УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого суддів: Євтушенко О.І., Гвоздика П.О., Іваненко Ю.Г., Завгородньої І.М., Ситнік О.М.,
за участю представника позивача - Оленко Н.О.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» в особі філії «Слобожанське РУ» до ОСОБА_7, ОСОБА_8, Жовтневого районного відділу у м. Харкові Головного управління Державної міграційної служби України у Харківській області про виселення з квартири та зняття з реєстрації, за касаційною скаргою ОСОБА_7, ОСОБА_8 на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 15 травня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 26 серпня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2014 року Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» в особі філії «Слобожанське РУ» (далі - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в особі філії «Слобожанське РУ») звернулося до суду із зазначеною позовною заявою, посилаючись на те, що 3 вересня 2013 року рішенням апеляційного суду Харківської області звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру АДРЕСА_1. Факт проживання відповідачів та їх реєстрації у вказаній квартирі значно ускладнює можливість продати іпотечне майно, надати його потенційним покупцям для огляду та підготувати суб'єктом оціночної діяльності звіт про оцінку майна.

11 лютого 2014 року на адресу відповідачів позивач направив письмову вимогу про добровільне виселення із спірної квартири, однак вказана вимога не виконана.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 15 травня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 26 серпня 2014 року, позов ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в особі філії «Слобожанське РУ» задоволено частково. Виселено ОСОБА_7, ОСОБА_8 із квартири АДРЕСА_1. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_7, ОСОБА_8 просили скасувати рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 15 травня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 26 серпня 2014 року, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача, перевіривши доводи, викладені у касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суди попередніх інстанцій виходили з того, що рішенням суду звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру АДРЕСА_1, у якій проживають та зареєстровані відповідачі, банком була направлена вимога про добровільне виселення із спірної квартири, яка залишилася без виконання, а тому, враховуючи вимоги ст. 40 Закону України «Про іпотеку», ч. 3 ст. 109 ЖК Української РСР, є всі підстави для виселення відповідачів.

Проте з такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій повністю погодитися не можна виходячи з наступного.

За змістом частини першої статті 575 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України «Про іпотеку».

Згідно із частиною третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку».

Так, згідно із частинами першою, другою статті 39 цього Закону, у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина третя статті 109 ЖК Української РСР регулює порядок виселення громадян.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18 березня 2015 року № 6-39цс15.

Разом з тим судами попередніх інстанцій не перевірено обставин придбання спірної квартири, зокрема чи була вона придбана ОСОБА_7 за рахунок отриманого у позивача кредиту, повернення якого було забезпечено іпотекою.

На порушення вимог ст. ст. 212-214 ЦПК України суди попередніх інстанцій не з'ясували характер та суть заявлених позивачем вимог, норми права, якими вони регулюються; не зазначили, чи мали місце обставини, якими позивач обґрунтовував свої вимоги, а відповідач свої заперечення на них; не дали належної правової оцінки зібраним у справі доказам.

Суди на порушення ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України належним чином не дослідили і не встановили факту надсилання банком повідомлення про виселення усім особам, які проживають у спірному будинку, та отримання такого, як того вимагає ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку».

Зазначене вище свідчить про неповне встановлення судами як першої, так і апеляційної інстанцій, фактичних обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення справи, що, у свою чергу, призвело до поверхневого вирішення спору.

За таких обставин ухвалені судами першої та апеляційної інстанцій рішення не можуть вважатися законними і обґрунтованими, у зв'язку із чим, відповідно до ст. 338 ЦПК України їх слід скасувати з передачею справи до суду першої інстанції на новий розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_7, ОСОБА_8 задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 15 травня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 26 серпня 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.І. Євтушенко
Судді: П.О. Гвоздик І.М. Завгородня Ю.Г. Іваненко О.М. Ситнік