Справа №461/459/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 вересня 2015 року м.Львів

Галицький районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Романюка В.Ф.

при секретарі Куц Н.З.

з участю: позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

представника відповідача ЛМР ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м.Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, Львівської міської ради про визнання недійсним державного акту на право приватної власності на земельну ділянку,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду із позовною заявою до ОСОБА_3, Львівської міської ради, з рахуванням уточнених позовних вимог просить визнати недійсним ухвалу Львівської міської ради №393 від 25.11.1999 р. в частині п.18 додатку та наказ №290 п.5 додатку від 03.11.1999 р. Департаменту землеустрою та планування Львівської міської ради в частині надання в приватну власність земельну ділянку ОСОБА_3 Визнати недійсним акт на право приватної власності на землю виданого громадянину України ОСОБА_3 та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за 3-1 №317 від 01.02.2000 р.

В обґрунтування поданого позову покликається на те, що відповідно до рішення по справі №2-1777 від 28.08.1997 р. будинок у м.Львові по вул. Кримській, 105, був поділений на дві частини. При поділі будинку, також була поділена земельна ділянку, яка відноситься до цього будинку. ОСОБА_6 до рішення Львівського міськвиконкому №294 від 24.03.1955 р. для зведення будинку була виділена земельна ділянка площею 550 кв.м. Враховуючи те, що про приватизацію вищезгаданої земельної ділянки ОСОБА_1 дізналась випадково, оскільки відповідач не питав її дозволу щодо приватизації, а тому вважає, що порушене її право, просить позов задоволити.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та представник позивача ОСОБА_2 позовні вимоги підтримали, надали пояснення аналогічні до позову. Просили такий задоволити.

Відповідач ОСОБА_3 у судовому засіданні позовні вимоги позивача заперечив, надав письмові заперечення та додатково пояснив, що є співвласником ? частини будинковолодіння №105 по вул. Кримській у м. Львові починаючи з 1983 року на підставі договору дарування. Реальний поділ будинковолодіння був проведений 28 серпня 1997 року на підставі рішення Галицького районного суду. При вирішенні спору про реальний поділ будинковолодіння судом, за висновком технічної експертизи, було обрано «другий» варіант з ізольованим відокремленням сторін. В 1998 році він звернувся із заявою до Львівської міської ради про передачу йому у приватну власність земельної ділянки, а саме: 1/2 частини по вул. Кримській, 105 у м. Львові, яка була надана для обслуговування даного будинку, в тому числі в межах червоних ліній проектної автомагістралі без права будівництва і посадки багаторічних насаджень, площею відповідно 112 кв.м., та про залишення земельної ділянки площею 100 кв.м. у спільному постійному користуванні ОСОБА_3 та ОСОБА_7Д, яка на той час була співвласницею 1/2 частини будинку №105 по вул. Кримській у м. Львові. Після подачі ОСОБА_3 всіх необхідних документів, на підставі ухвали 7-ої сесії 3-го скликання Львівської міської ОСОБА_6 народних депутатів за №393 від 25 листопада 1999 року та Наказу №290 від 03.11.1999 року Департаменту землеустрою та планування забудови міста, йому було передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,0318 га по вул. Кримській, 105 у м. Львові, цільове призначення якої - для обслуговування ? частини житлового будинку.

Державний акт на право приватної власності на землю ОСОБА_3 було видано 01.02.2000 року директором Департаменту землеустрою та планування і забудови міста, належно оформлений. Проте, відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 8-го червня 2007 року, виданого на прізвище ОСОБА_1, власницею другої половини будинковолодіння по вул. Кримській, 105 у Львові остання стала лише 08.12.2007 року. Тобто на момент приватизації ОСОБА_3, частини земельної ділянки в 1999 році жодного стосунку до даного будинковолодіння №105 по вул. Кримській у м. Львові позивач не мала, не проживала у ньому, а тому відповідач не повинен був повідомляти її про приватизацію частини земельної ділянки.

Крім цього, відповідач зазначає, що ОСОБА_1 давно відомо, про приватизацію спірної земельної ділянки, оскільки з аналогічним позовом зверталась до суду та їй було відмовлено у відкритті провадження. Відтак, відповідача заявив клопотання про застосування строку позовної давності.

Враховуючи вищенаведене, просить у задоволені позову відмовити із застосуванням строку позовної давності.

Представник відповідача ОСОБА_4 у судовому засіданні позовні вимоги позивача заперечила, оскільки вважає їх безпідставними та такими, що не підлягають до задоволення. Просила у задовленні позову відмовити із застосуванням строку позовної давності.

Представник відповідача ЛМР у судовому засіданні проти позову заперечила, просила відмовити у його задоволенні, а щодо застосування строку позовної давності, то дане питання віднесла на розсуд суду.

Позивач ОСОБА_1 та представник позивача ОСОБА_2 щодо заявленого клопотання про застосування строку позовної давності, подали клопотання про поновлення такої.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у розгляді справи, дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного висновку.

ОСОБА_6 до п.1 ч.1 ст.15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Судом встановлено, що відповідно до рішення Виконавчого комітету Львівського міської ради депутатів трудящих №294 від 24.03.1955 року, заяву ОСОБА_8 про відвод земельної ділянки для індивідуальної забудови по вул. Кримській №105 задоволено та передано йому земельну ділянку площею 550 кв.м. по вул.Кримської, 105 під будівництво двох-поверхового житлового будинку, згідно проекту, затвердженого головним архітектором м.Львова. /а.с.9/.

Згідно витягу з протоколу засідання міжвідомчої комісії при Галицькій адміністрації №46 від 17.12.1996 р., вбачається, що будинку №105 по вул.Кримській у м.Львові технічно можливо відкрити окремий вхід згідно проектних пропозицій./ас.65/.

Як вбачається із листа Виконавчого комітету Департаменту житлового господарства Львівської міської ради народних депутатів №143/Г-314 від 15.05.1997 р., міжвідомча комісія при міськвиконкомі розглянула питання про можливість влаштування окремого входу до будинку №105 на вул. Кримській. Комісія погодилась з висновками міжвідомчої комісії при Галицькій райадміністрації, що технічно можливо відкрити окремий вхід згідно проектних пропозицій. /а.с.66-69/.

На підставі рішення Галицького районного суду м.Львова від 28.08.1997 р. жилий будинок №105 по вул.Кримській у м.Львові та земельну ділянку виділено в натурі між ОСОБА_3 та ОСОБА_7Д./а.с.62-64/.

Так, 11.12.1998 р. Постійна комісія землекористування, будівництва і архітектури Львівської міської ради, розглянувши заяви громадян, подані документи, вважає за доцільне передати в приватну власність ОСОБА_3 земельну ділянку площею 317,9 кв.м. для обслуговування житлового будинку №105 на вул. Кримській у м.Львові, яка належить йому на праві приватної власності в частині ? в тому числі в межах червоних ліній проектної магістралі без права будівництва і посадки багаторічних посаджень площею 112 кв.м., земельну ділянку площею 110 кв.м. залишити в спільному постійному користуванні ОСОБА_3 і ОСОБА_7 для обслуговування будівництва. /а.с.8/.

ОСОБА_6 до наказу Департаменту землеустрою та планування забудови міста Львівської міської ради народних депутатів №290 від 03.11.1999 р., ОСОБА_3 було передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,0318 га по вул.Кримській, 105 у м.Львові, цільове призначення якої обслуговування ? частини житлового будинку. /а.с.6-7/.

На підставі ухвали 7-ої сесії 3-го скликання Львівської міської ОСОБА_6 народних депутатів №393 від 25.11.1999 року про затвердження наказів департаменту землеустрою та планування забудови міста зокрема наказу №290 від 03.11.1999 р. ОСОБА_3 було передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,0318 га та ? частини житлового будинку по вул. Кримській, 105 у м. Львові./а.с.71-74/.

Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом серія ВЕО №689937 від 08.06.2007 р. ОСОБА_1 успадкувала від ОСОБА_7 спадкове майно, на яке в указаній частці видано свідоцтво, складається з: ? частини житлового будинку №105, з відповідною частиною приналежних до нього господарських будівель, який розташований за адресою: м.Львів, вул.Кримська, а саме: приміщення: 1-1/4.2 (коридор); 1-2/3,6 (коридор); 1-3/1,0 (комора); 1-4/1,78 (ванна); 1-5/1,4 (вбиральня); 1-6/0,7 (комора); 1-7/11,0 (кухня); 1-8/18,1 (житлова); 1-9/12,2 (житлова); в підвалі 1/7,2, ІІ/4,6, ІІІ/10,5, 1V/5,8; сарай літ.Б; огорожа №1; хвіртка №3; житловою площею 30,3 кв.м. Зазначена ? частина житлового будинку належала спадкодавцю на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом. /а.с.5/.

ОСОБА_6 до ч.2 ст.5 ЦК України акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

Як роз'яснено в п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Судом вирішуються спори у разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів. ОСОБА_6 до п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16 квітня 2004 року № 7, згідно зі ст. 158 ЗК України суди розглядають справи за спорами про межі земельних ділянок, що перебувають у власності чи користуванні громадян-заявників, які не погоджуються з рішенням органу місцевого самоврядування чи органу влади з питань земельних ресурсів.

ОСОБА_6 до ст.3 Земельного Кодексу України (в редакції 1999 р.) власність на землю в Україні має такі форми: державну, колективну, приватну. Усі форми власності є рівноправними. Розпоряджаються землею ОСОБА_6 народних депутатів, які в межах своєї компетенції передають землі у власність або надають у користування та вилучають їх.

Згідно ст.6 Земельного Кодексу України (в редакції 1999 р.) громадяни України мають право на одержання у власність земельних ділянок для: будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка).

Статтею 10 Земельного Кодексу України (в редакції 1999 р.) передбачено, що до відання міських ОСОБА_6 народних депутатів у галузі регулювання земельних відносин на їх території належить: передача земельних ділянок у власність, надання їх у користування, в тому числі на умовах оренди, у порядку, встановленому статтями 17 і 19 цього Кодексу.

ОСОБА_6 до ст.17 Земельного Кодексу України (в редакції 1999 р.) передача земельних ділянок у колективну та приватну власність провадиться ОСОБА_6 народних депутатів, на території яких розташовані земельні ділянки. Громадяни, заінтересовані у передачі їм у власність земельних ділянок із земель запасу, подають заяву про це до сільської, селищної, міської, а у разі відмови - до районної, міської, в адміністративному підпорядкуванні якої є район, ОСОБА_6 народних депутатів за місцем розташування земельної ділянки. У заяві зазначаються бажані розмір і місце розташування ділянки, мета її використання і склад сім'ї. ОСОБА_6 народних депутатів розглядає заяву і у разі згоди передати земельну ділянку у власність громадянину замовляє землевпорядній організації розробку проекту її відведення. Проект відведення земельної ділянки погоджується з сільською (селищною) ОСОБА_6 народних депутатів, з районними (міськими) землевпорядним, природоохоронним і санітарним органами, органом архітектури і подається до районної (міської) ОСОБА_6 народних депутатів для прийняття рішення про передачу громадянину земельної ділянки у власність.

Частина 1 статті 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Стаття 41 Конституції України визначає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

ОСОБА_6 до ч.1 ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Згідно ст.23 Земельного Кодексу України (в редакції 1999 р.) право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними ОСОБА_6 народних депутатів.

Отже, як встановлено у судовому засіданні, що і підтверджується матеріалами справи ОСОБА_3 /а.с.85, 86-100/ приватизував вищезгадану земельну ділянку згідно діючого на той час Земельного Кодексу України, в порядку чинного на той час законодавства, а тому ним не було порушено законних прав та інтересів ОСОБА_1, оскільки на той час вона взагалі не була власником будинковолодіння, а стала ним тільки у 2007 році як спідкоємець ОСОБА_7 Відтак, позивачем не доведено порушення його права, яке підлягає захисту, а тому суд не вбачає підстав, для задоволення позовних вимог позивача.

Разом з тим, суд також вважає за можливе застосувати строк позовної давності, згідно заяви відповідача про застосування строку позовної давності в порядку ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України оскільки, як вбачається із матеріалів справи, та з показів позивача ОСОБА_1, даними нею у судовому засіданні, їй стало відомо про приватизацію спірної земельної ділянки, щонайменше з кінця 2006 р. - 2007 року, після смерті її тітки ОСОБА_7 При цьому, суд відмовляє позивачу у задоволенні її заяви про визання поважними причини пропуску строку позовної давності та поновлення пропущеного терміну, з наступних підстав. Позивач у своїй заяві про поновлення пропущеного строку позовної давності від 22.09.2015 р. (а.с. 132) покликається на те, що вона звернулася до Галицького районного суду м. Львова 26.10.2014 р. з позовом про визнання недійсним державного акту на право приватної власності на земельну ділянку, оскільки про приватизацію земельної ділянки ОСОБА_3 вона ніби-то дізналася з листа Упраління природних ресурсів та регулювання земельних відносин Львіської міської ради від 26.10.2011 року за № 2403-3вих. 2371 (а.с. 134). Однак, як вбачається з матеріалів справи, та показів позивачки у судовому засдіанні 31.07.2015 р., їй достеменно було відомо про приватизацію цієї спірної земельної ділянки щонайменше з 2007 року. Крім того, у вказаній відповіді Львівської міської ради від 26.10.2011 р. на адресу ОСОБА_1 взагалі відсутнє посилання на приватизацію спірної земельної ділянки відповідачем ОСОБА_3, а тому суд приймає до уваги первині покази позивача дані нею у судовому засіданні, а не ті, які вона виклала у своїй заві від 22.09.2015 р. Крім того, суд враховує те, що навіть на час первинного звернення ОСОБА_1 до Галицького районного суду м. Львова в жовтні 2014 року з позовом про визнання недійсним державного акту на право приватної власності на земельну ділянку, строк позовної давності був нею пропущений, та поважних підстав для його поновлення позивачем у судовому засіданні не було наведено.

Згідно ч.1 ст.257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Враховуючи вищенаведене, загальний строк позовної давності сплив 2010 року. Однак, позовна заява подана до суду 15.01.2015 року.

Згідно ч.4 ст.267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Таким чином, суд приходить до висновку про необхідність відмови ОСОБА_1 у задоволенні позову, в тому числі у звязку із спливом строку позовної давності, оскільки такий сплив ще у 2010 р., а клопотання позивача про поновлення строку позовної давності, судом до уваги не приймається, оскільки таке є безпідставне та не обґрунтоване.

Враховуючи вищевикладене, керуючись, ст.ст. 10, 11, 60, 57, 62, 88, 209, 212-215 ЦПК України, ст.ст.5, 15, 21, 257, 267 ЦК України, Земельним Кодексом України, Конституцією України, суд, -

В И Р І Ш И В :

у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3, Львівської міської ради про визнання недійсним державного акту на право приватної власності на земельну ділянку -відмовити повністю.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Львівської області через Галицький районний суд м. Львова протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги на рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Головуючий суддя В.Ф. Романюк