Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/778/4398/15 Головуючий у 1-й інстанції: Громова І.Б.
Є.У. №317/3470/14-ц Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Савченко О.В.,

суддів: Маловічко С.В.,

Кочеткової І.В.,

При секретарі: Остащенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки і виселення,

за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 22 травня 2015 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2014 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - Банк) звернулося до суду із зазначеним позовом, мотивуючи вимоги тим, що 12 червня 2008 року між Банком, та ОСОБА_2 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав їй кредит у сумі 28 145 доларів США, а ОСОБА_2 зобов'язалася повернути наданий кредит, сплатити проценти - 15% річних та комісію в порядку та на умовах, визначених цим договором, зі строком повернення до 12 червня 2018 року. З метою забезпечення належного виконання зобов'язання за кредитним договором того самого дня між сторонами укладено іпотечний договір, відповідно до умов якого позичальник передала в іпотеку належний їй на праві власності житловий будинок №17 по вулиці Леніна в с. Нове Запоріжжя, Запорізького району, Запорізької області. Посилаючись на неналежне виконання відповідачем зобов'язань за кредитним договором, у зв'язку з чим утворилась заборгованість, яка станом на 11червня 2014 року становить 93 162,34 доларів США, із яких: 28 107,42 доларів США - заборгованість за кредитом; 17 231,11 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 3 928, 34 доларів США - заборгованість по комісії; 39 438,70 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, а також 4 456, 28 штрафів, Банк просив суд в рахунок погашення вказаної заборгованості звернути стягнення на предмет іпотеки із застосуванням процедури, передбаченої ст.38 Закону України «Про іпотеку» і виселити з будинку відповідача та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у ньому.

Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 22 травня 2015 року Банку у позові відмовлено.

В апеляційній скарзі про скасування судового рішення і ухвалення нового про задоволення позову, Банк посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, не відповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

В засідання апеляційного суду відповідач і її представник ОСОБА_3 повторно не з'явилися, причини неявки суду не повідомили. Про час і місце судового засідання повідомленні належним чином, що підтверджується розпискою про вручення представнику ОСОБА_3 повістки про виклик у судове засідання (а.с.118). Коленгія визнала причини неявки відповідача і її представника у судове засідання неповажними і такими, що не перешкоджають розгляду справи по суті.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, оскаржуване рішення - скасуванню з ухваленням нового про часткове задоволення позову.

На підставі п.п. 2, 3 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог, або змінити рішення.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Згідно ч. 2 ст. 314 ЦПК України апеляційний суд ухвалює рішення у випадках скасування судового рішення і ухвалення нового або зміни рішення.

За ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Таким чином, судова колегія перевіряє зазначене рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відмовляючи Банку в задоволені позову, суд першої інстанції виходив з того, що звернення стягнення на предмет іпотеки, якою забезпечено споживчий кредит в іноземній валюті, неможливе, оскільки на момент постановлення рішення діє ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». На думку суду першої інстанції, така відмова має лише тимчасове правове значення і позичальник може звернутись із вказаними позовом після закінчення дії мораторію.

Проте таких висновків суд першої інстанції дійшов з порушенням норм матеріального права, а тому з ними не можна погодитися.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до статей 1049, 1050, 1054 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 33 та статті 39 Закону України від 5 червня 2003 року № 898-IV «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основними зобов'язаннями шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Звернення стягнення на предмет іпотеки може бути здійснене іпотекодерджателем на підставі рішення суду, виконавчого напису або застереження про задоволення вимог іпотекодержателя (пункт 29 іпотечного договору).

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне подання вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо), належить виключно позивачеві. Задоволення позову кредитора про звернення стягнення на предмет іпотеки/застави не є перешкодою для пред'явлення позову про стягнення заборгованості з поручителя за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду справи заборгованість за кредитом не погашена. Задоволення позову кредитора про стягнення заборгованості з поручителя не є перешкодою для пред'явлення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки/застави з метою погашення заборгованості за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду спору заборгованість за кредитом не погашена (частина перша статті 20 ЦК, статті 3 і 4 ЦПК).

Таким чином, відповідно до аналізу зазначених норм права та роз'яснень, наведених у постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», звернення стягнення на предмет іпотеки є можливим у разі невиконання боржником зобов'язання.

Встановлено, що 12 червня 2008 року між Банком та ОСОБА_2 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого банк зобов'язався надати останньому кредит у сумі 31 495 доларів США , а ОСОБА_2 - належним чином використати та повернути кредит, сплатити проценти й комісію у порядку і на умовах, передбачених цим договором. Сторонами узгоджено строк повернення кредиту до 12 червня 2018 року (а. с. 15-18).

Зазначений кредит надано ОСОБА_2 для таких цілей: 27 000 доларів США - на споживчі цілі, 810 доларів США - на сплату винагороди за надання фінансового інструменту у момент надання кредиту, 200 доларів США - страхування майна, 135 доларів США - особисте страхування, а також 3 350 доларів США - на сплату страхових платежів у випадку і в порядку, передбачених договором.

Погашення заборгованості за договором здійснюється щомісячними платежами у сумі по 531,75 доларів США згідно графіку погашення, який являється невід'ємною частиною договору.

З метою забезпечення належного виконання зобов'язання за цим договором в цей же день сторони уклали договір іпотеки, за яким ОСОБА_2 передала в іпотеку житловий будинок №17 по вулиці Леніна в селі Нове Запоріжжя, Запорізького району, Запорізької області, який належить їй на підставі договору дарування від 25.11.2003 року (а. с.21-25).

Відповідно до пункту 35.5 іпотечного договору сторони оцінили предмет іпотеки в 194 128 грн.

У зв'язку із неналежним виконанням ОСОБА_2 своїх зобов'язань за кредитним договором 6 травня 2014 року банк направив їй вимогу щодо дострокового погашення заборгованості із застереженням звернення до суду в разі невиконання вимог протягом 30 календарного дня з дати одержання повідомлень (а. с. 35-38).

Вказану вимогу Банку позичальник не виконала, прострочену заборгованість не погасила.

Станом на 11 червня 2014 року заборгованість ОСОБА_2 за кредитом становить 93 162, 34 долари США, із яких: за тілом кредиту 28 107, 42 долари США, в тому числі 10 112,11 доларів США простроченої заборгованості; за відсотками 17 231,11 доларів США , в тому числі 17 005,36 доларів США прострочені відсотки; з комісії 3 928, 34 долари США; 39 438,70 доларів США - заборгованість з пені, 4 456, 77 доларів США - штраф (а.с.7-10).

Умовами ст. 590 ЦК України, ст. 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором. У разі часткового виконання боржником зобов'язання, забезпеченого заставою, право звернення на предмет застави зберігається в первісному обсязі.

Позивач як іпотекодержатель має право на підставі частин другої і третьої статті 16 Цивільного кодексу України, статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» захистити свої майнові права, звернувшись до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки , оскільки договором іпотеки від 12 червня 2008 року сторонами передбачено, що іпотекодержатель може звернути стягнення на предмет іпотеки відповідно до чинного законодавства України.

Відповідач порушила взяті на себе зобов'язання, передбачені кредитним договором і договором іпотеки, тому повинна відповідати перед Банком у визначений сторонами цих договорів спосіб та погасити кредитну заборгованість, в тому числі за рахунок предмета іпотеки.

У позасудовому порядку сторони не досягли згоди про продаж банком іпотечного майна будь-яким способом.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції в порушення вимог статті 16 Цивільного кодексу України, статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» безпідставно відмовив в задоволені позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки в цілому.

Заборгованість позичальника за кредитним договором станом на 11 червня 2014 року становить 93 162, 34 долари США, що за курсом НБУ на час пред'явлення позову становило 1 083 478, 07 грн.

Вартість іпотечного майна при укладанні договору іпотеки сторони визначили у сумі 194 128 грн. (п.35.5 договору іпотеки).

Клопотання про проведення незалежної оцінки предмету іпотеки суб'єктом оціночної діяльності сторони суду не заявляли, від проведення оцінки іпотечного майна відмовилися.

Статтею 39 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються, зокрема, загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотеко-держателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотеко-держателя; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Як роз'яснено у п. 42 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», резолютивна частина рішення суду в разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки має відповідати вимогам як статті 39 Закону України «Про іпотеку», так і положенням пункту 4 частини першої статті 215 ЦПК України. Зокрема, у ньому в обов'язковому порядку має зазначатись: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотеко-держателю з вартості предмета іпотеки; спосіб реалізації предмета іпотеки - шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу шляхом надання права іпотеко-держателю на продаж предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації (при цьому суд може зазначити, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій).

Разом з тим, 7 червня 2014 року набув чинності Закон «Про мораторій», згідно з пунктом 1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Статтею 3 Закону «Про мораторій» передбачено, що зазначений Закон набирає чинності з дня його опублікування та втрачає чинність з дня набрання чинності законом, який врегульовує питання особливостей погашення основної суми заборгованості, вираженої в іноземній валюті, порядок погашення (урахування) курсової різниці, що виникає в бухгалтерському та (або) податковому обліку кредиторів та позичальників, а також порядок списання пені та штрафів, які нараховуються (були нараховані) на таку основну суму заборгованості.

Поняття «мораторій» у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України), що повною мірою відповідає лексичному значенню цього слова, яке розкривається в тлумачному словнику української мови.

Отже, мораторій є відстроченням виконання зобов'язання, а не звільнення від його виконання. Відтак мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, установлений Законом «Про мораторій», не позбавляє кредитора права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника) зазначене майно.

Рішення судів про звернення стягнення на предмет іпотеки, ухвалені до і після прийняття Закону «Про мораторій» залишаються в силі, а їх виконання зупиняється до вдосконалення механізму, передбаченого статтею 3 Закону «Про мораторій.

Саме до цього зводяться правові висновки Верховного Суду України, викладені в постанові від 27 травня 2015 року у справі 6-58 цс15.

Крім того, згідно з пунктом 4 Закону «Про мораторій» протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Рішення ж суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону «Про мораторій» не підлягає виконанню.

Судом встановлено, що відповідач отримала споживчий кредит в іноземній валюті, предмет іпотеки є її постійним місцем проживання. Також судом встановлено, що житлова площа не перевищує межу зазначену в законі.

Будь-яких доказів на підтвердження того, що відповідач має інше житло ні суду першої, ні апеляційної інстанції не надано.

Таким, чином колегія приходить до висновку, що мораторій передбачений вищенаведеним Законом необхідно застосовувати. Проте застосування цього закону має відбуватись на стадії виконання судового рішення в даній справі.

Враховуючи норми цього закону, а також керуючись ст. 217 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відстрочити виконання рішення в даній справі в частині звернення стягнення на предмет іпотеки до закінчення мораторію передбаченого Законом.

Як наслідок застосування цього Закону, колегія суддів не може на даний час задовольнити вимоги банку про надання останньому права продавати предмет іпотеки за ціною, визначеною у договорі іпотеки.

Після укладання договору іпотеки пройшло сім років, ціни на нерухоме майно зросли. На думку колегії, визначення початкової ціни продажу іпотечного майна на час ухвалення судового рішення являється недоцільним, оскільки строк дії мораторію законодавцем не визначений, а тому на момент його закінчення дійсна ринкова вартість спірної нерухомості буде іншою, ніж зазначена в договорі і існує на час вирішення спору у суді.

Застосовуючи вказаний закон, а також загальні принципи справедливості, визначені ЦК України, враховуючи порушення прав позивача внаслідок не виконання відповідачами своїх зобов'язань, відсутність підстав для відмови в позові про звернення стягнення на предмет іпотеки, колегія суддів приходить до висновку, що звернення стягнення на іпотечне майно необхідно провести із застосуванням процедури, встановленої ст.38 Закону України «Про іпотеку» зі встановленням початкової ціни предмету іпотеки на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності під час проведення виконавчих дій.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є підставою для його скасування з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову та звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення кредитної заборгованості із відстрочкою виконання рішення відповідно до ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

При визначенні розміру заборгованості колегія вважає за можливе на підставі ст.551 ЦК України і у відповідності з умовами кредитного договору щодо сплати пені і штрафів у гривні (п.5.1) зменшити розмір штрафних санкцій з 43 894,98 доларів США до 215 846,16 грн. Саме в такому розмірі Банк просив стягнути пеню і штрафи з відповідача в уточненій позовній заяві від 26 листопада 2014 року (а.с.52), у прийнятті якої Банку було відмовлено ухвалою суду від 27 квітня 2015 року (а.с. 79).

На підставі вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення районного суду, ухвалено з порушенням вищенаведених норм матеріального права, а тому воно підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову. В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором № ZPJ0GA від 11 червня 2008 року, розмір якої станом на 11 червня 2014 року становить: за тілом кредиту 28 107, 42 долари США, за відсотками 17 231,11 доларів США , з комісії 3 928, 34 долари США; 215 846, 16 грн. пені та штрафів, звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: житловий будинок, розташований в АДРЕСА_1, який належить ОСОБА_2 на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького районного нотаріального округу Запорізької області Карташовою Т.М. 25 листопада 2003 року за № 4200. На земельній ділянці, площею 1817 кв.м розташовані житловий будинок глинобитний, загальною площею 59,7 кв.м, житловою площею 29,8 кв.м, зазначений в плані літерою «А», літні кухні «Б,Г», сарає «б, Г-1», гараж «В», шийка погріба «пг», вбиральня «Ж», паркани №1,4,5,6,7, ворота №2, яма зливна №9, замощення №І, водопровід №8 .

Вимоги Банку про виселення відповідача і членів її сім'ї зі спірного будинку без надання іншого житла задоволенню не підлягають.

Згідно із частинами першою, другою статті 39 Закону «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною першою статті 40 цього Закону України передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина третя статті 109 ЖК Української РСР регулює порядок виселення громадян.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Відтак, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК Української РСР.

Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються з жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Саме таких висновків дійшов Верховний Суд України у своїй постанові по справі №6-39 цс15 від 18 березня 2015 року.

Як вбачається із матеріалів справи, іпотечне житло придбано ОСОБА_2 не за рахунок кредиту, а тому вона не може бути виселена із спірного житла без надання іншого.

Та обставина, що при укладенні договору іпотеки ОСОБА_2 зобов'язалася виселитися із будинку на вимогу іпотекодавця, не є підставою для її виселення без надання іншого житла.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволені яких позивачеві відмовлено.

Відповідно до ч. 5 ст. 88 ЦПК України якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Відповідно до ст. 8 ЗУ «Про державний бюджет України на 2014 рік», розмір мінімальної заробітної плати у місячному розмірі становить 1218 гривень.

Так, відповідно до п.п. 1 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» ставка судового збору за подання заяви майнового характеру становить 1 % відсоток ціни позову, але не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 3 розмірів мінімальної заробітної плати.

Згідно п.п. 8 п. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» апеляційна скарга на рішення суду має бути оплачена в розмірі 50 % ставки, що підлягає сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви й скарги, а з майнових спорів - ставки, обчисленої, виходячи з оспорюваної суми за подання апеляційної скарги.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 6 Закону України «Про судовий збір» за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру.

Таким, чином при подачі позовної заяви судовий збір підлягав сплаті в розмірі 3 897 грн. , а при подачі апеляційної скарги - 1948,50 грн. 00 коп.

Зважаючи, що позов Банку підлягає частковому задоволенню, з відповідача на користь Банку на підставі ст.88 ч.5 ЦПК України підлягає стягненню 5 481 грн. пропорційно частці задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 22 травня 2015 року по цій справі скасувати.

Позов Публічного акціонерного товариства «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення задовольнити частково.

В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №ZPJ0GA від 12 червня 2008 року в розмірі 49 266,87 доларів США та 215 846,16 грн., визначеної станом на 11 червня 2014 року, яка включає:

28 107,42 доларів США (двадцять вісім тисяч сто сім доларів США 42 центи) борг за тілом кредиту;

17 231,11 доларів США (сімнадцять тисяч двісті тридцять один долар США одинадцять центів) - заборгованість по відсотках за користування кредитними коштами;

3 928,34 долари США (три тисячі дев'ятсот двадцять вісім доларів США 34 центи) - заборгованість по нарахованій щомісячній комісії,

215 846, 16 грн. (двісті п'ятнадцять тисяч вісімсот сорок шість грн.16 коп. ) - пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту.

Звернути стягнення на нерухоме майно: на житловий будинок, розташований на земельній ділянці 1817 кв.м в АДРЕСА_1, який належить ОСОБА_2 на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького районного нотаріального округу Запорізької області Карташовою Т.М. 25 листопада 2003 року за № 4200, і переданий в іпотеку ПАТ КБ «ПриватБанк» на підставі договору іпотеки від 12 червня 2008 року. На земельній ділянці, площею 1817 кв.м, розташовані житловий будинок глинобитний, загальною площею 59,7 кв.м, житловою площею 29,8 кв.м, зазначений в плані літерою «А», літні кухні «Б,Г», сарає «б, Г-1», гараж «В», шийка погріба «пг», вбиральня «Ж», паркани №1,4,5,6,7, ворота №2, яма зливна №9, замощення №І, водопровід №8 .

Звернення стягнення на предмет іпотеки провести із застосуванням процедури, передбаченої ст.38 Закону України «Про іпотеку» та встановити початкову ціну предмету іпотеки на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності /незалежним експертом на стадії оцінки майна під час виконання судового рішення.

Відстрочити виконання рішення в частині звернення стягнення на квартиру та виселення до закінчення дії мораторію, встановленого Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 3 червня 2014 року, № 1304-VII.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 5 481 грн. компенсації судових витрат.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, проте може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: