У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Хопти С.Ф.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи: Суворовська районна адміністрація Одеської міської ради, комунальне підприємство «ЖКС «Північний», департамент Державної архітектурно-будівельної інспекції в Одеській області, виконавчий комітет Одеської міської ради, реєстраційна служба Одеського міського управляння юстиції в Одеській області, про зобов'язання вчинити певні дії, визнання недійсними та скасування декларації про початок виконання будівельних робіт та декларації про готовність об'єкту до експлуатації, визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності, визнання недійсним запису про державну реєстрацію права власності за касаційними скаргами ОСОБА_3 та Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 23 березня 2015 року та рішення апеляційного суду Одеської області від 7 травня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2013 року ОСОБА_3 звернулася до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що ОСОБА_4 у період з 2011 року до 2012 року проводила ремонт у належній їй на праві власності квартирі АДРЕСА_1, при виконанні яких знесла несучу стіну в квартирі, унаслідок чого в її квартирі № 123, яка розташована в тому самому будинку на першому поверсі, з'явилися тріщини на стінах та стелі. Також позивачка зазначала, що такі обставини загрожують міцності будинку і як наслідок на безпечне життя у житловому будинку.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_3, уточнивши позовні вимоги, просила суд зобов'язати ОСОБА_4 за власні кошти відновити відповідно до державних будівельних норм несучу стіну квартири АДРЕСА_1, що була демонтована під час реконструкції вказаної квартири, а саме: відновити стіну між приміщенням № 1 площею 9,2 кв. м та приміщення № 6 площею 17,1 кв. м згідно з технічним паспортом квартири станом на 12 жовтня 2011 року; визнати недійсною та скасувати декларацію про початок виконання будівельних робіт від 11 квітня 2012 року і декларацію про готовність об'єкту до експлуатації від 14 серпня 2012 року щодо реконструкції вказаної квартири; визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності на спірну квартиру від 27 вересня 2012 року, видане виконавчим комітетом Одеської міської ради на ім'я ОСОБА_4, та запис про державну реєстрацію прав у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 23 березня 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Зобов'язано ОСОБА_4 власними силами і за власний рахунок відносити стіну між приміщенням № 1 площею 9,2 кв. м та приміщенням № 6 площею 17,1 кв. м у квартирі АДРЕСА_1 згідно з технічним паспортом вказаної квартири, виготовленим станом на 12 жовтня 2011 року. У решті позову відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 7 травня 2015 року рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову скасовано, ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову в цій частині відмовлено. У решті - рішення суду залишено без змін.

У касаційних скаргах ОСОБА_3 та Суворовська районна адміністрація Одеської міської ради просять рішення апеляційного суду повністю, а рішення суду першої інстанції в частині відмови в позові скасувати, посилаючись на порушення судами норм матеріального й процесуального права, та ухвалити нове рішення про повне задоволення позову, у решті - рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Касаційні скарги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_4, здійснивши реконструкцію квартири шляхом знесення несучої стіни, порушила права мешканців житлового будинку, у тому числі і права позивачки, що пов'язані з можливим руйнуванням та порушенням тривкості житлового будинку. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про визнання недійсними та скасування декларацій про початок виконання будівельних робіт та про готовність об'єкту до експлуатації, свідоцтва про право власності та запису про державну реєстрацію, суд зазначив, що ОСОБА_3 обрала неправильний спосіб захисту порушення своїх прав.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення місцевого суду в частині задоволення позову та відмовляючи в задоволенні позову в цій частині, виходив із того, що у зв'язку з видачею відповідачу свідоцтва про право власності на спірну реконструйовану квартиру її загальна та житлова площі змінилися та на цю квартиру був виданий новий технічний паспорт. При цьому позивач не довела, що внаслідок знесення несучої стіни в квартирі відповідача, на стелі та стінах у належній їй квартирі з'явилися тріщини, що є її процесуальним обов'язком (ст. ст. 10, 60 ЦПК України).

Проте погодитись із таким висновком апеляційного суду не можна, тому що суд дійшов його з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Таким вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 29 вересня 2011 року є власником квартири АДРЕСА_1 на другому поверсі, а ОСОБА_3 є власником 1/4 частки квартири № 123, яка розташована на першому поверсі того самого житлового будинку. У період з кінця 2011 року до початку 2012 року ОСОБА_4 самочинно, без дозвільної й затвердженої у встановленому законом порядку документації, здійснила реконструкцію квартири, а саме розширила проріз між коридором і жилою кімнатою шляхом демонтування несучої стіни та переносу її в глибину житлової кімнати площею 17,1 кв. м, внаслідок чого площа кімнати була зменшена до 11,7 кв. м, а приміщення коридору збільшено до 13,9 кв. м.

Згідно зі ст. 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст. 3 ЦПК України).

Відповідно до вимог ст. ст. 321, 391 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування й розпорядження своїм майном.

Положеннями ст. 319 ЦК України передбачено, що власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

Згідно з ч. 2 ст. 383 ЦК України власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57-60 ЦПК України. При цьому ч. 4 цієї статті на суд покладено обов'язок сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи.

Так, апеляційним судом було досліджено та оцінено судову будівельно-технічну експертизу від 10 жовтня 2014 року, відповідно до висновків якої демонтована при реконструкції стіна є несучою і її знесення може спричинити руйнування та порушення тривкості житлового будинку в цілому та суміжних квартир окремо.

При цьому реконструкція в квартирі АДРЕСА_1 відбувалась до реєстрації декларації про початок будівельних робіт і є самочинною.

Проте в порушення зазначених вимог закону та ст. 212 ЦПК України, відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3, апеляційний суд дійшов висновку, що позивачем не надано доказів на підтвердження позовних вимог.

Разом із тим суд апеляційної інстанції послався на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 9 квітня 2013 року, залишену без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 13 листопада 2013 року, якою ОСОБА_3 відмовлено в позові з тих підстав, що в діях саме інспекції державного архітектурно-будівельного контролю порушень не було, оскільки вона не перевіряє достовірність поданих для реєстрації декларацій, тому їй потрібно було звернутись в порядку цивільного судочинства до замовника, та постанову Суворовського районного суду м. Одеси від 12 грудня 2013 року, яка відсутня в матеріалах справи.

Отже, зазначене судове рішення не є преюдиційним для цих правовідносин.

Крім того, у силу ч. 4 ст. 60 ЦПК України судові рішення не можуть бути основані на припущеннях.

Проте апеляційний суд у порушення ст. ст. 212 - 214, 316 ЦПК України на зазначені положення закону уваги не звернув, не з'ясував належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, які правовідносини сторін випливають з установлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, не перевірив доводи позивача та дійшов передчасного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

За таких обставин рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги ОСОБА_3 та Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 7 травня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко

С.П. Штелик