АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа №212/3861/14-ц Головуючий в суді першої
№ провадження 22ц/774/1657/К/15 інстанції ОСОБА_1
Категорія 5 (1) Доповідач Ляховська І.Є.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2015 року м. Кривий Ріг

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі :

головуючого - судді Ляховської І.Є.,

суддів Барильської А.П., Соколан Н.О.,

при секретарі Масловій К.В.,

за участю представника позивача ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_5 - ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду міста ОСОБА_6 від 26 червня 2015 року за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сімєю, визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права власності, третя особа - ОСОБА_7, та зустрічним позовом третьої особи ОСОБА_7 до ОСОБА_5, ОСОБА_3 про визнання майна спільною сумісною власністю та розподіл майна, -

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2014 року ОСОБА_5 звернулася до суду з даною позовною заявою до ОСОБА_3, в обґрунтування якої зазначила, що вона познайомилася з ОСОБА_3 23 серпня 2000 року та з січня 2001 року проживала з ним без реєстрації шлюбу. 02 жовтня 2001 року за спільні кошти вони придбали будинок за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Фасадна 2/2а, але договір купівлі-продажу оформили на відповідача ОСОБА_3 Шлюб між ними зареєстровано 09 серпня 2002 року та розірвано 20 серпня 2011 року. Просила суд встановити факт проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу між нею та ОСОБА_3 з 23 серпня 2000 року по 20 серпня 2011 року, визнати домоволодіння за адресою: м.Кривий Ріг вул. Фасадна 2/2а таким, що набуто сторонами за час спільного проживання та належить їм на праві спільної сумісної власності, а також визнати за нею право власності на 1/2 частину зазначеного домоволодіння.

У грудні 2014 року третя особа ОСОБА_7 звернулася із зустрічним позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_3 про визнання майна спільною сумісною власністю та розподіл майна, в якому посилалась на те, що спірне домоволодіння придбане її колишнім чоловіком ОСОБА_3 під час перебування у нерозірваному шлюбі з нею і вважає, що воно належить їм на праві спільної власності.

Рішенням Жовтневого районного суду міста ОСОБА_6 від 26 червня 2015 року у задоволені позову ОСОБА_5 та зустрічного позову ОСОБА_7 відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_2 ставить питання про скасування рішення суду і ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_5, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права. Зокрема, на його думку, суд неправомірно не врахував показання свідків, допитаних у судовому засіданні, які свідчили про той факт, що позивачка та відповідач мешкали разом, вели спільне господарство та спільне будівництво будинку. Крім того, суд не взяв до уваги тієї обставини, що в абонентській книжці щодо встановлення газового лічильнику та ознаймлення з правилами безпеки, виписаної на імя ОСОБА_3 містяться підписи позивачки.

У судове засідання до суду апеляційної інстанції представник позивача ОСОБА_2, який подав апеляційну скаргу, не зявився, надав клопотання про перенесення розгляду справи у звязку із зайнятістю в іншому судовому засіданні, проте доказів на підтвердження цього не надав.

Позивач ОСОБА_5, повідомлена належним чином про час та місце розгляду справи, до суду апеляційної інстанції також не зявилась, про причини свої неявки суду не повідомила.

Виходячи із положень ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо права кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку, вимог статті 303-1 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги та статті 67 ЦПК щодо строків процесуальних дій, зважаючи на вимоги ч. 2 ст. 305 ЦПК України, а також беручі до уваги відсутність доказів поважності причин неявки позивача та її представника, колегія суддів визнала неявку позивача ОСОБА_8 та її представника ОСОБА_2 в судове засідання такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не

підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 09 серпня 2002 року по 20 серпня 2011 року.

Відповідно до договору купівлі - продажу житлового будинку та земельної ділянки від 02 жовтня 2001 року, посвідченого нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу та зареєстровано у КП ДОР «БТІ», відповідач ОСОБА_3, придбав за 10000грн. домоволодіння № 2-2а по вул. Фасадна м. Кривого Рогу, у тому числі житловий будинок загальною площею 202,7кв.м., жилою площею 49,0кв.м., та земельну ділянку площею 663 кв.м. (а.с.18-27).

Позивач ОСОБА_5 зареєстрована за вказаною адресою з 30 червня 2002 року.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_5 просила встановити факт проживання її з ОСОБА_3 однією сімєю без реєстрації шлюбу з 23 серпня 2000 року по 20 серпня 2011 року, визнати домоволодіння за адресою: м.Кривий Ріг вул. Фасадна 2-2а таким, що набуто сторонами за час спільного проживання та належить їм на праві спільної сумісної власності, а також визнати за нею право власності на 1/2 частину зазначеного домоволодіння.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із недоведеності факту проживання сторін однією сімєю під час придбання спірного домоволодіння у 2001 році та відсутності доказів надання позивачкою коштів на його придбання і її участі у будівництві.

Колегія суддів погоджується із таким висновком з наступних підстав.

Як убачається із матеріалів справи, нерухомість у вигляді домоволодіння № 2-2а по вул. Фасадна м. Кривого Рогу, оформлена на імя відповідача, яка є предметом спору, була придбана ним 02 жовтня 2001 року, тому при вирішенні даного спору застосуванню підлягають норми матеріального права, що діяли на момент його придбання, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі.

Пунктом 1 розділу VII Прикінцевих положень Сімейного кодексу України визначено, що цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року.

Згідно абз. 2 п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 до сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК застосовуються в частині лише тих прав і обовязків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права та обовязки визначаються на підставах, передбачених СК.

У п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 («Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Пленуму Верховного Суду України від, від 30 березня 2007 року N 3) розяснено, що правила ст..ст. 22, 28, 29 КпШС України не застосовуються до спорів про поділ майна осіб, які живуть однією сімєю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі. Такі спори повинні вирішуватись згідно з п. 1 ст. 17 Закону України «Про власність», відповідних норм ЦК України та з урахуванням розяснень, що містяться у п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності».

Згідно п. 1 ст.17 Закону України «Про власність» від 07.02.1991 року з наступними змінами, який діяв на момент виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними; майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, є їхньою спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними, розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі.

Як розяснив Пленум Верховного Суду України в пункті 5 постанови №20 від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», оскільки праця є основою створення і примноження власності громадян, розмір частки учасника спільної сумісної власності визначається ступенем його трудової участі, якщо інше не випливає із законодавства України.

Згідно ст.. 10 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, установлених ст. 61 цього Кодексу.

Відповідно до вимог статей 11, 27, 60 ЦПК, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, зобовязана надати усі наявні у неї докази та довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу. Доказуванню підлягають обставини, що мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких виник спір.

Таким чином, звертаючись до суду з вимогами про визнання права власності на майно, придбане поза шлюбом до набрання законної сили Сімейним кодексом України, позивач повинен довести ступінь своєї трудової участі у придбанні спірної нерухомості.

Між тим, обгрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач ОСОБА_5 посилалась лише на факт перебування із відповідачем у фактичних шлюбних відносинах на момент придбання спірного домоволодіння і просила встановити цей факт, вважаючи його достатнім для визнання за нею права власності на його 1/2 частку.

Згідно з ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції

Доказів того, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок їх спільної праці, позивачем не надавалось, про існування таких обставин у позовній заяві не зазначалось, судом першої інстанції такі обставини не досліджувались, тому, з огляду на положення ч. 1 ст.. 303 ЦПК України, колегія суддів не вдається до обговорення питання щодо особистої трудової або грошової участі позивача у придбанні спірної нерухомості.

Що стосується позовних вимог про встановлення факту перебування сторін у фактичних шлюбних відносинах на момент придбання спірного домоволодіння, то слід виходити із наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 Сімейного кодексу України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 21 Сімейного кодексу України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя.

Відповідно до ст.. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або у будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або у будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Жінка та чоловік можуть одночасно перебувати лише в одному шлюбі (ч. 1 ст. 25 СК України).

Таким чином, вирішення питання щодо визнання майна спільною сумісною власністю жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, можливо лише у випадку, якщо жодний з них не перебуває в зареєстрованому шлюбі з іншою особою.

Як убачається з матеріалів справи, на момент придбання спірного домоволодіння (02 жовтня 2001 року), обидві сторони перебували в інших зареєстрованих шлюбах.

Так, згідно свідоцтва 1-КИ №227560, виданого 09 липня 2002 року, позивач ОСОБА_5 (дошлюбне прізвище Лісковець) розірвала шлюб з ОСОБА_9 лише 31 січня 2002 року (а.с.12), а згідно згідно свідоцтва 1-КИ №214816 відповідач ОСОБА_3 розірвав шлюб із третьою особою ОСОБА_7 лише 18 лютого 2002 року (а.с.59).

Зважаючи на такі обставини, підстави для визнання домоволодіння спірного спільним сумісним майном сторін та визнання за позивачем права власності на 1/2 його частину відсутні.

Що стосується самих позовних вимог щодо встановлення факту проживання сторін однією сімєю без реєстрації шлюбу, то вони не можуть бути задоволені, оскільки згідно положень п. 5 ч. 1 ст.. 256 ЦПК України в судовому порядку може бути встановлений факт проживання однією сімєю чоловіка та жінки без шлюбу за умови, що від нього залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, а у даній справі сам по собі зазначений факт не тягне за собою правових наслідків для позивача ОСОБА_5 через недоведеність нею позовних вимог стосовно визнання домоволодіння спільним сумісним майном сторін.

Крім того, встановлення факту проживання сторін однією сімєю без реєстрації шлюбу до 01 січня 2004 року, тобто до набрання чинності Сімейним кодексом України, неможливе, оскільки він не має зворотної сили у часі і його положення, зокрема щодо застосування ст.. 74 СК, яка передбачає рівність прав чоловіка та жінки на придбане майно в період такого шлюбу, застосовуються виключного до правовідносин, які виникли після дати набрання ним законної сили.

Встановлення ж факту проживання сторін у однією сімєю в період з 09 серпня 2002 по 20 серпня 2011 року, про що просила позивач у своїй позовні заяві, неможливе, оскільки в цей період сторони перебували в зареєстрованому шлюбі.

Зважаючи на викладені обставини, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано відмовив позивачу в задоволенні її позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Так, посилання апеляційної скарги на те, що при вирішенні спору не враховано показання свідків та докази, які підтверджують правомірність позовних вимог, не можуть бути прийнятими до уваги, оскільки судом встановлено, що на момент придбання спірного майна позивач і відповідач перебували в зареєстрованих шлюбах з іншими особами, тому пояснення свідків і докази щодо спільного проживання сторін та ведення ними спільного господарства в цей період не мають правового значення для вирішення даного спору.

З цих же підстав не можуть бути прийнятими доводи апеляційної скарги про те, що сторони займалися покращенням спірного домоволодіння у період проживання однією сімєю.

За таких обставин колегія суду вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду - залишенню без змін.

В частині відмови в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_7 рішення суду не оскаржене, тому колегія суддів не вдається в обговорення цієї частини рішення.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_5 - ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду міста ОСОБА_6 від 26 червня 2015 рокузалишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий : І. Є.Ляховська

Судді: А.П.Барильська

ОСОБА_10