Справа № 361/7779/14-ц Головуючий у І інстанції Шинкарь А. О.
Провадження № 22-ц/780/2638/15 Доповідач у 2 інстанції Яворський М. А.
Категорія 29 21.04.2015
УХВАЛА

Іменем України

21 квітня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагєєва В.О.,

при секретарі: Франюк Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 12 лютого 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа - Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Інкомстрах» про відшкодування шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2014 року ОСОБА_3 звернулась до суду із вказаним позовом та просила у відповідності до норм ст. 1187 ЦК України стягнути з відповідача на її користь одноразово 30 487,25 грн на відшкодування завданої матеріальної шкоди та суму моральної шкоди в розмірі 250 000,00 грн.

В обґрунтування своїх вимог посилалася на те, що, що 22.02.2014 р., близько 07-00 год., ОСОБА_2, керуючи автомобілем НОМЕР_1, рухаючись автодорогою Київ-Суми, по вул. Жовтневій в с. Красилівка Броварського району Київської області у напрямку м. Києва, втратив керування автомобілем, допустив виїзд на праве, відносно свого напрямку руху узбіччя, де здійснив на неї наїзд, в результаті чого вона отримала тяжкі тілесні ушкодження, які згідно висновку судово-медичної експертизи № 15 від 06.03.2014 р. відносяться до категорії тяжких.

По даному факту було відкрито кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_2 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, внаслідок чого, вироком Броварського міськрайонного суду Київської області від 16.05.2014 р. відповідача було визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки, без позбавлення права керувати транспортними засобами. У відповідності до ст. 1 Закону України «Про амністію у 2014 році» ОСОБА_2 звільнено від відбування покарання у виді позбавлення волі.

Посилається, що у зв'язку з ушкодженням здоров'я з вини відповідача нею витрачено на лікування 30487,25 гривень, чим їй заподіяно матеріальну шкоду та моральну шкоду, яка полягає у фізичному болю та душевних стражданнях, яких вона зазнала в зв'язку з ушкодженням здоров'я при ДТП, яку вона оцінює в 250000 грн. Просила вказану шкоду стягнути в судовому порядку, оскільки в добровільному порядку відповдіач її сплачувати не бажає.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 12 лютого 2015 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 матеріальну шкоду в сумі 30487,25 грн., моральну шкоду в розмірі 30 000,00 грн та 548,47 грн. судового збору у дохід держави. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на неповне встановлення обставин, що мають значення для справи, неповну оцінку доказів та неточності щодо встановлення матеріальних витрат позивачки.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення відповідача, який підтримав доворди апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо, визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції при розгляді вказаної справи встановлено, що 22.02.2014 р., близько 07-00 год., ОСОБА_2, керуючи автомобілем НОМЕР_1, рухаючись автодорогою Київ-Суми, по вул. Жовтневій у с. Красилівка Броварського району Київської області у напрямку м. Києва, не був уважним і не стежив за дорожніми обставинами, не обрав безпечну швидкість руху, внаслідок чого втратив керування автомобілем, допустив виїзд на праве, відносно свого напрямку руху, узбіччя та здійснив на наїзд на пішохода ОСОБА_3, яка рухалася у попутному з автомобілем напрямку.

У результаті ДТП позивачка отримала тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми, розриву селезінки з розвитком гемоперитонеума - близько 1000 мл крові в черевній порожнині (селезінка видалена під час операції - спленектомія), забою лівої легені, внутрішньо суглобового перелому правої плечової кістки в н/3 перелому кісток лівої гомілки в н/3 зі зміщенням уламків, підшкірної гематоми в області нижньогрудного відділу хребта, правого ліктьового суглобу та лівої гомілки, які згідно висновку судово-медичної експертизи № 15 від 06.03.2014 року відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень.

Вироком Броварського міськрайонного суду Київської області від 16 травня 2014 року ОСОБА_2 було визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки, без позбавлення права керувати транспортними засобами. У відповідності до ст. 1 Закону України «Про амністію у 2014 році» ОСОБА_2 звільнено від відбування покарання у виді позбавлення волі.

Судом також встановлено, що на момент ДТП цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована у ПАТ «СК «Інкомстрах» за полісом № АС/6038286, строк дії якого з 07.09.2013 року до 06.09.2014 року, ліміт відповідальності за шкоду, заподіяну життю і здоров'ю - 100 000 грн.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд виходив із того, що ДТП сталося з вини ОСОБА_2, який не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження виконання ним обов'язку щодо письмового надання страховику, з яким укладено відповідний договір, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого зразка, а тому вимоги про відшкодування шкоди потерпілій стягуються з відповідача, як з особи, яка її заподіяла та позбавленая права на відшкодування шкоди за його винні дії страховиком у порядку, передбаченому ст.1194 ЦК України.

Колегія суддів погоджується із такими висновками, так як вони відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу.

Відповідно до положень ч. 4 ст.61 ЦПК України, вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Таким чином, винність відповідача у вчиненні ДТП встановлена вироком суду, а тому відповідно до вимог ст.ст. 1166, 1187 ЦК України він повинен відшкодувати заподіяну шкоду, так як шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до роз'яснень викладених в Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.02.2013 року №4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», оскільки відповідно до статті 3 Закону № 1961-IV обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється як з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих унаслідок дорожньо-транспортної пригоди, так і захисту майнових інтересів страхувальників, враховуючи положення статті 1194 ЦК, питання про відшкодування шкоди самою особою, відповідальність якої застрахована, вирішується залежно від висловленої нею згоди на таке відшкодування та виконання чи невиконання нею передбаченого статтею 33 Закону № 1961-IV обов'язку щодо письмового надання страховику, з яким укладено відповідний договір (у передбачених випадках Моторному (транспортному) страховому бюро України, далі - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого зразка. У разі відсутності такої згоди завдана потерпілому шкода підлягає відшкодуванню страховиком у межах передбаченого договором страхування страхового відшкодування. Наявність такої згоди у вигляді відповідної заяви цієї особи та виконання нею передбаченого статтею 33 Закону № 1961-IV обов'язку з'ясовується судом першої інстанції, у зв'язку з чим до участі у справі може бути залучений страховик.

У разі невиконання особою, відповідальність якої застрахована, обов'язку письмового надання страховику, з яким укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у передбачених випадках - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, шкода відшкодовується завдавачем шкоди.

З матеріалів справи вбачається, що цивільно-правова відповідальність власника автотранспорту «ЗАЗ-110207», р.н. НОМЕР_2, яким було здійснено ДТП за вини ОСОБА_2 була застрахована у ПАТ «СК «Інкомстрах» за Полісом № АС/6038286, проте відповідач у порушення вимог ст. 33 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не повідомив страховика про настання дорожньо-транспортної пригоди, а тому позбавлений права на відшкодування шкоди за рахунок страховика (а.с.12,172).

Тому, встановивши вказані обставини суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що обов'язок по відшкодуванню матеріальної шкоди, завданої позивачці, відповідно до вимог ст.ст. 1166, 1187 ЦК України покладається на відповідача, який визнаний винним в заподіянні матеріальної шкоди, завданої внаслідок ДТП.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд порушив норми поміркованості та розумності в частині стягнення з нього на користь позивачки моральної шкоди у розмірі 30000,00 грн, так як сума значно перебільшена і не відповідає тривалості її фізичних та душевних страждань підлягають відхиленню із наступних підстав.

Згідно п.2 ч.2, ч.4 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню та не пов'язана з розміром цього відшкодування.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Згідно п.9 Постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31.03.1995 «Ппро судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

З матеріалів справи вбачається, що розмір моральної шкоди обґрунтовується тим, що позивачка являється молодою дівчиною у віці 22-ох років, яка після здійснення ДТП позбавлена можливості радіти життю та народжувати дітей, так як нанесені їй ушкодження не дають можливості вільного пересування, спілкування з людьми, у зв'язку з порушенням нормальних життєвих зв'язків через неможливість активного громадського життя, порушення стосунків з оточуючими, а також дискомфорт, спричинений ізоляцією від суспільства шляхом постійного перебування у лікувальних установах. Переживанням за стан свого здоров'я, внаслідок проведення неодноразових хірургічних втручань (зроблено 5 операцій: з видалення селезінки, оперування грудної клітки для відновлення функцій дихальної системи, вставлення імпланту у ліву гомілку та у правий ліктьових суглоб). Переживанням душевних страждань, яких зазнала від порушення нормального життєвого ритму, сильного психічного потрясіння.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди та визначаючи розмір грошового відшкодування у розмірі 30 000,00 грн виходив із засад розумності, поміркованості і справедливості, враховуючи характер, обсяг, глибину та тривалість фізичних та душевних страждань позивачки, тяжкість вимушених змін в її життєвих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Також колегія суддів згідна з висновком суду щодо стягнення з відповідача грошового відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 30 487,25 грн, так як дані вимоги підтверджені належними та допустимими доказами, що містяться в матеріалах справи (а.с.111-132).

Отже доводи апеляційної скарги про неповне встановлення обставин, що мають значення для справи, неповну оцінку доказів та неточності щодо встановлення моральних відшкодувань є необґрунтованими, законність і обґрунтованість рішення суду не спростовують.

Тому, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права і передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному розгляді не встановлено.

Керуючись ст.ст. 22, 23, 1166, 1167, 1187, 1188, 1194ЦК України , ст.ст. 60, 61, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 12 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: М.А.Яворський

судді: Т.Ц. Кашперська

В.О. Фінагєєв