АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2015 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - Болтунової Л.М.

суддів: Козлова С.П., Тамакулової В.О.

при секретарі - Безрукавому Є.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 липня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», Донецької обласної дирекції Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» про визнання наказу про звільнення незаконним та його скасування, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,-

в с т а н о в и л а:

У грудні 2014 року ОСОБА_3 звернулась до суду із указаним позовом, посилаючись на те, що з 05 січня 2005 року вона знаходилась у трудових відносинах з Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль». З 01 березня 2012 року вона переведена на посаду касира відділення №1 (м.Донецьк) ПАТ «Райффайзен Банк Аваль». Наказом № 354-к від 23 червня 2014 року її звільнено із займаної посади, на підставі п.6 ст. 36 КЗпП України, у зв'язку з відмовою від продовження роботи внаслідок зміни істотних умов праці. Позивачка вважає своє звільнення незаконним, проведеним із порушенням вимог трудового законодавства, а саме ст. 36, 40, 42, 184 КЗпП України, та таким, що порушує її трудові права, а тому просила визнати незаконним та скасувати наказ про звільнення, поновити її на роботі, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу та відшкодувати моральну шкоду в сумі 5000 грн. та витрати на правову допомогу в сумі 4000 грн.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 липня 2015 року позов задоволено частково. Визнано незаконним наказ ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» № 354-к від 23 червня 2014 року про звільнення ОСОБА_3 з посади касира відділення №1 (м.Донецьк) АТ «Райффайзен Банк Аваль» у зв'язку з відмовою від продовження роботи внаслідок зміни істотних умов праці, згідно п.6 ст.36 КЗпП України. ОСОБА_3 поновлена на посаді касира ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» у відділенні за вибором роботодавця з 23 червня 2014 року, стягнуто з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 31 393, 39 грн., а також 500 грн. у відшкодування моральної шкоди та 1461,60 грн. витрат на правову допомогу. В іншій частині позову відмовлено. Стягнуто з ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на користь держави 243,60 грн. судового збору.

З таким рішненням не погодилось ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просило його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду першої інстанції не в повному обсязі відповідає вимогам закону.

Як вбачається з матеріалів справи, з 05 січня 2015 року ОСОБА_3 знаходилась у трудових відносинах з Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», працюючи на посадах касира відділення № 2 у м. Донецьку та в.о. начальника відділень, а наказом № 206-к від 01 березня 2012 року її переведено на посаду касира відділення № 1 (м.Донецьк) ПАТ «Райффайзен Банк Аваль».(а.с.17-18)

Постановою правління АТ «Райффайзен Банк Аваль» № П-70/2 від 09 квітня 2014 року було вирішено виключити з організаційної структури банку, датою звільнення/переведення останнього працівника, неефективні його відділення, зокрема, відділення № 1 у м. Донецьку, в якому працювала позивачка, а також скоротити відповідно до чинного законодавства чисельність та штат працівників цього відділення.

Пунктом 5 зазначеної постанови доручено директорам з питань роздрібного бізнесу дирекцій банку спільно з директором Департаменту персоналу попередити та ознайомити в термін до 21 квітня 2014 року під підпис працівників зазначених відділень про наступне звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, а саме за скороченням штату та чисельності (п. 1 ст. 40 КЗпП), у встановленому чинним законодавством порядку.

Пунктом 6 постанови доручено депортаменту персоналу провести процедуру звільнення працівників відділень, що підлягають виключенню з організаційної структури банку, за п.1 ст.40 КЗпП України, або здійснити переведення цих працівників за їх згодою на пропоновані посади у встановленому чинним законодавством порядку.(а.с.19)

Наказом № 228-к від 22 квітня 2014 року «Про попередження про зміну істотних умов праці», ОСОБА_3 запропоновано переведення на посаду провідного економіста Костянтинівського відділення ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» Донецької області та повідомлено про передуюче звільнення у разі незгоди з переведенням на роботу в іншу місцевость. (а.с.22)

23 квітня 2014 року позивачка була ознайомлена із вищевказаним наказом про що поставила свій підпис. Від запропонованої посади провідного економіста відмовилась через невідповідність такої посади її спеціальності та кваліфікації. (а.с.23)

Наказом ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» № 354-к ОСОБА_3 було звільнено з роботи з 23 червня 2014 року, у зв'язку з відмовою від продовження роботи внаслідок зміни істотних умов праці, за п.6 ст. 36 КЗпП України, із виплатою вихідної допомоги у розмірі одного среднього заробітку.(а.с.24)

З матеріалів справи вбачається, що в день звільнення позивачка знаходилась на лікарняному, що підтверджується листком непрацездатності серії АГК № 888405. (а.с.14)

Відповідно до ч. 3 ст. 32 КЗпП України у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці.

Згідно з положеннями п.6 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв'язку із зміною істотних умов праці.

Так, виходячи з роз'яснень, викладених у п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» (зі змінами і доповненнями, внесеними згідно з постановами Пленуму Верховного Суду України від 01 квітня 1994 року № 4, від 26 жовтня 1995 року № 18, від 25 червня 1998 року № 15) припинення трудового договору за п. 6 ст. 36 КЗпП України при відмові працівника від продовження роботи зі зміненими істотними умовами праці може бути визнане обґрунтованим, якщо зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою викликана змінами в організації виробництва і праці, які не супроводжуються скороченням чисельності чи штату працівників. У тому ж разі, коли такі зміни в організації виробництва і праці супроводжуються скороченням чисельності або штату працівників, змінами в їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями може мати місце звільнення працівників за п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, може бути розірвано власником або уповноваженим ним органом у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Отже, відмінностями зазначених підстав звільнення є наявність заходів щодо скорочення штату та чисельності працівників у зв'язку зі зміною організації виробництва і праці.

Згідно п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» суд повинен з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника за його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення. Право визначати чисельність і штат працівників належить тільки власникові або уповноваженому ним органу. Суд при розгляді спору про поновлення працівника на роботі зобов'язаний перевірити наявність підстав для звільнення (чи мало місце скорочення штату або чисельності працівників). Причому, власник на свій розсуд має право чисельність працівників певної спеціальності та кваліфікації, чисельність одних посад зменшити, здійснити звільнення працівників, одночасно приймаючи рішення про прийняття на роботу працівників іншої спеціальності та кваліфікації, збільшити чисельність інших посад.

Отже, в даному випадку позивачка могла б бути звільнена лише на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, оскільки у відповідача дійсно мали місце зміни в організації виробництва і праці, тобто виключення з організаційної структури банку неефективних відділень, скорочення чисельності та штату працівників, відповідно до Постанови правління банку № П-70/2 від 09 квітня 2014 року «Про внесення змін в організаційну структуру та скорочення чисельності працівників відділень АТ «Райффайзен Банк Аваль».

Таким чином, ОСОБА_3 за п. 6 ст. 36 КЗпП України була звільнена з порушенням вимог закону, так як зміна в організації виробництва і праці супроводжувалася скороченням чисельності штату працівників.

Задовольняючи позовні вимоги та ухвалюючи рішення про визнання спірного наказу незаконним, суд не зазначив у рішенні щодо його скасування та дійшов неправильного висновку про поновлення на роботі ОСОБА_3 на посаді касира ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» у відділенні за вибором роботодавця, що не передбачено чинним законодавством, і порушує права самої позивачки.

Отже, рішення суду в цих частинах підлягає скасуванню, на підставі п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України, з ухваленням нового рішення, за яким слід визнати незаконним та скасувати наказ № 354-к про звільнення ОСОБА_3 за п.6 ст. 36 КЗпП України; поновити на роботі ОСОБА_3 на посаді касира у відділенні № 1 (м. Донецьк) ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», в якому вона працювала до звільнення, з 23 червня 2014 року.

Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

З матеріалів справи вбачається, що позивачка звернулась до суду з позовом 26 грудня 2014 року і спір розглядався в суді першої інстанції до 06 липня 2015 року, тобто не більше одного року. Таким чином середній заробіток за час вимушеного прогулу має бути розрахований за період з 23 червня 2014 року (день звільнення) по 23 червня 2015 року.

Зазначені обставини справи та норми закону залишились поза увагою суду першої інстанції, а тому його висновок щодо проведеного розрахунку та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 23 червня 2014 року по 06 липня 2015 року в розмірі 31 393, 39 грн., є помилковим.

Середній заробіток позивачки визначається відповідно до ст. 27 Закону України "Про оплату праці" за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 з подальшими змінами.

Пунктами 2 та 8 Порядку "Обчислення середньої заробітної плати", який затверджено Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року, передбачено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Нарахування виплат, що обчислюється із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, а у випадках, які передбачені чинним законодавством, календарних днів, що мають бути оплачені за середнім заробітком.

З урахуванням цих норм, зокрема абз. 3 п. 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу позивачки обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто, що передують дню звільнення її з роботи.

Так, виходячи із довідки про доходи ОСОБА_3 за два останні місяці роботи перед звільненням, середньомісячний її заробіток за квітень, травень 2014 року складає 3697,16 грн. (3786,85 грн. + 3607,48 грн. = 7394,33 : 2), а середньоденна заробітна плата становить 92,43 грн. (3697,16 грн. : 40 роб. дн.) (а.с.29)

За період з 23.06.2014 року по 23.06.2015 року час вимушеного прогулу складає 365 днів, а тому на користь ОСОБА_3 з ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 33 736,95 грн.(вказана сума визначена без утримання податку й інших обов'язкових платежів).

А отже колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції про стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу також підлягає скасуванню.

Згідно вимог ч.1, 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди.

Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків.

Відповідно до п.3 Постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру, внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв'язку із знищенням чи пошкодженням майна, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли у результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин, які мають значення для правильного вирішення спору (статті 3, 4, 1,31 ЦПК України).

Таким чином, враховуючи обставини справи у їх сукупності, а також вищевказані норми закону, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про стягнення з ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» моральної шкоди, визначивши її розмір в сумі 500 грн., виходячи з засад розумності та справедливості.

Відповідно до вимог ст.84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця у галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Згідно з вимогами ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов*язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як вбачається з матеріалів справи, 27 червня 2014 року, між ПП «FOX» та ОСОБА_3 укладено договір про надання юридичних послуг № 57/06-14, відповідно до умов якого юридична фірма зобов'язалась надати замовнику за плату наступні юридичні послуги: представнцтво інтересів на етапі досудового врегулювання спору та представництво інтересів у Ворошилівському суді м. Донецька. Для виконання своїх обовязків за договором, юридична фірма призначає наступних співробітників: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6

Частково задовольняючи вимоги про стягнення витрат на правову допомогу, суд першої інстанції виходив з того що ОСОБА_5, як представник позивачки, приймала участь у судовому засіданні 06 липня 2015 року з 14 год. до 17 год., а тому виходячи з положень ст.1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» дійшов висновку про стягнення з банку на користь позивачки таких витрат у сумі 1461,60 грн.

Однак з таким висновком суду погодитись не можна з огляду на наступне.

Розглядаючи дане питання, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що в справі відсутні будь-які документи, які б підтверджували надання правової допомоги ОСОБА_3 її представником ОСОБА_5, у розумінні ст. 84 ЦПК України.

Крім того, зазначена особа приймала участь у Павлоградському міськрайонному суді Дніпропетровської області в якості представника за довіреністю від 27 червня 2014 року, а тому, на думку колегії суддів, витрати на правову допомогу відшкодуванню не підлягають. ( а.с.8)

Відповідно до вимог ч.3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Згідно пп. 1 п. 1 ч.2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» від 08 липня 2011 року при подачі позовної заяви майнового характеру ставка судового збору складає 1% ціни позову, але не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 3-х розмірів мінімальної заробітної плати.

Відповідно пп. 2 п. 1 ч.2 ст. 4 зазначеного закону при подачі позовної заяви немайнового характеру ставка судового збору складає 0,2 розміру мінімальної заробітної плати.

Стягуючи з ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на користь держави 243,60 грн. судового збору, суд першої інстанції не звернув уваги на вказані положення закону та те, що у справі задоволені вимоги як майнового так і немайнового характеру (стягнення моральної шкоди), а тому невірно визначився із розміром судового збору, що є підставою для скасування рішення та стягнення його в сумі 487, 20 грн.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції були порушені норми матеріального та процесуального права, що є підставою для скасування судового рішення, на підставі п.4 ст.309 ЦПК України, в частинах про визнання наказу про звільнення позивачки № 354-к від 23 червня 2014 року незаконним, поновлення ОСОБА_3 на посаді касира ПАТ«Райффайзен Банк Аваль» у відділені за вибором роботодавця з 23 червня 2014 року, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, стягнення судового збору та витрат на правову допомогу та ухвалення нового рішення про часткове задоволення позовних вимог в зазначених частинах. Рішення суду щодо стягнення моральної шкоди залишається без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 309 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» - задовольнити частково.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 липня 2015 року в частинах визнання наказу про звільнення № 354-к від 23 червня 2014 року незаконним, поновлення ОСОБА_3 на посаді касира Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» у відділенні за вибором роботодавця з 23 червня 2014 року, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, стягнення судового збору та витрат на правову допомогу - скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити частково.

Визнати незаконним та скасувати наказ Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» № 354-к від 23 червня 2014 року про звільнення ОСОБА_3 з посади касира відділення №1 (м.Донецьк) Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» за п.6 ст.36 КЗпП України.

Поновити ОСОБА_3 на посаді касира відділення №1 (м.Донецьк) Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» з 23 червня 2014 року.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 23 червня 2014 року по 23 червня 2015 року в сумі 33 736,95 грн.

У задоволенні вимог ОСОБА_3 про стягнення витрат на правову допомогу - відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» на користь держави судовий збір 487,20 грн..

В іншій частині рішення - залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з цього часу.

Судді: