Ухвала

іменем україни

21 жовтня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення апеляційного суду Черкаської області від 07 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2014 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду із указаним позовом, в обґрунтування якого зазначило, що 23 травня 2008 року між сторонами по справі було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав позичальнику ОСОБА_3 кредит в сумі 15 000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 30% на рік за користування кредитними коштами на суму залишку заборгованості за кредитом.

Відповідач належним чином не виконував взяті на себе договірні зобов'язання щодо погашення кредиту та сплати відсотків за користування кредитними коштами, внаслідок чого у нього перед банком утворилася заборгованість у сумі 34 445 грн 77 коп., яку позивач просив стягнути на свою користь.

Заочним рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 13 листопада 2014 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитом в сумі 34 445 грн 77 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Черкаської області від 07 квітня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволені позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

У касаційній скарзі заявник, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали цивільної справи, доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судами встановлено, що 23 травня 2008 року між сторонами у справі було укладено кредитний договір у вигляді встановленого кредитного ліміту на суму 15 000 грн на платіжну картку зі сплатою 30 % на рік за користування кредитними коштами на суму залишку заборгованості за кредитом. Строк дії договору, який відповідає строку дії картки, встановлений до травня 2011 року.

Судовим наказом Соснівського районного суду м. Черкаси від 12 квітня 2010 року з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» достроково стягнуто суму заборгованості за кредитним договором від 23 травня 2008 року в сумі 22 451 грн 91 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постановою Соснівського відділу державної виконавчої служби Черкаського міського управління юстиції від 09 липня 2010 року було відкрито виконавче провадження про стягнення з ОСОБА_3 на користь банку заборгованості за кредитним договором згідно з вищезазначеним наказом.

Станом на 30 квітня 2014 року у відповідача утворилася заборгованість у розмірі 53 235 грн 88 коп., яка складається з: 14 990 грн 68 коп. - заборгованість за кредитом, 34 720 грн 83 коп. - заборгованість за процентами за користування кредитом, 3 524 грн 37 коп. - заборгованість з комісії за користування кредитом.

З урахуванням суми, яка була стягнута судовим наказом, різниця становить 32 329 грн 30 коп.

Також згідно з пунктом 8.6 Умов та Правил надання банківських послуг було нараховано штрафи у розмірі 500 грн (фіксована частина) та 1 616 грн 47 коп. (процентна складова).

Таким чином, загальна сума заборгованості ОСОБА_3, перед ПАТ КБ «ПриватБанк» становить 34 445 грн 77 коп.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із доведеності та обґрунтованості позовних вимог.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними, відповідають матеріалам справи й вимогам закону. При цьому доказам, поданим сторонами, судом надана належна правова оцінка (ст. 212 ЦПК України).

Скасовуючи заочне рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, апеляційний суд виходив з того, що у зв'язку із достроковим стягненням заборгованості за кредитним договором строк його дії закінчився, а між сторонами існують лише зобов'язальні правовідносини. При цьому суд звертав увагу на те, що банк із позовними вимогами на підставі ст. 625 ЦК України до суду не звертався.

Колегія суддів суду касаційної інстанції не погоджується з висновками суду апеляційної інстанції виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч. 1 ст. 530 ЦК України).

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу (ч. 2 ст. 1050 ЦК України).

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідності до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Виходячи із системного аналізу ст. ст. 525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту кредитного договору слід дійти висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1206цс15 у справі за позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, яка відповідно до положень статті 360-7 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2911/ed_2013_07_04/pravo1/T041618.html?pravo=1> є обов'язковою для всіх судів України.

За таких обставин колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про задоволення позовних вимог.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд зазначені норми закону не врахував та дійшов помилкового висновку про скасування рішення районного суду.

Таким чином, рішення суду першої інстанції відповідає вимогам ст. 212 ЦПК України та ухвалене згідно із законом.

Відповідно до ст. 339 ЦПК України, установивши, що апеляційним судом було скасовано судове рішення, ухвалене згідно із законом, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити.

Рішення апеляційного суду Черкаської області від 07 квітня 2015 року скасувати.

Заочне рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 13 листопада 2014 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

О.В. Кафідова

О.В. Умнова

І.М. Фаловська