АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/7294/15 Справа № 203/1511/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - Колесніченко О. В. Доповідач - Свистунова О.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2015 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого Свистунової О.В.

суддів Міхеєвої В.Ю., Ремеза В.А.

за участю секретаря Видюкової Ю.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпропетровську цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на заочне рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 15 червня 2015 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - Орган опіки та піклування Кіровської районної у місті Дніпропетровську ради про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька, -

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська з зазначеним позовом до ОСОБА_3, третя особа - Орган опіки та піклування Кіровської районної у місті Дніпропетровську ради про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька. Сплативши судовий збір, згідно чинного законодавства.

У обґрунтування пред'явлених позовних вимог посилалась на те, що від шлюбу з відповідачем вони мають неповнолітню доньку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка після розірвання 13 серпня 2002 року шлюбу проживає з матір'ю та перебуває на її утриманні окремо від батька, і маючи фінансову можливість забезпечити поїздки доньки за кордон за навчальними програмами КЗО «Спеціалізована середня загальноосвітня школа №22 з поглибленим вивченням іноземної мови» ДМР, де навчається донька, з метою вивчення іноземної мови, а так само для відпочинку та оздоровлення в інших країнах, не може реалізувати таку можливість через ненадання згоди на виїзд за кордон дитини батьком - відповідачем у справі, оскільки його місцезнаходження не відоме, тому позивач просила суд надати дозвіл на виїзд за межі території України ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженки с. Сімферополь, до досягнення нею 18-річного віку у супроводі матері ОСОБА_2 або інших осіб, уповноважених нею нотаріально посвідченою згодою, без супроводу та без нотаріально посвідченої згоди батька ОСОБА_3

Заочним рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 15 червня 2015 року відмовлено у задоволенні позовних вимог.

У апеляційній скарзі позивачка просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги, оскільки вважає, що рішення першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами, суд першої інстанції в межах заявлених вимог та на підставі тих доказів, що надані були сторонами під час розгляду справи по суті, у достатньо повному обсязі з'ясував права і обов'язки сторін, обставини справи, перевірив доводи сторін та дав їм належну правову оцінку, постановив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Відповідно до вимог ст. 141 СК України батьки мають рівні права та обов'язки щодо дитини.

У відповідності з абзацами 1, 2 частини 2 статті 4 Закону України від 21.01.1994 р. № 3857-ХІІ «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

В силу п. 17 Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 31.03.1995 року № 231, відомості про дітей, які їдуть за кордон разом з батьками (законними представниками), вписуються в паспорти батьків чи одного з батьків (законних представників) на підставі заяви громадянина, у чий паспорт вписуються діти. У разі потреби самостійного виїзду дитини, яка постійно проживає в Україні, за кордон оформляється проїзний документ, а у випадках, передбачених пунктом 4 цих Правил, - паспорт.

Згідно п. 18 зазначених Правил, оформлення паспорта/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду.

В силу ст.. 313 ЦК України та п. 22 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у випадках, визначених цими Правилами, або у разі пред'явлення оригіналів документів або їх нотаріально посвідчених копій, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Відповідно до пункту 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 р. № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків - у разі пред'явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Так, судом першої інстанції було встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з 06 червня 1998 року по 13 серпня 2002 року перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується відповідними записом у паспорті та свідоцтвом про розірвання шлюбу (а.с.10).

Від сторін, як подружжя, походить дитина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, про що Відділом РАГС виконкому Сімферопольської міської ради Автономної Республіки Крим 04 вересня 1999 року вчинений актовий запис №1791 та видане свідоцтво про народження, долучене до матеріалів справи в копії (а.с.9).

Також у судовому засіданні встановлено, що дитина після розірвання шлюбу проживає разом з матір'ю - позивачем у справі.

Статтею 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Позивачка не довела у суді ні першої, ні апеляційної інстанції, що її прагнення виїхати за межі України на постійне проживання чи тимчасово обґрунтовані саме інтересами дитини, при цьому, відсутні гарантії того, що у випадку транскордонного переміщення дитини вона повернеться до України та той із батьків, який проживає окремо, зможе встановлювати контакт з дитиною на регулярній основі.

Відповідно до принципу 2 Декларації прав дитини від 20.11.1959 року дитині законом та іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист та надані можливості та сприятливі умови, що дозволяли би їй розвиватися фізично, інтелектуально, духовно та у соціальному відношенні здоровим та нормальним шляхом та в умовах свободи та гідності.

При цьому, згідно ст.. 4 Конвенції про контакт з дітьми, яка була ратифікована Верховною Радою України 20 вересня 2006 року та набула чинності для України 1 квітня 2007 року дитина та її батьки мають право встановлювати й підтримувати регулярний контакт один з одним. Такий контакт може бути обмежений або заборонений лише тоді, коли це необхідно в найвищих інтересах дитини. Якщо підтримання неконтрольованого контакту з одним з батьків не відповідає найвищим інтересам дитини, то розглядається можливість контрольованого особистого контакту чи іншої форми контакту з одним з таких батьків.

Статтею 7 Конвенції передбачено, що під час вирішення спорів стосовно контакту судові органи вживають усіх належних заходів для: забезпечення поінформованості кожного з батьків про важливість для їхньої дитини та їх обох установлення та підтримання регулярного контакту з їхньою дитиною; заохочення батьків та інших осіб, які мають сімейні зв'язки з дитиною, до досягнення мирових угод стосовно контакту, зокрема шляхом використання сімейного посередництва та інших процедур для вирішення спорів; забезпечення перед прийняттям рішення наявності достатньої інформації, зокрема від носіїв батьківської відповідальності, для прийняття рішення в найвищих інтересах дитини, і, коли необхідно, одержання додаткової інформації від інших відповідних органів чи осіб.

Згідно ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Відповідно до ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 155 Сімейного Кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що правовідносини, які виникли між сторонами урегульовані нормами Конституції України, Декларації прав дитини, Конвенції про контакт з дітьми, Сімейного кодексу України, Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 31.03.1995 року № 231, Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Обґрунтовуючи свої вимоги позивач посилалась на те, що має намір виїжджати за кордон разом з дитиною за освітніми програмами для поглибленого вивчення англійської мови, що пропонуються навчальним закладом, де навчається дитина ОСОБА_4 - КЗО «Спеціалізована середня загальноосвітня школа №22» з поглибленим вивченням іноземної мови» ДМР, а також з метою оздоровлення дитини, її відпочинку, культурного розвиту.

Колегія суддів вважає, що у відповідності до своїх процесуальних обов'язків що передбачені ст.ст. 10, 60 ЦПК України позивач не надала а ні суду першої, а ні апеляційної інстанції жодних доказів на підтвердження існування конкретних навчальних програм, екскурсій, тощо, які організовує навчальний заклад, де навчається дитина і учасником яких вона є, перелік країн, де проводилися чи проводитимуться навчальні та/або екскурсійні програми, тощо, де запрошена дитина, як і не представила доказів наявності у дитини хвороб, рекомендацій фахових лікарів стосовно певного виду лікувальних або реабілітаційних процедур, необхідності оздоровлення в певній країні, не представила суду путівки до конкретної іноземної держави.

З урахуванням викладеного колегія зазначає, що суд не може розглядати питання на перед та без чіткої конкретизації вимоги, тобто, без зазначення держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі дитини. Тому, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи із пріоритетності інтересів дитини - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Крім того, позивач не довела перед судом належними, допустимими, достатніми доказами ту обставину, що відповідач ухиляється від надання відповідного нотаріально посвідченого дозволу на виїзд дитини у супроводі позивача (матері дитини), зважаючи на те, що будь-яких доказів наявності запрошення з'явитися до визначеного нотаріуса, зокрема, і за останнім відомим місцем проживання відповідача, матеріали справи не містять та в судовому засіданні такі обставини підтвердження не знайшли.

За таких обставин, суд першої інстанції, оцінюючи всі докази, зібрані по справі у їх сукупності, правильно відмовив у задоволенні позовних вимог.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків у рішенні суду першої інстанції, протирічать вимогам законодавства, яке регулює спірні правовідносини, матеріалам справи, зводяться до переоцінки доказів по справі.

Судом першої інстанції у досить повному обсязі з'ясовані права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка, справа розглянута у рамках позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами.

Порушень матеріального чи процесуального закону, які б могли призвести до скасування або зміни рішення суду, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, судове рішення відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права і тому, колегія апеляційного суду вважає, що згідно до ст. 308 ЦПК України правових підстав для скасування рішення не має, а тому, доводи апеляційної скарги підлягають відхиленню, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Заочне рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 15 червня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий О.В.Свистунова

Судді В.Ю.Міхеєва

В.А.Ремез