Провадження № 2/127/5654/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.10.2015 Вінницький міський суд Вінницької області

в складі: головуючого судді Сичука М.М.,

при секретарі ГороховійО.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про спростування недостовірної інформації,-

В И Р І Ш И В :

В червні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про спростування недостовірної інформації.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначала про те, що в ході попереднього судового засідання в 2008 році відповідач вказала, що позивач ОСОБА_1, матір відповідача ОСОБА_2, зверталась до суду із заявою про позбавлення батьківських прав. При цьому відповідач незаконно надала ухвали суду про відмову в позбавленні батьківських прав відносно 35-річної доньки ОСОБА_2, про які зазначено в рішенні Леніського районного суду м. Вінниці від 11 травня 1999 року.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просила визнати інформацію, такою, що не відповідає дійсності, та спростувати її, а саме: інформацію про відмову від розгляду заяви про позбавлення батьківства.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримала обґрунтування та доводи позовної заяви, просили суд задовольнити її в повному обсязі, виходячи з обставин, викладених в ній.

Відповідач ОСОБА_2 проти задоволення позову ОСОБА_1 заперечила в звязку з безпідставністю та необгрунтованістю.

Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Ленінського районного суду м. Вінниці від 13.04.1998 року, залишеною без змін згідно ухвали Судової колегії в цивільних справах Вінницького обласного суду від 21 липня 1998 року, в прийомі позовної заяви ОСОБА_1 про позбавлення її батьківських прав відносно повнолітньої дочки ОСОБА_3 відмовлено.

Рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 11 травня 1999 року визнано такою, що втратила право на житло в квартирі АДРЕСА_1, ОСОБА_1, та частко визнано недійсною приватизацію даної квартири, виключивши ОСОБА_1 зі свідоцтва на право власності на житло ваід 26 березня 1988 року на квартиру АДРЕСА_2, в зустрічному позові відмовлено.

За змістом п. 1 ст. 6, ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст. ст. 1, 3 ЦК України, ст. ст. 1, 3-4, 10-11, 303 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст. 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Стаття 9 Конституції України передбачає, що чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Свобода вираження свого погляду є «правом людини», визнаним у світі.

Статтею 10 вищевказаної Конвенції, передбачено право кожного на свободу вираження своїх поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від державних кордонів.

Конституція України визнає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю, а також право кожного на повагу до його гідності (ст. ст. 3, 28 Конституції України).

Відповідно до ч.5 ст. 55 Конституції України кожен має право будь - якими засобами не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень та протиправних посягань.

Положеннями ч. 1 ст. 297 ЦК України передбачено, що кожен має право на повагу до його гідності та честі.

Гідність та честь фізичної особи є недоторканими. Фізична особа має право звернутися до суду із позовом про захист її гідності та честі.

Вибір способу захисту особистого немайнового права, зокрема права на повагу до гідності та честі, права на недоторканість ділової репутації, належить позивачеві.

Як роз'яснено у п. п. 15,18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» № 1 від 27 лютого 2009 року, при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і всебічно здійснювати своє особисте немайнове право.

У справі зазначеної категорії, позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Відповідно ст. 277 ЦК України та п.15 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» № 1 від 27 лютого 2009 року негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

Стаття 34 Конституції України та ст. 10 Європейської конвенції «Про захист прав людини і основних свобод» гарантують право особи висловлювати судження, оцінки та думки.

За положеннями ч. 1 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Під поширенням інформації слід розуміти, в тому числі, доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб.

Негативною слід вважати інформацію, в який стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення інших дій (порушення принципів моралі, загальних правил співжиття тощо), яка, на думку позивача порушує його право на повагу до гідності, честі та ділової репутації (п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»).

Разом з тим, якщо суб'єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на відповідача може бути покладено обов'язок відшкодувати моральну шкоду.

Відповідно до абзацу 3, п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист честі, гідності, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року № 1 інформація, зазначена у позовній заяві чи іншій заяві, адресованій суду, а також в процесуальних документах, може бути підставою для захисту гідності, честі чи ділової репутації, за винятком випадків, коли ця інформація була визначена підставою пред'явленого позову і стосувалася його предмета, була доказом у справі.

Згідно положення абзацу 4 п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист честі, гідності, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року № 1 не підлягають розгляду судами позови про захист гідності, честі чи ділової репутації, приниження яких відбулося внаслідок давання показань свідками, а так само іншими особами, які брали участь у справі, відносно осіб, які брали участь у тій справі, якщо наведена в них інформація була доказом у справі та оцінювалась судом при ухваленні судового рішення, оскільки нормами процесуальних кодексів встановлено спеціальний порядок дослідження та оцінки таких доказів.

В ході розгляду справи позивачем ОСОБА_2 не довела перед судом в установленому законодавством порядку того, що вказана інформація, не стосувалася предмету спору, та того, що відповідач ОСОБА_1 надала копії ухвал, які б не відповідали дійсності.

Звертаючись із позовом до відповідача ОСОБА_2 засобом захисту порушеного особистого немайнового права ОСОБА_1 обрано шлях визнання інформації такої, що не відповідає дійсності, та спростування недостовірної інформації.

Дійсно, вибір способу захисту особистого немайнового права, зокрема права на повагу до гідності та честі, права на недоторканість ділової репутації, належить позивачу.

Втім, доводи ОСОБА_1 не знайшли свого підтвердження в рамках даної справи, а тому не підлягають, на думку суду, задоволенню, оскільки це є намагання перегляду судового рішення, в якому дана відповідна оцінка.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 16, 23, 275-278, 280, 297 ЦК України, ст.ст. 10, 60, 208, 209, 212-216 ЦПК України, суд ,-

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про спростування недостовірної інформації відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду Вінницької області протягом десяти днів з дня його проголошення через Вінницький міський суд Вінницької області, шляхом внесення апеляційної скарги.

Суддя: