Справа № 0907/2-7862/2011
Провадження № 22-ц/779/1751/2015
Головуючий у 1 інстанції Бородовський С. О.
Суддя-доповідач Горейко М.Д.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2015 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючої Горейко М.Д.

суддів: Бойчука І.В., Ясеновенко Л.В.,

секретаря Шемрай Н.Б.

з участю відповідача ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання заповіту недійсним за апеляційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 24 квітня 2015 року, -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 24 квітня 2015 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання заповіту від 11.04.2011 року недійсним.

Не погодившись з таким рішенням, представник ОСОБА_4 - ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на неповне з'ясування судом обставин справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неналежну оцінку доказів, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Зокрема апелянт зазначає, що даючи оцінку акту амбулаторної посмертної судово-психіатричної експертизи №217 від 07 липня по 18 липня 2014 року на підекспертну ОСОБА_7, суд першої інстанції необґрунтовано та на власний розсуд трактував висновок даної експертизи як припущення експерта.

Також апелянт вказує, що в оскаржуваному рішенні суд зазначив про критичну оцінку свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_10, оскільки такі були в неприязних стосунках з відповідачем ОСОБА_5 Однак, ОСОБА_10 сама з власної ініціативи 09.04.2011 року запросила ОСОБА_5 для здійснення медичних процедур хворій ОСОБА_7, що свідчить про те, що вони не були в неприязних стосунках, а висновок суду про неприязні стосунки ОСОБА_8 та ОСОБА_9 з відповідачем є надуманими, так як ні свідки, ні сама відповідач про це не повідомляли.

Щодо твердження суду про зацікавленість ОСОБА_10 у заволодінні квартирою ОСОБА_7 після її смерті, то такі не підтверджені жодними доказами. Більше того, ОСОБА_10 пояснювала суду, що була близькою подругою померлої ОСОБА_7 і могла б при бажанні домовитись з нею про укладення договору довічного утримання чи в інший законний спосіб набути право власності на її квартиру, однак вона з сином забезпечені житлом і такої потреби у них не виникало.

Не відповідають дійсності також і твердження суду про одинакові свідчення свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9 Дані свідки дійсно близько шести років проживали в квартирі ОСОБА_7 і були очевидцями того, що ОСОБА_7 часто падала, непритомніла та протягом останніх місяців її життя називала їх чужими іменами. Таким чином свідки об'єктивно відобразили та пояснили суду все, що їм було відомо, оскільки вони були очевидцями саме цих подій.

Крім того, апелянт стверджує, що суд необґрунтовано зіслався на факт приналежності свідків зі сторони позивача до однієї релігійної групи. Не дослідивши належним чином цієї обставини, суд зіслався на неї як на вагомий доказ щодо вирішення матеріального права.

З цих підстав апелянт просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_4 задовольнити.

В засідання апеляційного суду представник апелянта не з'явився, про час та день розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку, причину неявки суду не повідомив.

Відповідач та її представник в судовому засіданні доводи апеляційної скарги заперечили, просили її відхилити. Рішення суду першої інстанції вважали законним та обґрунтованим.

Заслухавши доповідача, пояснення відповідача та її представника, дослідивши матеріали справи, перевіривши відповідність висновків суду фактичним обставинам справи та правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права у вирішенні даного спору, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити з наступних підстав.

За змістом ст.ст. 212, 213 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає.

Судом першої інстанції установлено та вбачається з матеріалів справи, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_7, що підтверджується копією свідоцтва про смерть НОМЕР_1 від 04.05.2011 року (а.с. 4).

Згідно довідки №638 від 12.05.2011 року, виданої Житлово-експлуатаційною організацією №4 (а.с. 43), ОСОБА_7 до дня смерті була прописана за адресою: АДРЕСА_1.

За життя 07.08.2001 року ОСОБА_7 склала заповіт, згідно якого все своє майно заповіла позивачці ОСОБА_4 (а.с. 5).

11.04.2011 року спадкодавець склала новий заповіт, відповідно до якого належну їй 1/2 частку квартири за АДРЕСА_1 заповіла ОСОБА_5 (а.с. 52).

І позивач ОСОБА_4, і відповідач ОСОБА_5 звернулись до Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини (а.с. 40, 51).

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_4 про визнання заповіту недійсним, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довела, що ОСОБА_7 11.04.2011 року при складанні заповіту перебувала в стані неосудності, тобто не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Судова колегія погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Статтями 1216, 1218 ЦК України встановлено, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до положень ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Частинами 2-4 ст. 1254 ЦК України встановлено, що заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить.

Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним.

Якщо новий заповіт, складений заповідачем, був визнаний недійсним, чинність попереднього заповіту не відновлюється, крім випадків, встановлених статтями 225 і 231 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Згідно положень ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 16 постанови від 06 листопада 2011 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до ст. 145 ЦПК України зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК України. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Відповідно до положень ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

Відповідно до постанови Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року №6-9цс12, ухваленої у порядку перегляду ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 грудня 2011 року, виходячи з вимог норми ч. 1 ст. 225 ЦК України, висновок експертизи має бути категоричним та не може ґрунтуватись на припущеннях.

Згідно акту амбулаторної посмертної судово-психіатричної експертизи №217 від 07 липня по 18 липня 2014 року на підекспертну ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 97-103) експертна комісія дійшла висновку, що підекспертна ОСОБА_7 страждала стійким хронічним психічним розладом у формі органічного розладу особистості та поведінки (органічного психосиндрому), внаслідок дисфункції головного мозку з глибокою астенією, зумовленою соматичними захворюваннями. Зазначене захворювання істотно впливало на здатність підекспертної ОСОБА_7 усвідомлювати свої дії та керувати ними на момент підписання нею заповіту - 11.04.2011 року.

Суд першої інстанції, оцінивши висновок експерта в сукупності з іншими наявними доказами, вірно дійшов висновку, що вищевказаний акт амбулаторної посмертної судово-психіатричної експертизи не є належним доказом психічного стану ОСОБА_7, оскільки не містить категоричних даних про те, що остання в момент складання заповіту не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Судом допитано ряд свідків: ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_10, ОСОБА_9 та ОСОБА_8 і дано оцінку їх свідченням.

Доводи апелянта зводяться в основному до переоцінки доказів, що не узгоджується з положеннями ч. 2 ст. 303 ЦПК України, за змістом якої суд апеляційної інстанції не вправі переоцінювати докази, які судом першої інстанції досліджені у встановленому законом порядку.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду першої інстанції, та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.

З огляду на викладене та з урахуванням положень ст. 308 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 слід відхилити, а оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313- 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 24 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з часу проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з часу набрання законної сили.

Головуюча Горейко М.Д.

Судді: Бойчук І.В.

Ясеновенко Л.В.