Номер провадження: 22-ц/785/2188/15
Головуючий у першій інстанції Чебан Н. В.
Доповідач Гайворонський С. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.03.2015 року м. Одеса

Судова колегія судової палати в цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Гайворонського С.П.

суддів Кононенко Н.А.

Сегеди С.М.

при секретарі Феленко В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа Білгород-Дністровська міська рада про порушення правил добросусідства, відновлення становища шляхом знесення паркана та стягнення моральної шкоди за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 02 грудня 2014 року,

встановила:

23 жовтня 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, третя особа Білгород-Дністровська міська рада про порушення правил добросусідства, відновлення становища шляхом знесення паркана та стягнення моральної шкоди.

В обґрунтування позову ОСОБА_3К послався на те, що на підставі свідоцтва про право власності від 23 березня 2013 року № 1554959 за ОСОБА_3 зареєстровано право власності на домоволодіння, що знаходиться за адресою: Одеська область, м. Білгород-Дністровський, АДРЕСА_1. Відповідач ОСОБА_4 є власником сусіднього житлового будинку по АДРЕСА_2, почав будувати паркан із бетонним фундаментом та кладкою ратушного каміння. Позивач зазначив, що облаштування даного паркану ведеться на земельній ділянці, яка знаходиться у користуванні ОСОБА_3, право власності на яку він ще не отримав. Стверджує, що ОСОБА_4 будуючи паркан вийшов приблизно на 80 см. на територію ділянки, яка відноситься до домоволодіння позивача, у зв'язку із чим останній порушує норми ДБН. У зв'язку із вищевикладеним позивач просив суд: зобов'язати ОСОБА_4 підтримувати правила добросусідства, зобов'язати ОСОБА_4 усунути перешкоди ОСОБА_3 в користуванні домоволодінням АДРЕСА_1, м. Білгород-Дністровського Одеської області, а саме знести паркан між домоволодіннями АДРЕСА_1, м. Білгород-Дністровського Одеської області та АДРЕСА_2 м. Білгород-Дністровського Одеської області; стягнути з ОСОБА_4 моральну шкоду в розмірі 15000 грн., стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судові витрати в сумі 240 грн.

В судовому засіданні:

- представник позивача позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити з підстав, наведених в позові;

- відповідач проти позовних вимог заперечував та просив відмовити в задоволенні позовних вимог повністю;

- представник Білгород-Дністровської міської ради в судове засідання не з'явився.

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 02 грудня 2014 року в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає за необхідне її відхилити.

Згідно зі ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні,в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які буди досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові витрати;

7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

У п.п. 2, 3, 8 Постанови № 14 Пленуму Верховного України від 18 грудня 2009 року "Про судове рішення у цивільній справі" роз'яснено, що рішення є законним тоді, коли суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК України, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст. 8 ЦПК України, а також правильно витлумачив ці норми.

Як вбачається з положень ст.ст. 10, 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин.

Ухвалене у справі рішення має бути гранично повним, ясним, чітким, викладеним у послідовності, встановленій ст. 215 ЦПК України, і обов'язково містити вступну, описову, мотивувальну та резолютивну частини.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи в задоволенні вищевказаного позову, суд першої інстанції правильно виходив з наступного.

По земельній ділянці та будівлях ОСОБА_3, розташованих по АДРЕСА_1, м. Білгород-Дністровський, в матеріалах справи наявні такі документи.

Рішенням Білгород-Дністрвоської міської ради народних депутатів від 19 листопада 1997 року №274, зокрема ОСОБА_5 передано безоплатно у приватну власність земельну ділянку по АДРЕСА_1, м. Білгород-Дністровський площею 535 кв.м. для обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських споруд (а.с. 171-172).

Згідно свідоцтва про право власності №1554959, виданого 23 березня 2013 року, власником житлового будинку АДРЕСА_1 є ОСОБА_3 (а.с. 13, 14).

По земельній ділянці та будівлях ОСОБА_4, розташованих по АДРЕСА_2 м. Білгород-Дністровський в справі наявні наступні документи.

Згідно договору дарування земельної ділянки від 11 вересня 2012 року, реєстр №1596 власником земельної ділянки по АДРЕСА_2 в м. Білгород-Дністровський Одеської області загальною площею 0,0582 га є ОСОБА_4 (а.с. 43-45).

На підставі зазначеного договору дарування внесені зміни до державного акту серія ЯЛ №664964, зареєстрованого 05 січня 2012 року, про перехід права власності на земельну ділянку по АДРЕСА_2 в м. Білгород-Дністровський Одеської області загальною площею 0,0582 га до ОСОБА_4 (а.с. 46, 100).

Земельні ділянки по АДРЕСА_1 та по АДРЕСА_2 в м. Білгород-Дністровський Одеської області є суміжними.

Згідно висновку № 04/02 судової земельно-технічної експертизи конфігурація земельної ділянки ОСОБА_4, на яку виданий державний акт на право власності на землю серії ЯЛ №664964, не відповідає фактичній конфігурації цієї земельної ділянки з боку суміжної межі із земельною ділянкою по АДРЕСА_1 (а.с. 147-153).

Вимоги позивача заявлено про зобов'язання підтримувати права добросусідства, зобов'язання ОСОБА_4 не чинити перешкоди у користуванням домоволодінням АДРЕСА_1, м. Білгород-Дністровського Одеської області, шляхом знесення паркану між домоволодіннями АДРЕСА_1 та АДРЕСА_1 м. Білгород-Дністровський Одеської області (а.с. 02-04).

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування своїм майном.

ОСОБА_3 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 розташованого на земельній ділянці, яка у відповідності до ст. 125 ЗК України право власності чи право користування земельною ділянкою не оформлене, адже на даний час відсутні передбачені ст. 126 ЗК України документи, які б засвідчували право власності чи користування такою ділянкою.

Відсутність підтвердженого права власності чи користування на земельну ділянку позбавляє права ОСОБА_3 можливості захищати таке від порушень на підставі ст. 391 ЦК України та в порядку ст. 152 ЗК України.

Відтак захист права власності від порушень може розглядатися лише щодо домоволодіння.

ОСОБА_3 не довів в чому саме полягає порушення належного йому на праві власності житлового будинку АДРЕСА_1 через побудування ОСОБА_4 паркану.

Згідно зі ст. 13 Конституції України земля є об'єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Відповідно до ст.ст. 142-145 Конституції України до матеріальної основи органів місцевого самоврядування належить, зокрема, земля, управління якою здійснюють територіальні громади через органи місцевого самоврядування в межах їх повноважень шляхом прийняття рішень.

Статтею 116 ЗК України встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Отже, розпорядження землями від імені Українського народу здійснюють органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування в межах їх повноважень шляхом прийняття рішень.

Земельна ділянка площею 535 кв.м. по АДРЕСА_1, м. Білгород-Дністровський знаходиться у фактичному користуванні ОСОБА_3 є комунальною власністю територіальної громади м. Білгород-Дністровського в особі Білгород-Дністровської міської ради Одеської області, відтак саме міська рада компетентна реагувати на самочинне зайняття такої.

Натомість міська рада таких вимог не заявляє.

Суд першої інстанції вірно зауважив, вимоги позивача, щодо стягнення моральної шкоди, так як обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають обставини про: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

До юридичного складу, що є підставою правовідносин по відшкодуванню моральної шкоди, входять моральні страждання або втрата нормальних життєвих зв'язків, або необхідність для додаткових зусиль для організації свого життя. Ці обставини повинні бути належно доведені.

Районний суд дійшов до обґрунтованого висновку, що не знайшли свого підтвердження підстави для стягнення моральної шкоди, оскільки позивачем не доведено факту заподіяння такої шкоди, моральних страждань, втрат немайнового характеру позивачу зі сторони відповідача ОСОБА_4

На підставі вищевикладеного, суд першої інстанції правомірно відмовив в задоволенні зазначеного вище позову.

При цьому, судова колегія звертає увагу на те, що відповідно до висновків судової земельно-технічної експертизи від 02 червня 2014 року, конфігурація земельної ділянки ОСОБА_4, на яку виданий державний акт на право власності на землю, не відповідає фактичній конфігурації цієї земельної ділянки з боку суміжної із земельною ділянкою по віл. Виноградна, 7 "а".

В зв'язку з тим, що експерту не надані правовстановлюючи документи на земельні ділянки суміжних землекористувачів, які межують із земельною ділянкою ОСОБА_4, встановити чи порушені межі суміжних землекористувачів, не надається можливим (а.с. 147-152).

Згідно з ч. 3 ст. 10 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 57 - 60 ЦПК України.

Судова колегія вважає, що позивач не довів ті обставини, на які він посилався як на підставу своїх вимог щодо вищевказаного позову, що є обов'язком сторін згідно з засадами змагальності процесу за ст. 10 ЦПК України.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до невірного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 305, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст.ст. 308, 313, п. 1 ч. 1 ст. 314, 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 02 грудня 2014 року по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа Білгород-Дністровська міська рада про порушення правил добросусідства, відновлення становища шляхом знесення паркана та стягнення моральної шкоди - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді С.П. Гайворонський

Н.А. Кононенко

С.М. Сегеда