АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 524/3245/15-ц Номер провадження 22-ц/786/2831/15Головуючий у 1-й інстанції Середа А.В. Доповідач ап. інст. Лобов О. А.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2015 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого судді Лобова О.А.,

суддів Абрамова П.С., Пилипчук Л.І.

при секретарі Гнатюк О.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м.Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Автозаводського районного суду м.Кременчука Полтавської області від 21 липня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних у зв'язку з невиконанням грошового зобов'язання.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача,

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з вказаним позовом, просила ухвалити рішення, яким стягнути з відповідачки на її користь 723 грн. 85 коп. - три відсотки річних, і 4 280 грн. 43 коп. інфляційних, посилаючись на невиконання відповідачкою зобов'язання з повернення коштів, отриманих за договором позики.

Рішенням Автозаводського районного суду м.Кременчука Полтавської області від 21 липня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

ОСОБА_2, в апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначено, що судом неправильно застосовані норми матеріального права, якими врегульовані правовідносини позички.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь в справі, дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з наступних підстав:

Відповідно до п.2 ч.1 ст.307, п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України за результатами розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд скасовує рішення суду першої інстанції та ухвалює нове в разі порушення судом норм матеріального чи процесуального права.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Автозаводського районного суду м.Кременчука від 02 листопада 2012 року задоволений позов ОСОБА_2 - стягнуто з ОСОБА_3 на її користь 11 000 грн. боргу за договором позики. Рішення звернуто до виконання. За час примусового виконання рішення суду на користь ОСОБА_2 стягнуто з ОСОБА_3 900 грн. і за станом на 01 квітня 2015 року заборгованість по виконавчому листу №2-2905/12, виданому Автозаводським районним судом м.Кременчука 25 грудня 2012 року, становить 10 314 грн. 60 коп.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що правовідносини між сторонами є позадоговірними, оскільки витікають з виконання рішення суду.

З таким висновком суду колегія суддів погодитися не може з наступних підстав.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 598 ЦК України передбачено, що зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зокрема, стаття 599 ЦК України передбачає, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У постанові ВСУ від 14 листопада 2011 року сформульована правова позиція, згідно якої чинне законодавство не пов'язує припинення зобов'язання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов'язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків. Норма ч.2 ст.625 ЦК України не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов'язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу.

Аналогічна правова позиція викладена також у пунктах 17,18 Постанови Пленуму ВССУ № 5 від 30 березня 2012 року.

Належними і допустимими доказами у справі підтверджено, що відповідачка прострочила виконання грошового зобов'язання, отже має нести відповідальність за неналежне виконання зобов'язання з повернення коштів.

Правильність розрахунку трьох відсотків річних та інфляційних відповідачка не заперечувала. Разом з тим, допущена позивачем (її представником) помилка у розрахунку суму заборгованості, що якої подані докази у суду апеляційної інстанції не може бути прийнята до уваги, виходячи з положень ч.1 ст.11, ч.1 ст.303 ЦПК України.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Відповідно до ст.1 ЗУ «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Таким чином, за змістом наведеної норми закону підлягають відшкодуванню лише витрати на правову допомогу, яка надається у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді.

На підтвердження витрат на правову допомогу позивачка надала суду квитанцію №7 від 06 квітня 2015 року і договір про надання правової допомоги від того ж числа (а.с.10,11). Згідно журналу судового засідання (а.с.37) адвокат Байдуж Ю.С. участі у судовому засіданні не приймала, будь-які дані про надання нею правової допомоги під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням або ж про ознайомлення з матеріалами справи в суді відсутні. У зв'язку з викладеним відсутні підстави для стягнення з відповідачки на користь позивачки витрат на правову допомогу.

Керуючись ст.303, п.2 ч.1 ст.307, п.4 ч.1 ст.309, ст.316, ст.319 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Автозаводського районного суду м.Кременчука Полтавської області від 21 липня 2015 року скасувати, ухваливши нове рішення.

Позов ОСОБА_2 задовольнити. Стягнути з ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_1, проживає по АДРЕСА_1, ІПН НОМЕР_1) на користь ОСОБА_2 723 грн. 85 коп. - три відсотки річних, і 4 280 грн. 43 коп. інфляційних, а також 243 грн. 60 коп. витрат зі сплати судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий О.А. Лобов

Судді П.С. Абрамов

Л.І.Пилипчук

З оригіналом згідно

Суддя О.А.Лобов