АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/8455/15 Справа № 191/1157/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - Твердохліб А. В. Доповідач - Болтунова Л.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2015 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - Болтунової Л.М.

суддів - Козлова С.П., Тамакулової В.О.

при секретарі - Безрукавому Є.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 серпня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа Іларіонівська селищна рада Синельниківського району Дніпропетровської області, Приватне підприємство «Велес», Управління Держземагенства у Синельниківському районі Дніпропетровської області про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом відновлення межі земельної ділянки та зобов*язання перенести незаконно збудований паркан, -

в с т а н о в и л а:

Рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 серпня 2015 року було відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом відновлення межі земельної ділянки та зобов*язання перенести незаконно збудований паркан.

З таким рішенням не погодився позивач, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин справи, порушення норм процесуального та матеріального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення його позову.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга, не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Статтею 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Як вбачається з матеріалів справи, мати позивача - ОСОБА_6 проживала в АДРЕСА_1. Згідно Державного акту на право приватної власності на землю від 27.04.2000 року їй належала земельна ділянка площею 0,2253 га: для будівництва та обслуговування житлового будинку площею 0,150 га, для ведення особистого підсобного господарства - 0,0753 га.

За договором дарування від 19 березня 2002 року, а також свідоцтвом про право приватної власності від 08.01.2004 року, ОСОБА_3 належить будинок АДРЕСА_2 та земельна ділянка площею 0,221 га за цією ж адресою.

Звертаючись до суду з позовною заявою та з урахуванням її уточнення, позивач просив усунути перешкоди у здійсненні права власності на земельну ділянку шляхом встановлення межі, яка поділяє земельні ділянки АДРЕСА_3, АДРЕСА_1, АДРЕСА_2, у відповідності з даними земельно-кадастрової документації, а також зобов*язати ОСОБА_3 перемістити незаконно збудований паркан на відстань, що відповідає технічній документації. ( а.с.36)

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції обґрунтовано не знайшов правових підстав для його задоволення.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 березня 2012 року ОСОБА_7, який виступав в інтересах своєї матері ОСОБА_8, було відмовлено у задоволенні позовних вимог про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження земельними ділянками шляхом зобов*язання ОСОБА_3 відновити та встановити межі земельної ділянки, повернути самовільно захоплені ділянки та перемістивши паркан на місце колишньої огорожі. (а.с.51)

У подальшому, рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 травня 2013 року за позивачем було визнано право власності на домоволодіння АДРЕСА_1 Дніпропетровської області та земельну ділянку, площею 0,2253 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку площею 0,150 га, для ведення особистого підсобного господарства, площею 0,0753 га, у порядку спадкування за законом після смерті його матері ОСОБА_6, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1. Рішення суду набрало чинності.

За частиною третьою ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК України установив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення такого захисту.

Судом встановлено, що між сторонами існує спір з приводу визначення меж земельних ділянок.

Земельний Кодекс України регулюює питання об'єктів права власності на землю, обов'язки власників землекористувачів земельних ділянок та визначає зміст добросусідства (ст.ст.80, ч.1 ст.91, ч.1 ст.96, ч.3 ст.103).

Виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян, юридичних осіб, ( ст.158 ЗК).

Органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства.

У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів самоврядування, органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів спір вирішується судом.

У пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року №7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді справ" роз'яснено, що згідно зі ст.158 ЗК України суди розглядають справи за спорами про межі земельних ділянок, що перебувають у власності чи користуванні заявників, які не погоджуються з рішенням органу місцевого самоврядування влади з питань земельних ресурсів.

Власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Порядок відновлення меж визначаються центральним органом виконавчої влади з питань земельних ресурсів (ст. 106 ЗК ).

Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст. 125 ЗК України право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або землекористувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

За статтею ст. 126 ЗК України право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Право оренди землі оформляється договором, який реєструється відповідно до закону.

За ч.1 ст.107 ЗК України основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації.

Наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2011 року №376, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 16 червня 2010 року за №391/17686, затверджено Інструкцію про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, якою визначено механізм відновлення меж земельних ділянок на місцевості, який здійснюють: виконавець - юридична або фізична особа, яка отримала ліцензії на проведення робіт із землеустрою та топографо-геодезичних робіт; замовник-орган державної влади, орган місцевого самоврядуванню, власник (користувач) земельної ділянки, який замовляє роботи із встановленням (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Судом першої інстанції встановлено, що у порушення п.2 ч.2 ст.19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень від 01.07.2004 року позивачем не була здійснена державна реєстрація отриманого у порядку спадкування за законом нерухомого майна, а сама земельна ділянка не має кадастрового номеру, визначення та присвоєння якого здійснюють органи управління Держземагенства.

Колегія суддів вважає, що при розгляді спору, суд першої інстанції в повному обсязі з'ясував права та обов'язки сторін, перевірив доводи, обставини справи, надав їм належну оцінку і постановив рішення, яке відповідає вимогам Закону. А отже підстав для його скасування апеляційна інстанція не вбачає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 серпня 2015 року у - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з цього часу.

Головуючий Л.М. Болтунова

Судді: С.П. Козлов

В.О. Тамакулова