Справа № 461/2153/15 Головуючий у 1 інстанції: Волоско І.Р.
Провадження № 22-ц/783/5316/15 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 І. В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

Головуючого: Бермеса І.В.

суддів: Мусіної Т.Г., Савуляка Р.В.

за участі секретаря: Фейір К.О.

з участю: ОСОБА_2, ОСОБА_3,

ОСОБА_4, ОСОБА_5

розглянула у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 10 липня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Інституту народознавства Національної академії наук України про визнання наказів незаконними та стягнення різниці середнього заробітку, -

встановила:

В лютому 2015 року ОСОБА_2 звернулася із вказаним позовом, в якому просила визнати незаконними наказ Інституту народознавства Національної академії наук України №8-К від 02.02.2015 року та прийняти рішення про його скасування.

В послідуючому позивач доповнила позовні вимоги та просила визнати незаконними накази Інституту народознавства Національної академії наук України №8-К від 02.02.2015 року; №18-к від 02.03.2015 року; №29-к від 01.04.2015 року; №32-к від 15.04.2015 року, прийняти рішення про їх скасування та стягнути з відповідача на її користь різницю між її середнім заробітком та виплаченою заробітною платою відповідно до ст.113 КЗпП України в сумі 1545,96 грн. (а.с.60-61).

В обґрунтування заявлених позовних вимог посилалась на те, що рішенням Галицького районного суду м.Львова від 04 липня 2014 року її поновлено на роботі в Інституті народознавства Національної академії наук України на посаді провідного зберігача фондів МЕХП (ОСОБА_6 та художнього промислу) та стягнено на її користь середньомісячний заробіток за один місяць за час вимушеного прогулу. Відповідно до п.2 наказу №33-к від 11.07.2014 року її зобов'язано приступити до виконання обов'язків провідного зберігача фондів МЕХП. Однак, фактично до виконання обов'язків провідного зберігача фондів МЕХП Інституту народознавства роботодавець не допустив, роботу не надав, прихід на роботу не фіксував в табелі робочого часу. Натомість, відповідно до вказаних наказів зобов'язано бухгалтерію здійснити оплату праці за час простою з розрахунку двох третин посадового окладу провідного зберігача фондів МЕХП. Про те, що вона перебувала у простої адміністрація відповідача її не повідомила.

Відповідач свідомо перешкоджав їй виконувати належним чином свої трудові обов'язки, при цьому не забезпечуючи належні умов праці. З цих підстав вважала оскаржувані накази незаконними та такими, що підлягають скасуванню. Тому просила задовольнити позов.

Оскарженим рішенням Галицького районного суду м. Львова від 10 липня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до Інституту народознавства Національної академії наук України про визнання наказів незаконними та стягнення різниці середнього заробітку відмовлено.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_2.

В апеляційній скарзі зазначає, що рішення суду є незаконним і необґрунтованим, прийнятим з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що відповідно до наказів вона перебувала у простої, про що вона не була повідомлена, з наказами її ніхто не ознайомлював. Вказує, що відповідач запропонував їй переведення на посаду доглядача (просту некваліфіковану працю) без урахування спеціальності і кваліфікації, від якої вона на законних підставах відмовилися.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на підтримання апеляційної скарги, пояснення ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на заперечення апеляційної скарги, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги та предявлених позовних вимог законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 працювала в Інституті народознавства Національної академії наук України з 1991 року на посаді провідного зберігача фондів МЕХП (ОСОБА_6 та художнього промислу).

Наказом №6-К від 16.01.2014 року ОСОБА_2 звільнено з посади провідного зберігача фондів МЕХП з 16.01.2014 року за ст.36 п.6 КЗпП України.

Даному наказу передував наказ №75-К від 11.11.2013 року про ліквідацію з 16.01.2014 року посади провідного зберігача фондів МЕХП, про що ОСОБА_2 було завчасно попереджено та запропоновано посаду доглядача МЕХП, на переведення якої позивач не давала погодження.

Наказом №5-К від 15.01.2014 року позивача переведено на посаду доглядача МЕХП з 17.01.2014 року з оплатою відповідно до штатного розпису.

Із наказом №5-к ОСОБА_2 ознайомилася, однак не погодилася, оскільки не подавала заяви на переведення на посаду доглядача.

16.01.2014 року позивача було звільнено з посади провідного зберігача фондів МЕХП.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 04.07.2014 року ОСОБА_2 поновлено на посаді провідного зберігача МЕХП, та вирішено стягнути на її користь середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 20 435,78 гривень. Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_2 на роботі та виплату середнього заробітку в межах одного місяця в сумі 3 969,58 гривень допущено до негайного виконання.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 21.01.2015 року рішення Галицького районного суду м.Львова від 04.07.2014 року в частині стягнення з Інституту народознавства Національної академії наук України на користь ОСОБА_2 середньомісячного заробітку в сумі 20 435,78 гривень за час вимушеного прогулу змінено та вирішено: «Стягнути з Інституту народознавства Національної академії наук України на користь ОСОБА_2 середньомісячну заробітну плату в сумі 6778,60 гривень за час вимушеного прогулу». В решті рішення суду залишено без змін.

Наказом №5к від 22.01.2015р. позивачці запропоновано на час простою переведення на іншу роботу- посаду доглядача фондів МЕХП, однак, вона не надала згоди на її переведення.

Суд також вказав, що позивачці виплачена заробітна плата за час простою у встановленому розмірі - дві третини посадового окладу провідного зберігача фондів МЕХП, що підтверджується розрахунковими листами.

Відмовляючи в задоволенні позову по даній справі, яка є предметом апеляційного розгляду, суд вказав, що за відсутності трудової функції та обсягу трудового навантаження на посаді провідного зберігача фондів МЕХП та неможливості введення додаткової штатної одиниці посади провідного зберігача фондів МЕХП у штат Інституту народознавства НАН України, відповідач підставно кваліфікував перебування ОСОБА_2 на посаді провідного зберігача фондів МЕХП, як простій.

Проте з такими висновками суду погодитися не можна, виходячи з наступного.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Поняття «простій» законодавчо дано у ст. 34 КЗпП України і визначено як призупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами.

У разі простою працівники можуть бути переведені за їх згодою з урахуванням спеціальності і кваліфікації на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації на весь час простою або інше підприємство, в установу, організацію, але в тій самій місцевості на строк до одного місяця.

Статтею 113 КЗпП України встановлено, що час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). Про початок простою, крім простою структурного підрозділу чи всього підприємства, працівник повинен попередити власника або уповноважений ним орган чи бригадира, майстра, інших посадових осіб. Час простою з вини працівника не оплачується.

Отже, вирішуючи спір про оплату простою, суд повинен був зясовувати факт простою й наявність чи відсутність вини працівника в цьому.

Стронами не заперечується того, що ОСОБА_2 ознайомлена з наказом №5к від 22.01.2015р., згідно якого вона повинна була до 13.02.2015 року надати згоду щодо її переведення на посаду доглядача фондів МЕХП на час простою (а.с.6).

В той же час, не дочекавшись 13.02.2015 року, адміністрація відповідача видала наказ №8-К від 02.02.2015 року згідно якого ОСОБА_2 встановлено простій з 22.01.2015 року по 31.01.2015 року (а.с.54).

В послідуючому видані накази:

-№18-к від 02.03.2015 року - про простій з 2.02.2015 року по 28.02.2015 року (а.с.55);

-№29-к від 01.04.2015 року - про простій з 2.03.2015 року по 15.03.2015 року (а.с.56);

-№32-к від 15.04.2015 року-про простій з 14.04.2015 року по 15.04.2015 року (а.с.54).

Як ОСОБА_2, так і представники відповідача в засіданні судової колегії визнали, що з вказаними наказами позивач не була ознайомлена. При цьому представники відповідача вказали, що ці накази є технічними і тому вона не була з ними ознайомлена.

З усіх вказаних наказів встановлено, що вони видані після закінчення відповідних періодів роботи позивача: 02.02.2015 року за період з 22.01.2015 року; 02.03.2015 - за період з 2.02.2015 року; 1.04.2015 року за період з 2.03.2015 року; 15.04.2015 року за період з 14.04.2015 року. В той же час відсутній наказ за період з 16.03.2015 року по 13.04.2015 року.

Це дає підстави зробити висновок, що ОСОБА_2 не була належно повідомлена про простій.

Вона також пояснила, що з розрахункових листів по зарплаті неможливо було встановити в якому розмірі вона отримає заробітну плату, оскільки одночасно із зарплатою їй проводились виплати на виконання попереднього рішення апеляційного суду Львівської області від 21.01.2015 року. Ці посилання заслуговують на увагу, оскільки підтверджені цими записами в розрахункових листах по зарплаті, з яких вбачається, що в них немає розмежування вказаних виплат (а.с.63-64).

Таким чином ОСОБА_2 не було відомо, що відповідачем встановлено їй простій у вказані періоди роботи. В той же час вона була на роботі щодня, хоча не виконувала функції провідного зберігача МЕХП.

Отже відповідачем не виконано вимоги відповідно до ст.113 КЗпП України про попередження працівника про простій.

З врахуванням наведеного судова колегія прийшла до висновку про те, що оскаржувані накази є такими, що не відповідають вимогам ст.34 та ст.113 КЗпП України, а отже є незаконними.

Також встановлено, що в секторі обліку фондів МЕХП по стану за вказаний спірний період перебувала у декретній відпустці ОСОБА_7, яка працювала на посаді провідного зберігача, що стверджено довідкою відповідача №268 від 22.10.2015 року.

Хоча представники відповідача пояснили, що не було можливості тимчасово запропонувати вказану посаду позивачці, зазначивши, що ОСОБА_7 могла в будь-який момент вийти на роботу з вказаної відпустки, однак по стану на даний час ця працівниця і надалі перебуває у вказаній відпустці.

Також встановлено, що в той час 50 відсотків з вакантної посади виплачувалась ОСОБА_8, як надбавку за складність та напруженість, на що вказує апелянт і не заперечують представники відповідача(а.с.31).

При таких обставинах рішення суду слід скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Слід визнати незаконними та скасувати накази №8-К від 02.02.2015 року, №18-к від 02.03.2015 року, №29-к від 01.04.2015 року, №32-к від 15.04.2015 року та стягнути з відповідача в користь позивача різницю між середнім заробітком та виплаченою заробітною платою в сумі 1545 грн. 96 коп. без урахування податків та обов'язкових платежів.

Оскільки позивач була звільнена при подачі позову від сплати судового збору, тому такий слід стягнути з Інституту народознавства Національної академії наук України в користь держави 243 грн. 60 коп.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п.п.2-4, 313, 314 ч.2, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

вирішила :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 10 липня 2015 року скасувати та ухвалити нове.

Позов ОСОБА_2 до Інституту народознавства Національної академії наук України про визнання наказів незаконними та стягнення різниці середнього заробітку задовольнити.

Визнати незаконним та скасувати накази Інституту народознавства Національної академії наук України №8-К від 02.02.2015 року, №18-к від 02.03.2015 року, №29-к від 01.04.2015 року, №32-к від 15.04.2015 року.

Стягнути з Інституту народознавства Національної академії наук України в користь ОСОБА_2 різницю між середнім заробітком та виплаченою заробітною платою в сумі 1545 грн. (одна тисяча пятсот сорок пять гривень) 96 коп.

Стягнути з Інституту народознавства Національної академії наук України в користь держави 243 грн. (двісті сорок три гривні) 60 коп. судових витрат.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Бермес І.В.

Судді: Мусіна Т.Г.

ОСОБА_9