Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 березня 2015 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді - Ярмола О. Я. ,

при секретарі - Антко О. С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду №5, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування вартості частки співвласника у спільному майні, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом мотивуючи тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його брат ОСОБА_3, після смерті якого спадкоємцями по закону є його дружина (відповідач у справі) та його матір ОСОБА_4, яка відмовилася від спадщини на користь позивача. Спадкодавець за життя і відповідач, набули майно, як подружжя, в шлюбі, яке належало їм на праві спільної сумісної власності і їх частки є рівними. До складу спадщини віднесено 1/2 частина спільного майна подружжя. Станом на день відкриття спадщини на дружину спадкодавця, було зареєстровано два автомобіля: TAYOTARAV4 2007 р.в., д.н.з. НОМЕР_1, таSEAT 9KSF1999 р.в., д.н.з. НОМЕР_2. Зазначені автомобіля відповідач після смерті свого чоловіка відчужила одноособово, не включила в перелік спадкового майна, а тому позивач позбавлений права належно прийняти спадщину та оформити свої спадкові права. Оскільки належні спадкодавцю на праві спільної сумісної власності з відповідачем, автомобілі продані, то позивач просить суд стягнути з відповідача вартість 1/4 частини від ринкової вартості даного майна, визначеної на момент розгляду даної справи судом та стягнути судові витрати.

Під час розгляду справи позивач уточнив свої позовні вимоги, просив суд стягнути з відповідача 1/4 частину від ринкової вартості автомобіля: TAYOTARAV4 2007 р.в., д.н.з. НОМЕР_1 - 398440 грн. та автомобіля SEAT 9KSF1999 р.в., д.н.з. НОМЕР_2 - 91410 грн.

Представник відповідача ОСОБА_2, згідно довіреності в справі, позов не визнав.

Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, оглянувши матеріали цивільної справи №1003/11970/12, де містяться й матеріали спадкової справи № 296/2010 до майна померлого ОСОБА_3, дослідивши матеріали даної справи, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає до задоволення.

В судовому засіданні встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3, що підтверджується копією свідоцтва про його смерть(а.с.6). Також, встановленим є те, що позивач по справі приходиться померлому рідним братом, а відповідач - дружиною. Дані обставини підтверджуються зібраними матеріалами справи та поясненнями сторін.

В судовому засіданні встановлено, що на день смерті ОСОБА_3, за його дружиною були зареєстровані автомобілі : TAYOTARAV4 2007 р.в., д.н.з. НОМЕР_1, та SEAT 9KSF1999 р.в., д.н.з. НОМЕР_2, які, відповідно, в листопаді 2010 року і у вересні 2011 року були зняті відповідачем для реалізації. (а.с.9).

Крім зазначених автомобілів за відповідачем була зареєстрована сільськогосподарська техніка, яка не є предметом спору по даній справі, але спір щодо поділу майна існував та неодноразово вирішувався судом. За спадкодавцем, теж, були зареєстровані ТЗ, поділ і спадкування яких відбувся.

В судовому засіданні встановлено, що відповідач ОСОБА_2 та її покійний чоловік займалися підприємницькою діяльністю, надавали послуги по молотьбі зернових. Наведене підтверджується поясненнями сторін.

В судовому засіданні встановлено, що 19.10.2010 р. до Другої Білоцерківської нотаріальної контори надійшла заява ОСОБА_2 про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 та 26.11.2010 р. надійшла до нотаріальної контори така ж заява від позивача, як брата померлого і від ОСОБА_4, як матері спадкодавця.

Судом встановлено, що в листопаді 2010 року мати спадкодавця подала нотаріусу заяву про відмову від спадщини свого покійного сина на користь іншого сина ОСОБА_1, позивача у справі.

Судом встановлено, що 17.11.2011 року було видано свідоцтво про право власності на 1/2 частку у праві спільної сумісної власності на зернозбиральний комбайн марки МFU-52,1998 р.в., заводський НОМЕР_4. Та 17.11.2011 р. було видано свідоцтво про право на спадщину за законом ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на 1/2 частки зернозбирального комбайна марки МFU-52,1998 р.в., заводський НОМЕР_4.

Встановленим є те, що 21.03.2012 року державним нотаріусом Другої Білоцерківської міської нотаріальної контори було видано ОСОБА_2 та ОСОБА_1 свідоцтво про право на спадщину за законом 1/2 частки автомобіля марки VOLKSWAGEN, модель Т5, 2003 р.в. НОМЕР_3. Наведене підтверджується матеріалами спадкової справи № 296/2010 до майна померлого ОСОБА_3

В судовому засіданні встановлено, що 06.11.2012 року у справі № 1003/11970/12 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виділ частки майна було визнано та затверджено мирову угоду між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 Та за позивачем ОСОБА_1 визнано право власності на комбайн МF 38, 1999 р.в., а за ОСОБА_2 визнано право власності на автомобіль VOLKSWAGEN ТРА, д.н. НОМЕР_5. Різниця вартості рухомого майна в сумі 228 483, 48 грн. сторони домовилися врахувати в подальшому при розподілі іншого майна спадкодавця ОСОБА_3 Наведене підтверджується матеріалами справи № 1003/11970/12 та ухвалою по даній справі про затвердження мирової угоди.

Відмовляючи в позові суд виходив з наступного.

Так, відповідно до Згідно ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

За ст.1217 ЦК спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

За ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Так, позивач не надав суду безперечних доказів своїх позовних вимог. Первинним для поділу спільного майна подружжя при прийнятті спадщини має бути визначення частки померлого подружжя у спільній власності. Позивач же, сам собі визначив, що його частка становить 1/4 частину вартості вказаного ним майна, яке було зареєстровано за відповідачем в період її шлюбу із спадкодавцем.

Так, згідно роз'яснень Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування»від 16.05.2013 року - у разі відмови нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину спадкоємці учасника спільної сумісної власності мають право звернутися з позовом про визначення частки майна належної померлому на праві спільної сумісної власності.

Позивач, підтримуючи свої позовні вимоги виходить, лише, з положень ст. 70 СК України, вказуючи, що частки в спільному майні його брата з дружиною є рівними та майно, яке було зареєстровано за відповідачем в період шлюбу із спадкодавцем підлягає поділу.

Представник відповідача, заперечуючи позов зазначив, що вказані автомобілі не можуть бути предметом спадкування, оскільки були особистою власністю відповідача, як ФОП та позивач не ставив в нотаріальній конторі питання про включення даного майна в перелік спадкового, не була визначена частка померлого в спільній власності.

Право подружжя на поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 Кодексу. Поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 Кодексу), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Спадкування є іншим видом набуття особистої приватної власності кожного з подружжя. При цьому до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті; не входять до складу спадщини права та обов'язки, що нерозривно пов'язані з особою спадкодавця (статті 1218, 1219ЦК України). Тому у складі спадщини може перебувати будь-яке майно, крім прав та обов'язків, нерозривно пов'язаних з особою спадкодавця.

З наведених положень випливає, що власність у сім'ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя. Підставами набуття права спільної сумісної власності подружжя є юридично визначений факт шлюбних відносин або проживання чоловіка і жінки однією сім'єю, а особистої приватної власності кожного з подружжя є, зокрема, поділ, виділ належної частки за законом та спадкування.

Одним із видів розпоряджання власністю є право власника використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом; законом можуть бути встановлені умови використання власником свого майна для здійснення підприємницької діяльності (стаття 320 ЦК України).

Встановленим є те, що відповідач була і є приватним підприємцем, за нею були зареєстровані як легкові автомобілі, так і сільськогосподарська техніка та наразі не можна безперечно стверджувати, що дані автомобілі відповідач не використовувала для здійснення підприємницької діяльності.

Таким чином, хоча й дійсно, сенс права спільної сумісної власності полягає в тому, що частки співвласників не виділені, а тому кожен з них має рівне право на володіння, користування та розпорядження, але визнання права спільної сумісної власності на річ, яка належала одному з подружжя (реєстрація прав на ТЗ), не означає, що у разі спору частки дружини та чоловіка мають обов'язково бути рівними. З встановлених судом обставин вбачається, що позивач бажає успадкувати право спадкодавця на поділ майна подружжя, заперечуючи наявність у відповідача особистої приватної власності і наполягаючи, що суд має брати за основу, лише, положення ст. 70 СК України про рівність часток майна подружжя.

Відповідно до п.23 постанови Пленуму ВС України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи норму права - ст. 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд встановлює не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Встановленим є те, що протягом року після смерті ОСОБА_3, його дружина, відповідач у справі, відчужила два автомобілі, які були зареєстровані на її ім'я. Позивач вказує, що це відчуження є протиправним.

Розпорядження спільним майном подружжя здійснюється виключно за взаємною згодою відповідно до положень СК України і ЦК України, однак норми чинного законодавства не містять положення, що особа, після смерті одного з подружжя, має отримати дозвіл його спадкоємців на укладення будь-яких угод щодо власного майна. Відповідно до п. 30 зазначеної постанови ПВСУ, рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Та згідно п.27 цієї постанови у разі використання одним із подружжя спільних коштів усупереч ст. 65 СК інший із подружжя має право на компенсацію вартості його частки.

Згідно п.24 вказаної постанови до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування.

Таким чином, позивач не довів підстав своєї позовної вимоги про відшкодування йому вартості 1/4 частини двох автомобілів, які були зареєстровані за відповідачем на день смерті її чоловіка. Позивач, як спадкоємець учасника спільної сумісної власності мав довести належність ТЗ до об'єктів права спільної сумісної власності та звернутися з позовом про визначення частки майна належної спадкодавцю. Дійсно, факт реєстрації майна за одним з подружжя не спростовує презумпції належності його до спільної сумісної власності подружжя, але й не означає, що дане є єдиним і визначним фактором при поділі майна та спадкуванні частки одного з подружжя.

Відповідно доч.2 ст.59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ч.1ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести тіобставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Позивачем не надано належних та допустимих доказів, надавши належну правову оцінку яким, суд мав би можливість дійти обґрунтованого висновку про задоволення позову. Позивач скористався своїм правом на судовий захист, однак його позиція не знайшла свого підтвердження в ході судового слідства.

Враховуючи все наведене та керуючись ст. ст. 57, 60, 69 70 СК України ст.ст. 1216,1218 ЦК України, постановою Пленуму ВС України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», ст.ст.10,59,60,88,209,212-215,360-7 ЦПК України, суд-

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування вартості частки співвласника у спільному майні - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду Київської області через Білоцерківський міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня його проголошення .

Суддя О. Я. Ярмола