Вищий спеціалізований суд україни
з розгляду цивільних і кримінальних справ
У Х В А Л А

30 березня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Дем'яносова М.В., Карпенко С.О.,

Касьяна О.П., Олійник А.С.,

розглянувши заяву Національного Києво-Печерського історико-культурного заповідника про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 листопада 2014 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Національного Києво-Печерського історико-культурного заповідника, третя особа: Генеральний директор Національного Києво-Печерського історико-культурного заповідника Михайлина Любомир Павлович, про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и л а:

У березні 2014 року ОСОБА_3 звернулась до суду з указаним позовом, просила визнати незаконним її звільнення з посади начальника науково-організаційного відділу екскурсійної роботи Національного Києво-Печерського історико-культурного заповідника, скасувати наказ про звільнення № 36-о від 26 лютого 2014 року, поновити на посаді та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Позов обґрунтовано тим, що під час її звільнення на підставі п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України не було дотримано порядку накладення дисциплінарних стягнень, визначеного ст. ст. 147-1, 148, 149 КЗпП України, роботодавець не навів конкретних фактів допущеного нею невиконання посадових обов'язків, не зазначив, коли та які проступки вона вчинила після застосування до неї дисциплінарного стягнення. Крім того, її звільнено без попередньої згоди первинної профспілкової організації, членом якої вона є.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 28 квітня 2014 року в позові ОСОБА_3 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 21 жовтня 2014 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову. Визнано незаконним наказ № 36-о від 26 лютого 2014 року про звільнення ОСОБА_3 Поновлено ОСОБА_3 на посаді начальника науково-організаційного відділу екскурсійної роботи Національного Києво-Печерського історико-культурного заповідника з 27 лютого 2014 року. Стягнуто з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 27 лютого 2014 року по 21 жовтня 2014 року у розмірі 99 012 грн 78 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 листопада 2014 року касаційну скаргу Національного Києво-Печерського історико-культурного заповідника відхилено, рішення апеляційного суду м. Києва від 21 жовтня 2014 року залишено без змін.

У лютому 2015 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшла заява Національного Києво-Печерського історико-культурного заповідника про перегляд ухвали суду касаційної інстанції з підстав неоднакового застосування судом касаційної інстанції п. 3 ч. 1 ст. 40, ст. 149 КЗпП України.

Як приклад неоднакового застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, заявник наводить:

- ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 квітня 2012 року у справі за позовом ОСОБА_4 до комунальної установи «Міська стоматологічна поліклініка № 6», третя особа - ОСОБА_5, про визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди;

- ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 червня 2013 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Рівненської філії публічного акціонерного товариства «Мультіплекс - Холдинг» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України заява про перегляд судових рішень у цивільних справах може бути подана з підстав неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

За змістом п. 6 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №11 від 30 вересня 2011 року «Про практику застосування статей 353-360 Цивільного процесуального кодексу України» заява про перегляд судових рішень у цивільних справах із підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК, може бути подана за сукупності таких умов: судом (судами) касаційної інстанції при розгляді двох або більше справ неоднаково застосовано одні й ті самі норми матеріального права; справи стосуються спорів, які виникли з подібних правовідносин; має місце ухвалення різних за змістом судових рішень судом (судами) касаційної інстанції. Неоднакове застосування одних і тих самих норм матеріального права полягає, зокрема: у різному тлумаченні судами змісту і сутності правових норм, що призвело до різних висновків про наявність чи відсутність суб'єктивних прав та обов'язків учасників відповідних правовідносин. Під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин. Зміст правовідносин із метою з'ясування їх подібності в різних судових рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи.

Постановляючи ухвалу від 26 листопада 2014 року, яку просить переглянути заявник, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ погодився із висновками апеляційного суду про незаконність звільнення позивача із займаної посади на підставі п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Суд касаційної інстанції виходив із встановлених апеляційним судом обставин про те, що у наказі про звільнення позивача від 26 лютого 2014 року не було зазначено, невиконання яких саме доручень адміністрації стало наслідком звільнення, відповідач не спростував доводи позивача про порушення роботодавцем ст. 149 КЗпП України, профспілковий комітет первинної профспілкової організації Національного Києво-Печерського історико-культурного заповідника 17 лютого 2014 року відмовив у наданні згоди на звільнення позивача і таке рішення профспілкового комітету визнано судом обґрунтованим.

Постановляючи ухвалу від 25 квітня 2012 року, яку надано заявником як приклад неоднакового застосування норм матеріального права, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ погодився із висновком апеляційного суду про відмову в позові про поновлення на роботі з огляду на встановлені обставини про те, що позивач систематично не виконував без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором та правилами внутрішнього трудового розпорядку, до нього раніше застосовувалися заходи дисциплінарного стягнення, а профспілковий комітет комунальної установи «Міська стоматологічна поліклініка № 6» 14 березня 2011 року надав згоду на звільнення відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП.

Постановляючи ухвалу від 19 червня 2013 року, яку надано заявником як приклад неоднакового застосування норм матеріального права, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ погодився із висновками судів про відмову в позові. Суд касаційної інстанції виходив із встановлених судами обставин справи про те, що звільнення позивача на підставі п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України відбулось із дотриманням вимог ст. ст. 40, 147-149 КЗпП України.

Таким чином, надані заявником ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 квітня 2012 року, 19 червня 2013 року та 26 листопада 2014 року ухвалені у справах за подібних правовідносин, проте за різних установлених фактичних обставин справи.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що у допуску справи до провадження Верховного Суду України необхідно відмовити.

Керуючись ст. ст. 353, 355, 360 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Відмовити у допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_3 до Національного Києво-Печерського історико-культурного заповідника, третя особа: Генеральний директор Національного Києво-Печерського історико-культурного заповідника Михайлина Любомир Павлович, про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за заявою Національного Києво-Печерського історико-культурного заповідника про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 листопада 2014 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов

Судді: М.В. Дем'яносов

С.О. Карпенко

О.П. Касьян

А.С. Олійник