№ 2/642/668/15
03 квітня 2015 року м. Харків
Ленінський районний суд м. Харкова у складі:
головуючого судді Бородіної О.В.,
при секретарі Алімурадовій Т.Я.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання права власності за набувальною давністю, -
Позивач звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання права власності за набувальною давністю, а саме на 141/400 частини квартири спільного заселення АДРЕСА_1. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що відповідно до свідоцтва про право власності від 20.01.1998 року він та відповідачі по справі - ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, є співвласниками 47/100 частини квартири АДРЕСА_1. Зазначена квартира спільного заселення приватизована згідно з Законом України "Про приватизацію державного житлового фонду". Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 24.04.2007 року ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 були визнані безвісно відсутніми з 01.01.2005 року. В цьому ж рішенні встановлено, що відповідачі по справі в квартирі АДРЕСА_1 не проживали ще з 2000-2001 років. Весь цей час він один володіє та користується зазначеною частиною квартири. Проводить поточні ремонтні роботи, оплачує комунальні послуги в повному обсязі. Тобто він є фактичним добросовісним володільцем частини квартири, яка належить йому разом із відповідачами на праві спільної власності. Зазначає, що відповідачі по справі протягом такого тривалого часу (більше 14 років), жодного разу не поцікавилися долею належної частини їх власності, не зверталися з вимогою про витребування свого майна, тобто фактично відмовилися від нього. Тому вважає, є всі підстави вважати, що співвласники майна - 47/100 частини в квартирі АДРЕСА_1 тривалий час не виявляють наміру визнати певну річ своєю, вони погодилися з її втратою - тому вона може бути визнана власністю фактичного добросовісного володільця, за набувальною давністю.
У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав у повному обсязі.
Відповідачі у судове засідання не з»явилися, про слухання справи повідомлялися належним чином.
Суд вважає, що у даному випадку можливий заочний розгляд справи згідно з вимогами ст.ст. 224, 225 ЦПК України, оскільки позивач не заперечує проти цього, а у справі достатньо матеріалів для розгляду справи.
В силу ч. 1 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.
Відповідно до ч.1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Пункт 1 ч.2 ст. 16 ЦК України у якості способу захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання таких прав.
Предметом спору є визнання права власності на частину житлового приміщення за набувальною давністю.
Судом встановлено, що позивач та відповідачі по справі є співвласниками 47/100 частини квартири АДРЕСА_1. Зазначена квартира приватизована згідно з Законом України "Про приватизацію державного житлового фонду". Відповідно до ч.2 ст.8 Закону україни «Про приватизацію державного житлового фонду» передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), у тому числі тих, що тимчасово відсутні й за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). Оскільки Законом не визначено умов, за яких один із членів сім'ї матиме більшу або меншу частку в приватизованому житлі, то частка кожного є рівною.
Таким чином, оскільки сторонам належить у приватизованому житлі 47/100 частини квартири, то кожному з них - 47/400 частини.
Тобто частина квартири на яку позивач просить визнати право власності за набувальною давністю складає 141/400 частини.
Відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 24.04.2007 року були визнані безвісно відсутніми з 01.01.2005 року. В цьому рішенні також встановлено, що відповідачі по справі в квартирі АДРЕСА_1 не проживали ще з 2000-2001 років.
Відповідно до ч.1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Перебіг строку набувальної давності починається від моменту виникнення володіння.
При цьому п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України встановлено, що правила ст. 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом.
Оскільки ЦК України набрав чинності з 1 січня 2004 р., норми ст. 344 ЦК України поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 р., а отже визнати право власності за набувальною давністю суд може не раніше 1 січня 2011 року.
На підставі викладеного чинним цивільним законодавством набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за суб»єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі.
Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов"язана довести ті обставини справи на які вона посилається, як на підставу своїх вимог. Позивач довів факт набуття ним права власності за набувальною давністю, оскільки він добросовісно і відкрито користуються 47/100 частини вказаної квартири на протязі більше 10 років, а відповідачі не заявляють вимог щодо повернення вказаного нерухомого майна, отже визнання права власності не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, таким чином суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі і є підстави для визнання права власності за набувальною давністю за позивачем.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10,11, 60, 212-215, 224-228 ЦПК України,-
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання права власності за набувальною давністю - задовольнити.
Визнати за ОСОБА_1 право власності за набувальною давністю на 141/400 частини квартири спільного заселення АДРЕСА_1.
Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Харківської області протягом десяти днів з моменту проголошення рішення через Ленінський районний суд м. Харкова.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача, яка подається протягом десяти днів з моменту отримання копії судового рішення.

Суддя О.В. Бородіна