Справа № 361/9662/14-ц Головуючий у І інстанції Сердинський В. С.
Провадження № 22-ц/780/2745/15 Доповідач у 2 інстанції Данілов О. М.
Категорія 42 22.04.2015
УХВАЛА

Іменем України

22 квітня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді: Данілова О.М.,

суддів: Мережко М.В., Коцюрби О.П.,

при секретарі: Франюк Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 25 лютого 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2014 року ОСОБА_2 звернувся до Броварського міськрайонного суду Київської області із позовом до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, мотивуючи свої вимоги тим, що він зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_6 з 20 липня 2005 року. Дана квартира належить йому на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу квартири від 23 травня 2005 року.

Крім нього у спірній квартирі зареєстрована його дочка - ОСОБА_3, проте остання фактично не проживає в квартирі з 2010 року , оскільки після одруження проживає разом з родиною за адресою: АДРЕСА_1.

Позивач самостійно утримує квартиру, сплачує комунальні послуги за користування газом та світлом, а платежі нараховуються згідно чисельності зареєстрованих осіб в квартирі. Відповідачка не цікавиться ні житлом, ні оплатою за комунальні послуги по його отриманню.

Домовленостей між сторонами та законних підстав - поважних причин щодо зберігання за відповідачем спірного житлового приміщення понад рік та збереження його реєстрації немає і не було.

Просив суд, визнати ОСОБА_3 такою, що втратила право користування квартирою №5, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 25 лютого 2015 року, у задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, ухваленого з порушенням норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 23 лютого 2015 року і ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_4 зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_7 з 20 липня 2005 року (а.с. 5).

Дана квартира належить йому на праві приватної власності, що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 23 травня 2005 року, посвідченим приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Київської області Савера М.В. та зареєстрованим в реєстрі за №1232, витягом з Державного реєстру правочинів №1024825 від 23 травня 2005 року та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно Броварського бюро технічної інвентаризації №7359982 від 27 травня 2005 року (а.с. 8-10).

Також, у спірній квартирі зареєстрована відповідачка ОСОБА_3, як донька позивача, яка була неповнолітньою, що підтверджується довідкою Форма №3, виданої 21 листопада 2014 року Красилівською сільською радою Броварського району Київської області (а.с. 11).

Після одруження у 2009 році відповідачка проживає разом із своєю родиною за адресою: АДРЕСА_3.

Згідно акту обстеження житлово-побутових умов від 20 жовтня 2014 року, складеного депутатом Красилівської сільської ради Броварського району Київської області Радченко О.І. в присутності сусідів, відповідачка ОСОБА_3 фактично не проживає в квартирі №5 за адресою: АДРЕСА_4 з 2010 року (а.с. 12).

Позивач самостійно утримує квартиру, сплачує комунальні послуги за користування газом та світлом, платежі нараховуються згідно чисельності зареєстрованих осіб в квартирі.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачка в червні 2014 року приїжджала до батька - позивача ОСОБА_2 в спірну квартиру АДРЕСА_2 проживала там разом зі своїм неповнолітнім сином та чоловіком близько двох місяців.

Під час перебування у спірній квартирі, дитина відповідача захворіла запаленням легенів, тому вона з дитиною пролежала в Броварській районній дитячій лікарні майже три тижні (а.с. 59).

Майно, яке перебуває у спірній квартирі - це речі, що були подаровані матір'ю відповідачки ОСОБА_7 (а.с. 60).

Суд першої інстанції прийшов до висновку, що ОСОБА_3 не можна визнати такою, що втратила право на користування житловим приміщенням.

З такими висновками колегія суддів погоджується, оскільки вони грунтуються на матеріалах справи та узгоджуються з вимогами закону.

Статтею 405 ЦК України, встановлено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житловим приміщенням відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Встановлено, що ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 23 травня 2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Київської області Савера М.В. та зареєстрованого в реєстрі за №1232 (а.с. 8).

Відповідачка ОСОБА_3, яка є донькою позивача у 2005 році була зареєстрована у спірному будинку (а.с. 12, 40).

12 вересня 2009 року ОСОБА_3 уклала шлюб з ОСОБА_8 та проживала за місцем проживання чоловіка за адресою: АДРЕСА_3.

У червні 2014 року ОСОБА_3 разом з дитиною приїхала до батьків у квартиру АДРЕСА_5 у зв'язку з тим, що за місцем її проживання у м. Горлівка, Донецької області розпочалась антитерористична операція.

Неповнолітній син відповідачки захворів запаленням легенів, а тому відповідачка з дитиною майже три тижні пролежала у Броварській районній дитячій лікарні.

У липні 2014 року до них у квартиру приїхав чоловік відповідачки ОСОБА_8

Наприкінці липня 2014 року між сторонами виникла сварка, внаслідок якої ОСОБА_3 разом із сім'єю довелося переїхати до м. Одеси де вони до сьогоднішнього дня і проживають.

Вищезазначені обставини фактично визнані сторонами, а тому відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України доведенню не підлягають.

Статтею 60 ЦПК України передбачено обов'язок кожної із сторін довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень.

Апелянт зазначає, що 23 червня 2014 року відповідачка на його прохання приїжджала у спірну квартиру та прожила там близько двох місяців, після чого 27 липня 2014 року переїхала до м. Одеси. В свою чергу, позов ОСОБА_4 подав 28 листопада 2014 року (а.с. 1), тобто з часу переїзду відповідачки до м. Одеси і подачі позову до суду пройшло близько чотирьох місяців.

Отже, відсутні підстави, передбачені ст. 405 ЦК України для визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право користування квартирою, у зв'язку з тим, що відповідно до даної норми закону право на користування житлом втрачає член сім'ї власника житла у разі відсутності його без поважних причин понад один рік, а відповідачка добровільно та без заперечень зі сторони позивача проживала більше одного місяця у спірній квартирі.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідачка добровільно не проживає за місцем реєстрації з 2010 року, та як наслідок повинна бути визнана такою, що втратила право користування житлом колегія суддів не приймає до уваги, оскільки ОСОБА_2 з моменту виїзду доньки у 2010 році в Донецьку область до її приїзду у спірну квартиру у червні 2014 року до суду з питанням про визнання її такої, що втратила право на користування житлом не звертався.

З урахуванням наведеного суд зробив правильний висновок про відмову у задоволенні позову.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, відповідно до ст. 303 ЦПК України, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Згідно ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Висновки суду відповідають обставинам справи, які судом установлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Викладені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду відповідає обставинам справи, постановлено з додержанням вимог матеріального і процесуального права і не може бути скасовано з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 25 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: