У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Луспеника Д.Д., Гулька Б.І., Хопти С.Ф.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа - державний нотаріус Першої Київської державної нотаріальної контори ОСОБА_8, про визнання договору про розірвання договору дарування квартири недійсним за касаційною скаргою ОСОБА_4, поданою представником - ОСОБА_9, на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 травня 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 18 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2013 року ОСОБА_4 звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 25 грудня 2003 року на підставі договору дарування вона отримала у власність квартиру АДРЕСА_1. У квартирі залишилась проживати та зареєстрована її бабуся - ОСОБА_5 Оскільки вона є громадянкою Німеччини та приїжджає в м. Київ лише на певний час, то для виконання різного виду дій від її імені, зокрема, для закриття особових рахунків в Україні, здачі ідентифікаційного номеру та інше, вона уповноважила ОСОБА_5 та ОСОБА_7 на виконання зазначених дій, про що була видана довіреність від 20 серпня 2009 року. На початку 2013 року між нею та ОСОБА_5 почали виникати постійні сварки та непорозуміння, внаслідок чого остання почала чинити їй перешкоди в користуванні квартирою. Розуміючи, що відносини з ОСОБА_5 зіпсувались і навряд чи вона в подальшому буде діяти в її інтересах, вона 15 лютого 2013 року скасувала довіреність від 20 серпня 2009 року, а 19 квітня 2013 року звернулась до суду з позовною заявою про вселення та зобов'язання не чинити перешкод у користуванні квартирою. Під час розгляду вказаної справи вона дізналась, що ОСОБА_11, яка діяла на підставі довіреності, виданої в порядку передовіри від ОСОБА_7, яка в свою чергу діяла від її імені на підставі довіреності від 20 серпня 2009 року, уклала 31 січня 2013 року договір про розірвання договору дарування квартири. ОСОБА_4 вважала, що своїми діями відповідачі, нехтуючи її інтересам, свідомо позбавили її права власності та житла.

Ураховуючи викладене, позивач просила суд визнати недійсним договір про розірвання договору дарування квартири від 31 січня 2013 року.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 16 травня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 18 грудня 2014 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить оскаржувані судові рішення скасувати, посилаючись на порушення судами норм матеріального і процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи скарги цих висновків не спростовують.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_4, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), дійшов до правильного висновку про те, що позивач не довела, що договір є недійсним з підстав, передбачених ст. 232 ЦК України, що є її процесуальним обов'язком (ст. ст. 10, 60 ЦПК України), оскільки не довела наявність зловмисної домовленості представника з іншою особою, ОСОБА_5

При цьому суди врахували роз'яснення, що дані в п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».

Крім того, доводи касаційної скарги направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції, а порушення норм матеріального чи процесуального права не встановлено.

Ураховуючи викладене та положення ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу і залишити судові рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником - ОСОБА_9, відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 травня 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 18 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:Д.Д. Луспеник
Б.І. Гулько С.Ф. Хопта