Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" березня 2015 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

Головуючого-судді БАРТАЩУК Л.П.

при секретарях: Ізвольській С.С., Івіній М.Ю.

за участю:

позивача - ОСОБА_1

представника позивача - ОСОБА_2

відповідача - ОСОБА_3

представника відповідача - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа - Дніпровський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві про усунення перешкод у здійсненні права власності та виселення,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач - ОСОБА_1 звернулась з позовом до відповідача - ОСОБА_3 про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом зняття з реєстрації.

У судовому засіданні позивач надала заяву про уточнення позовних вимог, згідно якої просила усунути їй перешкоди в користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_3 з вищезазначеної квартири.

Підтримавши позовні вимоги, позивач та її представник в судовому засіданні просили позов задовольнити, посилаючись на наступні обставини.

На підставі договору купівлі продажу № 2852 від 09.12.2011 року позивачці на праві особистої приватної власності належить квартира АДРЕСА_1.

В квартирі зареєстровані та проживають позивач, її мати - ОСОБА_5, двоє малолітніх дітей - ОСОБА_6 і ОСОБА_7, а також відповідач - ОСОБА_3, який був цивільним чоловіком позивача та є батьком їх спільних дітей.

Реєстрація відповідача в квартирі, згідно пояснень позивача, відбулася для того, щоб останній мав можливість більше часу проводити з дітьми, а діти мали б змогу відчували постійну присутність батька.

У зв'язку зі зловживанням відповідачем спиртними напоями перебувати з ним в одній квартирі стало неможливим, з вини відповідача у сім'ї останнім часом все частіше виникають конфлікти, відповідач проявляє до позивача та її матері агресію із застосуванням фізичної сили, псує майно, своєю поведінкою травмує несформовану психіку дітей, до квартири постійно приходять сусіди зі скаргами на дії відповідача.

Позивач разом зі своєю матір'ю утримує квартиру, сплачує комунальні послуги, натомість, відповідач відмовляється брати участь в оплаті комунальних послуг, не приймає участі в утриманні квартири, а своєю присутністю створює позивачці перешкоди, як власнику, у користуванні та розпорядженні належним їй на праві власності майном.

Відповідач та його представник в судовому засіданні проти позову заперечували, просили в позові відмовити з підстав викладених у запереченнях, зокрема, пояснили, що квартира, в якій проживає та зареєстрований відповідач, придбавалася за його нотаріально оформленої згоди, як цивільного чоловіка позивачки, він займався облаштуванням та ремонтом цієї квартири. З 2011 року ОСОБА_3 зареєстрований за згодою всіх співмешканців квартири, з того часу він добросовісно користується спірною квартирою, сплачує комунальні послуги, займається вихованням спільних з позивачкою дітей та проживає разом з нею однією сім»єю. Відповідач пояснив, що не зловживає спиртними напоями, не вчиняє бійки та не застосовує фізичне насильство ні по відношенню до позивача, ні по відношенню до її матері, яка має вороже до нього ставлення. Також він не конфліктує із сусідами, доводи позивача про те, що він постійно пиячить, застосовує фізичне насильство по відношенню до неї та її матері є неправдивими.

З приводу адміністративного матеріалу відповідач пояснив, що вперше дізнався про наявність постанови під час розгляду справи. Ознайомившись зі справою, він побачив, що був складений протокол, який направлений до суду, суд направив його на до оформлення, після до оформлення і повернення справи до суду закінчилися строки притягнення до адміністративної відповідальності, тому до суду для надання пояснень його не викликали, ухваливши постанову.

Представник третьої особи - Відділу громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Дніпровського РУГУ МВС України у м. Києві в судове засідання не з'явився, однак, направив до суду письмову заяву, в якій просив розглянути справу у його відсутність та постановити рішення відповідно до чинного законодавства України.

Заслухавши пояснення сторін та їх представників, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, судом встановлено наступне.

Відповідно до правових позиції Європейського суду з прав людини, а саме до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка гарантує кожній особі окрім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла та покладає на Україну в особі її державних органів зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.).

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.).

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири № 2852 від 19.12.2011 року, ОСОБА_8 придбала квартиру АДРЕСА_1, що у м. Києві (а.с.8).

Відповідно до п.17 договору, цей договір посвідчено за згодою фактичного чоловіка покупця - ОСОБА_3, дана згода висловлена у заяві, підпис на якій засвідчений приватним нотаріусом КМНО ОСОБА_9 09.12.2011 р. за № 2851.

Як вбачається з довідки, виданої ЖРЕО №411 від 06.08.2014 р., у квартирі зареєстровані: власник квартири ОСОБА_1, її мама ОСОБА_5, відповідач ОСОБА_3 та двоє малолітніх дітей ОСОБА_6 та ОСОБА_7(а.с.9).

Сторонами не заперечується, що ОСОБА_8 та ОСОБА_3 проживали разом у цивільному шлюбі з 22 квітня 2008 року, від якого мають неповнолітніх синів: ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджує факт проживання однією сім'єю позивача та відповідача без реєстрації шлюбу у період часу з 22 квітня 2008 року та на момент придбання позивачкою квартири.

Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 74 Сімейного кодексу України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності чоловіка та жінки, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення глави 8 СК України.

Письмового договору, який би встановлював інше, ніж передбачено ст. 4 СК України, позивачем суду не надано.

Відсутність спору про поділ майна, набутого за час проживання однією сім»єю без реєстрації шлюбу, не доводить відсутність прав відповідача на вказане майно, передбачених ст.. 74 та главою 8 СК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Тобто, для виселення наймача, членів його сім'ї або інших осіб, які проживають разом з ним, без надання іншого жилого приміщення відповідно до вимог ч. 1 ст. 116 ЖК України необхідна одна із вимог, зазначена в цій нормі житлового законодавства.

Положення ст. 116 ЖК України щодо систематичного порушення правил співжиття поширюється лише на наймача, членів його сім'ї або інших осіб, які проживають разом з ним.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України).

Конституція України у ст. 47 закріплює, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст. 9 Житлового кодексу України ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше, ніж з підстав і в порядку, визначених законом.

За нормами ст.156 Житлового кодексу УРСР члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Аналіз змісту вказаних правових норм свідчить про те, що право члена сім'ї власника квартири користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно, таким чином, виникнення права у членів сім'ї власника квартири на користування цією квартирою та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника квартири права власності на цю квартиру, а відтак - припинення права власності особи на квартиру припиняє право членів її сім'ї на користування цією квартирою, але особи, які продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, мають такі ж права і обов'язки, як власник.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Надані позивачем докази не підтверджують і систематичного порушення правил співжиття відповідачем.

Так, свідок ОСОБА_5 , яка є матір'ю позивачки, в судовому засіданні показала, що відповідач останнім часом дуже сильно п'є . Вона була свідком того, що її донька була побитою відповідачем, оскільки вона побачила у дочки синці під очима. Донька прописала відповідача у квартирі, оскільки він був військовозобов'язаним і йому необхідно було стати на облік. Ремонт в квартирі вона зробила із донькою самостійно, оскільки відповідач пішов з квартири і був відсутнім у квартирі аж до сьомого місяця вагітності доньки. Донька народжувала передчасно, дитина з нею понад місяць знаходилась в реанімації. Дитина була слабкою, забрала доньку з дитиною через 1,5 місяці після пологів. Відповідач оселився в квартирі, проте, дитина йому заважала і вона вже побачила про те, що відповідач пиячить. Коли дитині не було і року, відповідач побив і її, тоді вони з донькою вперше викликали міліцію, яка проводила профілактичну бесіду з відповідачем. Коли донька завагітніла вдруге, вона вирішила продавати квартири і придбати двохкімнатну квартиру. Дійсно, в ній робив ремонт відповідач з якимись двома чоловіками, проте, коли вони переїхали в цю квартиру, відповідач вже регулярно почав пити - всі сусіди були свідками сварок, бійок, а коли відповідач приходив вечорами додому, часто починались крики та дебоші.

Свідок ОСОБА_10, який є двоюрідним братом позивачки, в судовому засіданні показав, що він бачив ОСОБА_3 у нетверезому стані лише декілька разів та був свідком погроз його тітці ОСОБА_5

Свідок ОСОБА_11, яка є співробітницею та подругою позивачки, в судовому засіданні показала, що коли вона приїздила до меншої дитини сторін робити масаж, побачила, що мама позивачки ОСОБА_5 була із синцем на литці, зі слів ОСОБА_5 це зробив її зять. Коли вона одного разу телефонувала ОСОБА_8, то трубку взяла ОСОБА_5 і в цей момент ОСОБА_3 кричав на неї та виражався нецензурною лайкою. Про те, що відповідач бив позивачку чи її мати свідку відомо з їх слів.

Свідок ОСОБА_12, який є товаришем сім'ї, в судовому засіданні показав, що відповідача особисто не знає.

Свідок ОСОБА_13, який є сусідом сторін у справі, в судовому засіданні показав, що і позивач і відповідач є його сусідами, з якими він живе дружно 5 років. У них у квартирі все чути, що відбувається у сусідів. Родина сторін є дружною та складає враження благополучної. Відповідача свідок у нетверезому стані ніколи не бачив, знає його, як чуйного турботливого батька. Скарг на позивача чи на відповідача свідок ніколи не писав, як ніколи не викликав і міліцію. Ніяких синців чи слідів від побоїв у мами позивачки чи у позивачки не бачив. Одного разу свідок бачив лише машину працівників міліції, оскільки між ОСОБА_8 та ОСОБА_3 стався якійсь конфлікт.

Свідок ОСОБА_14, яка є сусідкою сторін, у судовому засіданні показала, що вона є перукарем всієї сім'ї, бо робить стрижки і сторонам у справі і їх дітям, тому регулярно буває у них вдома у той час, як всі сторони, відповідно, присутні в квартирі.

Позивач ніколи не скаржилася на відповідача, на його поведінку, свідок ніколи не бачила відповідача у нетверезому стані, чи таким, що кричить, підвищує голос чи дебоширить.

Дуже здивувалася, що у них спір в суді. Про те, що одного разу хтось викликав міліцію, свідок дізналась від сусідів. Також показала, що майже кожного дня вона бать відповідача за кермом автомобіля, коли він від'їжджає на роботу.

Свідок ОСОБА_15, який є сусідом сторін зверху, в судовому засіданні показав, що знає сторін по справі, як нормальну сім'ю, яка виховує двох своїх дітей, які не сваряться, живуть дружно. У квартирі у них ніколи не був, проте, відповідач ОСОБА_16 до нього заходить, як лікар, оскільки у свідка хвора мама, якій постійно потрібна допомога лікаря. Слідів побоїв, фізичного насильства свідок ні у ОСОБА_8, ні у її мами ніколи не бачив, відповідача у нетверезому стані також ніколи не бачив.

Свідок ОСОБА_17, який є товаришем відповідача, в судовому засіданні показав, що він є очевидцем подій, коли ОСОБА_8 та ОСОБА_3 познайомилися, як народились у них довгоочікувані діти, показав, що це дуже хороша, дружна сім'я. Він за фахом є масажистом, коли робив масаж позивачці на дому, ніяких слідів насильства у неї не бачив. Свідок показав, що відповідач вживає алкогольні напої, як звичайні люди на свята. Йому відомо про те, що одного разу приїздила міліція, та на роботі бачив, що у ОСОБА_3 була після цього травма обличчя. Хто викликав міліцію та хто був учасником конфлікту йому не відомо.

Згідно характеристики з місця роботи відповідача убачається, що ОСОБА_3 - фельдшер Центру екстреної медичної допомоги та медицини катастроф м. Києва за час роботи проявив себе висококваліфікованим, дисциплінованим, працелюбним спеціалістом, який з відповідальністю ставиться до виконання службових обов'язків. Медичну допомогу хворим і потерпілим надає кваліфіковано і в повному обсязі (а.с. 70).

Відповідно до характеристики ЖРЕО № 411 від 09.12.2014 року, на території мікрорайону «Комсомольський» Дніпровського району м. Києва зареєстрований та мешкає ОСОБА_3 Скарг від сусідів, мешканців будинку на його поведінку до ЖРЕО -411 не надходило (а.с. 71).

Довідка «Соціотерапії» підтверджує факт відсутності відповідача на обліку у нарколога.

Відповідач не заперечує, що одного разу до квартири приїздили працівники міліції, оскільки мав місце конфлікт між тещею та ним.

Як вбачається з висновку, затвердженого начальником Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві полковником міліції ОСОБА_18 від 12.11.2013 року , з ОСОБА_3 було проведено профілактичну розмову та винесено офіційне попередження про неприпустимість вчинення насильства в сім'ї (а.с.65).

Постановою Дніпровського районного суду м. Києва від 11.07.2014 року ОСОБА_3 визнано винним в скоєнні правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 172-2 КУпАП, однак, заходи адміністративного стягнення, до відповідача не застосовувалися, а провадження по адміністративній справі закрито у зв'язку із закінченням на момент розгляду адміністративної справи строків притягнення до адміністративної відповідальності (а.с.94).

Відповідно до вимог ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до п.п. 17,18, Постанови Пленуму Верховного суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985 р. №2, при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 Житлового Кодексу України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів.

Особа може бути виселена із займаного жилого приміщення лише у випадку коли систематично порушує правила співжиття і робить неможливим для інших проживання з ним в одній квартирі або будинку, чи в інших випадках, передбачених чинним законодавством.

Як було зазначено вище, позивачем не надано достатніх доказів систематичного порушення відповідачем правил співжиття.

Показання свідка ОСОБА_5 суд оцінює критично, оскільки свідок зареєстрована і проживає в квартирі, має негативне відношення до відповідача, як до зятя, тому є заінтересованою у справі особою.

Дві наявні в матеріалах справи медичні довідки (травма стопи у позивача та травма над бровами у її матері) не є належними доказами застосування з боку відповідача до них фізичного насильства, завдання їм легких чи іншої тяжкості тілесних ушкоджень відповідачем чи побоїв, оскільки таким доказом є висновок судово-медичної експертизи, обвинувальний вирок суду тощо.

Численні заяви позивача до міліції також не є доказом систематичного порушення правил співжиття, оскільки ніхто не може бути обмежений звертатися з заявами до правоохоронних органів та суду і сам по собі факт звернення та чисельність заяв або скарг не підтверджує побиття відповідачем позивачки чи її матері, ініціювання конфліктів, перебування у нетверезому стані та прояви агресії по відношенню до членів сім»ї.

Відповідно до ст.1 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтереси юридичних осіб, інтересів держави.

Виходячи з позиції справедливості та на підставі наведених норм чинного законодавства, враховуючи пояснення та заперечення сторін по справі, оцінюючи надані сторонами письмові та інші докази, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 є не обґрунтованим і доведеним, тому дійшов до висновку про те, що позов не підлягає задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України, суд не вирішує питання розподілу судових витрат як, оскільки судом ухвалене рішення про відмову у задоволенні заявлених позовних вимог у повному обсязі.

Враховуючи наведене та керуючись ст. 47 Конституції України, ст.ст. 9, 64, 65, 150, 156 Житлового кодексу України, ст.ст. 16, 317, 319,321, 383, 405, 406 Цивільного кодексу України, ст.ст. 3, 10, 11, 57-61, 88, 208-210, 212 - 215, 218, 222, 223, 294 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа - Дніпровський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві про усунення перешкод у здійсненні права власності та виселення - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва через Дніпровський районний суд м. Києва протягом 10 днів після проголошення в судовому засіданні, а особами, які не були присутні під час проголошення рішення, протягом 10 днів з дня отримання його копії.

СУДДЯ: