АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/9025/15 Справа № 205/663/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - Басова Н. В. Доповідач - Городнича В.С.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2015 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів - Варенко О.П., Лаченкової О.В.,

при секретарі - Самокиші О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 вересня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про визнання кредитного договору та договору застави рухомого майна недійсними,-

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2015 року позивач звернувся до суду з зазначеним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 18.07.2007 р. між ним та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено кредитний договір № DNZ0AE00000227 та договір застави № DNZ0AE00000227. Позивач посилається на розбіжності між екземплярами кредитного договору, які належать ОСОБА_2 та ПАТ КБ «ПриватБанк», а також на підробку підписів представника банку на екземплярах кредитного договору та договору застави, які належать ПАТ КБ «ПриватБанк». А тому вважає, що вказані договори є недійсними.

В зв'язку з вищенаведеним, позивач просив суд визнати недійсними кредитний договір № DNZ0AE00000227 від 18.07.2007 р. та договір застави № DNZ0AE00000227 від 18.07.2007 р., укладені між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «ПриватБанк».

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 вересня 2015 року у задоволені позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду - залишенню без змін, з таких підстав.

Судом встановлено, що 18.07.2007 р. між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено кредитний договір № DNZ0AE00000227 та договір застави № DNZ0AE00000227.

Відповідно до п. 7.1. екземпляру Кредитного договору, належного ОСОБА_2 банк зобов'язується надати позичальникові кредитні кошти шляхом: надання готівкою у строк з 18.07.2007 р. по 19.07.2010 р. включно у вигляді не поновлюваної кредитної лінії у розмірі 11096,99 дол. США на наступні цілі: купівля б/к автомобіля, а також у розмірі 3315,00 дол. США на сплату платежів та згідно порядку, передбачених п.п. 2.1.3., 2.2.7. даного Договору, а також у розмірі 6,81 дол. США для сплати за реєстрацію предмету застави в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна шляхом перерахування відповідно до п. 1.2., а також винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 104,00 дол. США у момент надання кредиту, а також у розмірі 39,04 дол. США на сплату страхових платежів та 547,14 дол. США на сплату страхових платежів, зі сплатою за користування Кредитом відсотків у розмірі 0,84 % на місяць на суму залишку заборгованості за Кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,14 % від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, 0,00 % за дострокове погашення кредиту згідно з п. 3.11 даного Договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно з п. 6.2 даного Договору.

Пункт 7.1 екземпляру кредитного договору, належного ПАТ КБ «ПриватБанк» містить аналогічне положення, за виключенням строку надання кредиту - згідно з п. 7.1 цього примірника договору банк зобов'язується надати позичальникові кредитні кошти у строк не з 18.07.2007 р. по 19.07.2010 р., а з 18.07.2007 р. по 19.07.2012 р.

Відповідно до висновку судової почеркознавчої експертизи № 1308-15, яка була проведена на підставі ухвали Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 09.02.2015 року у цивільній справі про стягнення заборгованості за кредитним договором, та на дослідження якої надавався примірник кредитного договору, належний ПАТ КБ «ПриватБанк», два підписи від імені ОСОБА_2 у п. 8.2. у графі «Підпис» та «Один з оригіналів даного договору мною отримано особисто (підпис)» на оригіналі кредитного договору № DNZ0AE00000227 від 18.07.2007 р. виконані не ОСОБА_2, а іншою особою з наслідуванням його справжнього підпису.

Суд встановив, що позивач не заперечувала проти того, що 18.07.2007 р. між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «ПриватБанк» дійсно були укладені кредитний договір та договір застави на умовах, які визначені у примірниках цих договорів, належних ОСОБА_2

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що чинне законодавство не передбачає такого способу захисту цивільних прав та інтересів, як визнання недійсним одного з кількох екземплярів договору, а також враховуючи, що позивач визнає факт укладення кредитного договору та договору застави на умовах, які визначені у належних йому примірниках цих договорів. А тому суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що відсутні підстави в розумінні ст. 215 ЦК України для визнання недійсними та позбавлення юридичних наслідків передбачених такими договорами домовленостей між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «ПриватБанк».

З'ясувавши в достатньо повному обсязі права та обов'язки сторін, обставини по справі, перевіривши доводи сторін та давши їм правову оцінку, суд постановив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

В апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що суду першої інстанції було надано висновок судової почеркознавчої експертизи № 1308-15, яка була проведена на підставі ухвали Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 09.02.2015 року у цивільній справі про стягнення заборгованості за кредитним договором, згідно якого підпис на оригіналі договору № DNZ0AE00000227 від 18.07.2007 р. виконані не ОСОБА_2, а іншою особою з наслідуванням його справжнього підпису. Також судом не було взято до уваги те, що в договорі застави підпис зроблено не ОСОБА_2, про що наголошувала представник позивача у судовому засіданні.

Однак, з такими доводами апелянта погодитися не можна, з таких підстав.

Як вбачається з висновку судової почеркознавчої експертизи № 1308-15, два підписи від імені ОСОБА_2 у п. 8.2. у графі «Підпис» та «Один з оригіналів даного договору мною отримано особисто (підпис)» на оригіналі кредитного договору № DNZ0AE00000227 від 18.07.2007 р. виконані не ОСОБА_2, а іншою особою з наслідуванням його справжнього підпису. Таким чином, вказаним висновком встановлена недійсність п. 8.2 кредитного договору, а не всього договору, як на це посилається апелянт.

Необґрунтованими є посилання апелянта на те, що при укладенні спірного кредитного договору були порушені норми ст. 18 ЗУ «Про захист справ споживача» в частині включення до договору несправедливих умов та на порушення ч. 1 ст. 230 ЦК України щодо введення в оману однієї із сторін договору.

Згідно із ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Укладаючи спірний договір апелянт не ставив під сумнів розумність та справедливість його умов, сторони досягли згоди щодо його умов у відповідності із ст. 638 ЦК України. Крім того, всупереч ст. ст. 10, 60 ЦПК України, апелянтом не доведено, яким чином його було введено в оману.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції в достатньо повному обсязі з'ясував права та обов'язки сторін, обставини справи, перевірив доводи сторін та дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону, з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами, поясненнями самих сторін.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянта не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального закону.

Відповідно ж до ст. 212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Інші доводи апеляційної скарги не є суттєвими для вирішення спірного питання.

Порушень матеріального чи процесуального закону, які могли б привести до скасування судового рішення в оскаржуваній його частині, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтовані, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 вересня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.П. Варенко

О.В. Лаченкова