У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 жовтня 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Рівненської області в складі:

головуючого судді Рожина Ю.М.,

суддів Максимчук З.М., Оніпко О.В.,

секретаря судового засідання Коробчук А.М.,

за участю

відповідачки ОСОБА_1 її представників ОСОБА_2, ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_4 ОСОБА_5 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 14 липня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання заповіту недійсним,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 14 липня 2015 року в задоволенні позову відмовлено за недоведеністю.

В апеляційній скарзі представник позивача вважає рішення незаконним, постановленим з неповним зясуванням обставин справи, з порушенням вимог процесуального та матеріального права.

Стверджує, що жоден із свідків, крім відповідачки не надав даних про психічний стан ОСОБА_6 саме на момент складання заповіту 21 лютого 2013 року, а показання ОСОБА_1 що волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі, не відповідає фактичним обставинам справи і є неправильним, оскільки остання не пояснила, в якому стані був ОСОБА_6, як саме підписував документ, чому він не міг навіть під диктовку логічно осмислено написати, що заповіт прочитано ним та підписано. Одночасно, ставиться під сумнів волевиявлення заповідача при підписанні заповіту, в звязку з його психічним станом здоровя та перебування ОСОБА_1 разом з ним в кабінеті нотаріуса.

Доводить, що судом при оцінці психічного стану ОСОБА_6 безпідставно відкинуті і не прийняті до уваги показання свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, які повністю підтверджуються також медичними документами, в тій частині, що після проведення останнього курсу стаціонарного лікування в березні 2012 року, лише на протязі 2-х місяців стан ОСОБА_6 був кращий, в подальшому до самої смерті він перебував в неадекватному стані, був недоступний до спілкування, ніде не працював, зловживав алкогольними напоями, не розумів значення своїх дій.

Звертає увагу, що судом також не прийняті до уваги показання свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8, що ОСОБА_6 навіть під диктовку не міг написати заяву про оформлення субсидії та покази ОСОБА_11 та ОСОБА_10 про те, що ОСОБА_6Я писати не міг, також обставини, що останній не міг розуміти написаного підтверджуються випискою з історії хвороби №101.

Зазначає, що покази свідків ОСОБА_1, ОСОБА_12, ОСОБА_13 щодо виконання ОСОБА_6 певної роботи, отримання заробітку та придбання дорогих речей суду слід було оцінити критично, оскільки ОСОБА_1 стверджувала, що надавала йому матеріальну допомогу, яку направляла йому й дочка позивача.

Посилається на неповноту, необґрунтованість висновку експерта, який суперечить матеріалам справи та вимогам ЦПК України, оскільки наявна невідповідність та протиріччя між описовою частиною та висновками, одночасно діагноз у висновку, суперечить медичній документації по якій надавалась та підтверджувалась 2 група інвалідності.

За викладених обставин просить рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст.303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_6, 21 лютого 2013 року, склав заповіт на належну йому на праві власності квартиру №25, що знаходиться в м. Рівне по вул. Відінській, буд.35-а на ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка проживає в ІНФОРМАЦІЯ_2, який посвідчений державним нотаріусом Другої Рівненської державної нотаріальної контори ОСОБА_14, занесений в реєстр за №1-44.

ОСОБА_6 помер 05 жовтня 2013 року у м. Рівне, що підтверджено свідоцтвом про смерть серії І-ГЮ №147748 від 07 жовтня 2013 року, актовий запис №1590.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції, виходив з безпідставності та необґрунтованості позовних вимог, відсутності підстав для визнання заповіту недійсним, оскільки жодний із свідків (окрім відповідачки) не надано даних про психічний стан ОСОБА_6 саме на момент складання заповіту 21 лютого 2013 року.

Відповідач ОСОБА_1 дала в суді показання, як ОСОБА_6 відповідав на питання нотаріуса, самостійно підписував заповіт, тобто волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі, а за таких обставин позовні вимоги до задоволення не підлягають.

Колегія суддів погоджується з таким висновком місцевого суду з огляду на наступне.

Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, захисту інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення апеляційним судом, відповідно до ст.307 ЦПК України, є неповне зясування судом обставин, невідповідність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

У відповідності до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З огляду на викладене та у відповідності до положень ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені ч.ч.1-3,5,6 ст.203 ЦК України, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, особа яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленої законом та має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За приписами ч.1 ст.1257 ЦК України визначено підстави визнання заповіту недійсним, а саме складено особою, яка не мала на це право, складений з порушенням вимог щодо форми та посвідчення, а тому є нікчемним. Частина 2 цієї статті визначає випадки визнання заповіту недійсним за позовом заінтересованої особи, при умові, що буде встановлено відсутність волевиявлення заповідача, яке не було вільним і не відповідало його волі.

Доводами апеляційної скарги не спростовано висновок місцевого суду, що волевиявлення спадкодавця ОСОБА_6 при укладанні заповіту було вільним і відповідало його волі.

Посилання апеляційної скарги про відсутність вільного волевиявлення спадкодавця спростовуються висновком посмертної судово-психіатричної експертизи №180/15 від 10.04.2015 року (а.с.187-193), якою виключені обєктивні дані, які б свідчили про наявність у ОСОБА_6 на момент складання заповіту 21 лютого 2013 року психічного захворювання, яке виключає можливість розуміння ним значення своїх дій та можливість керувати ними. Висновком експертизи підтверджено, що ОСОБА_6 на момент складання заповіту міг розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Колегія суддів вважає, що місцевий суд, у відповідності до ст.212 ЦПК України, врахував висновок посмертної судово-психіатричної експертизи як належний доказ та поставився критично до показів свідків про хворобливість спадкодавця, його антисоціальну поведінку, зловживання спиртним, які не можуть свідчити про те, що ОСОБА_6 при складанні заповіту 21 лютого 2013 року, який нотаріально посвідчений, перебував в такому стані, що не міг усвідомлення значення своїх дій та можливість керувати ними.

Перебування спадкодавця на диспансерному обліку у лікаря-психіатра та отримання 2 групи інвалідності, при діагнозі: психопатія по збудливому типу в стані стійкої декомпенсації і вираженої соціально-трудової дезадаптації у примітивної особистості на фоні перенесених повторних черепно-мозкових травм, за відсутності судового рішення щодо дієздатності ОСОБА_6 не може свідчити про перебування його в такому стані, що він не міг усвідомлення значення своїх дій та можливість керувати ними на час складання заповіту, а отже, що його волевиявлення не було вільним та не відповідало його волі.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено без порушень норм матеріального і процесуального права, судом зясовано обставини, що мають значення для справи, в повній мірі, апеляційна скарга не містить посилань на закон, з порушенням якого ухвалено рішення, та не спростовує правильності висновків суду, а тому відсутні підстави для його скасування.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.303,307,308,313,314,315,317,324,325 ЦПК України колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_4 ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 14 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий суддя Ю.М.Рожин

Судді З.М.Максимчук

ОСОБА_15