УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 жовтня 2015 року Іллічівський районний суд м.Маріуполя в складі:

головуючого судді Кузнецова Д. В при секретарі Степаненко Є.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Маріуполі подання державного виконавця Іллічівського ВДВС Маріупольського міського управління юстиції Донецької області ОСОБА_1 про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_2,-

В С Т А Н О В И В:

Державний виконавець Іллічівського ВДВС Маріупольського міського управління юстиції Донецької області ОСОБА_1 звернулась до суду з поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, за ухилення від сплати аліментів та невиконання рішення суду. Заявлену вимогу державний виконавець обґрунтував тим, що боржник добровільно рішення суду не виконує, аліменти сплачує нестабільно та має заборгованість, яка станом на 30.09.2015 року складає 7 715,61 грн., боржник зявився на виклик державного виконавця та повідомив, що на даний момент не працює та сплачувати в повному обсязі аліменти не має змоги.

З матеріалів подання вбачається, що на виконанні у Іллічівському відділі ДВС Маріупольського МУЮ знаходиться виконавче провадження щодо виконання виконавчого листа № 354/808/13-ц від 16.10.2013р., виданого Яремчанським міським судом Івано-Франківської області про стягнення з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, на користь ОСОБА_3 аліменти для утримання дочки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі 1/4 частини від всіх видів доходу, до моменту досягнення дитиною повноліття, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

У судове засідання державний виконавець не зявився, в заявленому поданні просив справу вирішити за його відсутності.

Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що зазначене подання задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ст. 377-1 ЦПК України питання про тимчасове обмеження боржника фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця, погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби. Суд негайно розглядає подання, зазначене в частині першій цієї статті, без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного виконавця.

Відповідно до п.18 ч.3 ст.11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобовязань, покладених на нього рішенням, звертатись до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника фізичної особи за межі України - до виконання зобовязання за рішенням.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України та вїзду в Україну громадян України» громадянинові України, який має паспорт, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон у випадках, передбачених пунктами 1-9 частини першої цієї статті. Зокрема пунктом 5 ч. 1 ст. 6 Закону встановлено, що таке обмеження може бути застосоване, якщо громадянин України ухиляється від виконання зобовязань, покладених на нього судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи) - до виконання зобовязань.

З наведених норм вбачається, що підставою для обмеження боржника у праві виїзду за кордон є вчинення ним дій, які свідчать про ухилення від виконання рішення суду. З обєктивної сторони «ухилення від виконання зобовязань» це такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні нею зазначених обов'язків.

За позицією Верховного суду України, яка викладена в його листі від 01.02.2013 р. «Судова практика щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України», особа, яка має невиконані зобов'язання, не може вважатися винною в ухиленні, поки не буде доведено протилежне.

Відповідно до положення ч. 2 ст. 10 ЦПК наявність умислу та обставини, які є предметом посилання суб'єкта подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України як на підставу його вимог, підлягають доведенню. Зокрема, задоволення такого подання можливе лише за умови «доведення факту ухилення боржника від виконання зобов'язання».

Оскільки, відповідно до ч. 2 ст. 377-1 зазначеного вище Кодексу, згадане подання розглядається судом негайно, без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб, за участю державного виконавця, то саме на останнього покладається тягар доказування. Тим паче, що особа, стосовно обмеження права якої внесено подання, фактично позбавлена можливості довести суду, що нею було вжито усіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

Законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність факту невиконання зобов'язань, а за ухилення від їх виконання. У зв'язку з цим з метою всебічного і повного з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин, суду належить з'ясувати, чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов'язання в повному обсязі або частково.

Беручи до уваги вказані розяснення вищої судової інстанції країни та норми законів щодо обовязковості доведення обставин ухилення від виконання рішення суду, судом при розгляді подання державного виконавця встановлено, що в суд не представлено доказів вжиття державним виконавцем всіх передбачених Законом України «Про виконавче провадження» заходів примусового виконання рішення, зокрема, заходів щодо встановлення наявності у боржника рухомого та нерухомого майна, транспортних засобів, зясування можливих місць отримуваних доходів, працедавця боржника, доказів, які б свідчили, що боржник дійсно своїми активними діями ухиляється від сплати аліментів, а також не долучено копію паспорта боржника - громадянина України.

Також суду не надано доказів які б давали підстави вважати, що боржник, виїхав, або має намір виїхати за кордон тимчасово або на постійне місце проживання з метою ухилення від сплати аліментів, а також те, що не застосування таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Представлені в обґрунтування подання документи свідчать, що 16 жовтня 2013 року Яремчанським міським судом Івано-Франківської області було видано виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, на користь ОСОБА_3 аліменти для утримання дочки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі 1/4 частини від всіх видів доходу, до моменту досягнення дитиною повноліття, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Стягнення аліментів розпочати з 21.08.2013 року і проводити щомісячно до досягнення дитиною повноліття. Згідно додатку до вказаного виконавчого листа станом на 31.12.2014 року у боржника малася заборгованість зі сплати аліментів в розмірі 12 393,65 грн.

07.04.2015 року постановою державного виконавця Іллічівському відділі ДВС Маріупольського МУЮ було відкрито виконавче провадження за виконавчим листом. За інформацією державного виконавця розмір заборгованості станом на 30.09.2015 року складає 7 715,61 грн., аліменти сплачуються боржником нестабільно. Також на запит державного виконавця прибув до виконавчої служби боржник та надав письмові пояснення, в яких визнав наявність обовязку виплачувати аліменти на утримання дочки ОСОБА_4. Повідомив, що на сьогоднішній час офіційно не працює. Сплачувати аліменти в повному обсязі не має можливості. В разі працевлаштування, зміни місця проживання зобовязався протягом 3-х днів повідомити виконавчу службу.

Отже представлені державним виконавцем в своїй сукупності докази свідчать про часткове виконання боржником рішення суду та зменшення суми заборгованості по аліментах з грудня 2014 року по вересень 2015 року. Також судом було враховано, що боржник зявився на виклик державного виконавця та повідомив про свій майновий стан, що на переконання суду свідчить про не ухилення боржником від виконання рішення суду.

З урахуванням зазначеного в матеріалах справи відсутні достатні докази в обґрунтування ухилення боржником від виконання рішення суду, а сама по собі неможливість боржника виконати грошові обовязки за рішенням суду не може бути єдиною підставою для обмеження права виїзду за кордон.

Крім того, чинне законодавство та міжнародні правові акти гарантують право кожному громадянину вільно виїжджати за межі своєї країни.

Так згідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно зі ст. 2 Протоколу N 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Також ст. 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об'єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров'я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.

Законодавством України зазначені правовідносини регулюються ст. 313 Цивільного кодексу України, відповідно до якої фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Це право віднесено у ЦК до особистих немайнових прав фізичної особи (кн. друга ЦК), а саме - до особистих немайнових прав, що забезпечують природне існування фізичної особи (гл. 21 кн. другої ЦК). Відповідно до ч. 3 ст. 269 ЦК особисті немайнові права тісно пов'язані з фізичною особою. Фізична особа не може відмовитись від особистих немайнових прав, а також не може бути позбавлена цих прав.

Враховуючи значимість особистого немайнового права боржника на вільне пересування і виїзд за межі України, а також те, що державний виконавець не представив суду належних і достатніх доказів по справі для доведення факту ухилення від виконання рішення суду та одночасно доказів вжиття виконавцем всіх передбачених примусових заходів виконання рішення, в задоволенні подання державного виконавця Іллічівського відділу ДВС Маріупольського МУЮ Донецької області ОСОБА_1 про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_2 слід відмовити.

На підставі викладеного та керуючись ст. 33 Конституції України, ст. 2 Протоколу N 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження», ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України та вїзд в Україну громадян України», ст. 377-1 ЦПК України суд, -

У Х В А Л И В :

У задоволенні подання державного виконавця Іллічівського відділу державної виконавчої служби Маріупольського міського управління юстиції ОСОБА_1 про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, відмовити.

Ухвала суду може бути оскаржена в апеляційному порядку до Апеляційного суду Донецької області через Іллічівський районний суд м. Маріуполя шляхом подачі апеляційної скарги протягом 5 днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом 5 днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя: ОСОБА_5