УХВАЛА

іменем україни

21 жовтня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Юровської Г.В.,

суддів: Леванчука А.О., Мазур Л.М.,

Нагорняка В.А., Писаної Т.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» і ОСОБА_4 про визнання договору поруки припиненим,

за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28 січня 2015 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, в якому просив визнати припиненим договір поруки від 01 серпня 2007 року № 095/03/16046-ДП, укладений між ним, акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (далі - АКБ «Укрсоцбанк»), правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк»; Банк), та ОСОБА_4

На обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 31 липня 2007 року між АКБ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 83000,00 доларів США зі сплатою 13,35 % річних.

В якості забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором 01 серпня 2007 року між Банком, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 укладено договір поруки № 095/03/16046-ДП.

Позивач вказав, що з рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків (далі - третейський суд) від 30 травня 2011 року у справі за позовом Банку до нього й ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором про надання відновлювальної кредитної лінії він дізнався про наявність додаткової угоди від 01 серпня 2008 року, відповідно до якої було збільшено процентну ставку за користування кредитною лінією до 13,5 % річних.

Зазначав, що збільшення обсягу його відповідальності як поручителя за додатковою угодою, про яку його банк не повідомив, є підставою для визнання договору поруки припиненим.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28 січня 2015 року позов задоволено.

Визнано припиненим договір поруки № 095/03/16046-ДП від 01 серпня 2007 року, укладений між ОСОБА_3 та ПАТ «Укрсоцбанк» і ОСОБА_4 в забезпечення кредитного договору № 095/03-16046-ДК від 31 липня 2007 року, укладеного між ПАТ «Укрсоцбанк» і ОСОБА_4

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 березня 2015 року апеляційну скаргу ПАТ «Укрсоцбанк» задоволено частково, рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28 січня 2015 року в частині задоволення позовних вимог та визнання припиненим договору поруки № 095/03/16046-ДП від 01 серпня 2007 року, укладеного між ОСОБА_3 та ПАТ «Укрсоцбанк» і ОСОБА_4, скасовано.

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ПАТ «Укрсоцбанк», ОСОБА_4 про визнання договору поруки припиненим задоволено частково.

Визнано припиненою поруку ОСОБА_3 за договором поруки від 01 серпня 2007 року № 095/03/16046-ДП, укладеним між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_3 і ОСОБА_4, з 01 серпня 2008 року.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ПАТ «Укрсоцбанк», посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про задоволення позову, виходив з того, що позивач не знав та не надавав згоди на збільшення процентної ставки за кредитним договором від 31 липня 2007 року, у зв'язку із чим наявні підстави для визнання договору поруки припиненим.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення місцевого суду в частині визнання припиненим договору поруки та визнаючи припиненою поруку ОСОБА_3 за договором поруки, погодився з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для припинення поруки ОСОБА_3, проте виходив з того, що способом судового захисту є не вимога про припинення договору поруки, а вимога про визнання поруки припиненою, оскільки порука припиняється не з моменту ухвалення судом відповідного рішення, а з моменту настання підстав, з якими законом пов'язане припинення поруки.

Колегія суддів касаційного суду вважає, що рішення суду першої інстанції в частині, яка не скасована апеляційним судом, та рішення суду апеляційної інстанції ухвалені із дотриманням норм матеріального і процесуального права з огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій установлено та підтверджується матеріалами справи, що відповідно до укладеного між АКБ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_4 кредитного договору від 31 липня 2007 року № 095/03-16046-ДК остання отримала кредит у розмірі 83000,00 доларів США зі сплатою 13,35 % річних за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення кредиту до 30 липня 2022 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором між банком, як кредитором, ОСОБА_4 як позичальником та ОСОБА_3 як поручителем 01 серпня 2007 року було укладено договір поруки, згідно з умовами якого поручитель зобов'язався перед кредитором у повному обсязі солідарно відповідати за виконання позичальником зобов'язань щодо повернення суми кредиту, сплати відсотків за користування кредитом, а також можливих штрафних санкцій (а. с. 45-46).

Згідно із ч. 1 ст. 553, ч. 1 ст. 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Зі змісту ст. 554 ЦК України випливає, що хоча поручитель і пов'язаний із боржником певними зобов'язальними відносинами, він є самостійним суб'єктом у відносинах із кредитором. Це підтверджується його правом висувати заперечення проти кредитора і в тому разі, коли боржник від них відмовився або визнав свій борг (ч. 2 ст. 555 цього Кодексу).

За положеннями ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Тобто у зобов'язаннях, в яких беруть участь поручителі, збільшення кредитної процентної ставки навіть за згодою банку та боржника, але без згоди поручителя або відповідної умови у договорі поруки, не дає підстав покладення на останнього відповідальності за невиконання або неналежне виконання позичальником своїх зобов'язань перед банком.

Отже, збільшення процентної ставки за кредитним договором, яке у порушення умов договору поруки відбулося без згоди поручителя, внаслідок чого відбулося збільшення обсягу його відповідальності, є підставою для припинення поруки відповідно до вимог ч.1 ст. 559 ЦК України.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 19 грудня 2011 року у справі № 6-67цс11, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

До припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов'язання без згоди поручителя, які призвели до збільшення обсягу відповідальності останнього. Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає в разі: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо.

Якщо в договорі поруки такі умови сторонами не узгоджені, а з обставин справи не вбачається інформованості поручителя і його згоди на збільшення розміру його відповідальності, то відповідно до положень ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється у разі зміни основного зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. У цьому випадку поручитель має право на пред'явлення позову про визнання договору поруки припиненим.

Таким чином, у зобов'язаннях, в яких беруть участь поручителі, збільшення кредитної процентної ставки навіть за згодою банку та боржника, але без згоди поручителя або відповідної умови в договорі поруки не дає підстав покладення на останнього відповідальності за невиконання або неналежне виконання позичальником своїх зобов'язань перед банком.

Порушення цих умов відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України тягне припинення поруки.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 25 вересня 2013 року у справі № 6-97цс13, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів України.

Матеріалами справи встановлено, що у договорі поруки, укладеному між сторонами, не встановлено строку, після якого порука припиняється, однак у кредитному договорі строк виконання зобов'язання визначений до 30 липня 2022 року або дострокового погашення у випадках, передбачених договором кредиту.

Додатковою угодою від 01 серпня 2008 року № 1, укладеною між АКБ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_4 про внесення змін до договору про надання відновлювальної кредитної лінії від 31 липня 2007 року, було збільшено процентну ставку за користування кредитною лінією до 13,5 % річних.

Доказів про повідомлення поручителя і отримання його згоди на зміну розміру процентів за вказаним кредитним договором матеріали справи не містять.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_3 посилався на те, що про підвищення відсоткової ставки за кредитним договором він дізнався тільки після ухвалення рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків від 30 травня 2011 року у справі № 615/19, яке набрало законної сили і направлено для примусового виконання до виконавчої служби.

Таким чином, додатковою угодою від 01 серпня 2008 року № 1 Банк збільшив розмір процентів з 13,35 до 13,5 % річних без згоди поручителя, внаслідок чого збільшився обсяг його відповідальності, у зв'язку із чим суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про припинення поруки з 01 серпня 2008 року, тобто з моменту зміни зобов'язання.

Доводи касаційної скарги щодо безпідставного застосування судами ч. 1 ст. 559 ЦК України у зв'язку з тим, що рішенням третейського суду від 30 травня 2011 року частково задоволено вимоги Банку про стягнення заборгованості за кредитом з ОСОБА_4 та ОСОБА_3, є необґрунтованими, оскільки наявність рішення третейського суду не позбавляє поручителя можливості звернутися до суду за захистом свого права з підстав, передбачених п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 16 жовтня 2013 року у справі № 6-107цс13, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів України.

З огляду на викладене колегія суддів касаційного суду вважає, що суд першої інстанції в частині, яка не скасована апеляційним судом, та суд апеляційної інстанції з дотриманням вимог ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦК України повно, всебічно та об'єктивно встановили фактичні обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, та дійшли обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову.

Докази та обставини, на які посилається заявник в касаційній скарзі, спростовуються матеріалами справи та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами попередніх інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Інші доводи, наведені в касаційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів першої та апеляційної інстанцій щодо їх оцінки.

Зважаючи на вищевикладене та керуючись ст. ст. 336, 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28 січня 2015 року в частині, що не скасована апеляційним судом, та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Г.В. Юровська

Судді: А.О. Леванчук

Л.М. Мазур

В.А. Нагорняк

Т.О. Писана