Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І., Черненко В.А., Штелик С.П.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» в особі Харківської обласної дирекції «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_2, третя особа - Служба у справах дітей Фрунзенського району Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, про звернення стягнення на майно, яке було передано спадкоємцю в натурі та перебуває в іпотеці; за зустрічним позовом ОСОБА_2, що діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4, до публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» про стягнення безпідставно списаних коштів, скасування заборони відчуження за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 3 лютого 2015 року та рішення апеляційного суду Харківської області від 30 квітня 2015 року, -

в с т а н о в и л а:

У вересні 2014 року публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» в особі Харківської обласної дирекції «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») звернулось до суду з указаним позовом, в якому просило звернути стягнення на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 27 лютого 2010 року; реалізацію предмета іпотеки здійснити шляхом проведення прилюдних торгів за початковою ціною 205 539 грн у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2015_04_05/pravo1/T990606.html?pravo=1>; від реалізації предмета іпотеки задовольнити грошові вимоги банку в рахунок погашення заборгованості за кредитними договорами від 30 травня 2006 року та від 31 серпня 2007 року у розмірі 205 539 грн, а також стягнути з відповідача судовий збір у розмірі 2 055 грн 39 коп.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що 30 травня 2006 року між ОСОБА_3 та акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», було укладено кредитний договір про надання кредиту у розмірі 178 700 доларів США, строком користування кредитними коштами до 30 травня 2013 року. Крім того, 31 серпня 2007 року між ОСОБА_3 та банком було укладено кредитний договір про надання кредиту у розмірі 74 562 доларів США, строком користування кредитними коштами до 31 серпня 2017 року. В рахунок забезпечення повернення вищевказаних кредитних коштів 30 травня 2006 року та 31 серпня 2007 року між сторонами було укладено іпотечні договори, за умовами яких ОСОБА_3 передав в іпотеку банку належну йому на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_1. ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_3 помер. Єдиним спадкоємцем іпотечної квартири став його син - ОСОБА_4, який має відповідати перед банком спадковим майном за кредитні правовідносини ОСОБА_3.

У вересні 2014 року ОСОБА_2 звернулась до суду з зустрічним позовом в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4, в якому просила стягнути на користь ОСОБА_4 з ПАТ «Райфайзен Банк Аваль» грошову суму у розмірі 77 941,61 доларів США; зобов'язати ПАТ «Райфайзен Банк Аваль» зарахувати на рахунок ОСОБА_4 та видати їй, як законному представнику, суму безпідставно списаних грошових коштів у розмірі 77 941,61 доларів США; скасувати запис в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо заборони відчуження квартири АДРЕСА_1. Посилалась на те, що вона внесла на рахунок ОСОБА_3 особисті грошові кошти у розмірі 93 820,43 доларів США, які планувалось частково направити на погашення зобов'язань ОСОБА_4, як спадкоємця, перед банком в розмірі спадкового майна, а саме квартири АДРЕСА_1 вартістю 205 539 грн, а інша, значно більша частина, з метою збереження повинна була знаходитись на рахунку ОСОБА_3. Протягом 2010 - 2011років на рахунок ОСОБА_3 в ПАТ «Райфайзен Банк Аваль» було внесено суму коштів у розмірі 93 820,43 доларів США. Вказувала, що вона, як законний представник малолітнього ОСОБА_4, пропонувала банку здійснити списання суми боргу (вартості спадкового майна) з суми раніше внесених нею 93 820,43 доларів США, однак банком це не було зроблено.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 3 лютого 2015 року у задоволені первісного позову відмовлено, зустрічний позов задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на користь ОСОБА_4 грошову суму у розмірі 77 941,61 долар США та судовий збір у розмірі 2 740 грн 50 коп.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 30 квітня 2015 року рішення суду першої інстанції в частині розміру стягнутої суми змінено.

Стягнуто з ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на користь ОСОБА_4 грошову суму у розмірі 58 608,17 доларів США.

В іншій частині рішення суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить судові рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким первісний позов задовольнити, у задоволенні зустрічного позову відмовити.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні первісного позову та частково задовольняючи зустрічний позов, виходив із того, що у зв'язку з припиненням основного зобов'язання припиняється і забезпечення цього зобов'язання та дійшов висновку про припинення договору іпотеки.

Апеляційний суд, змінюючи рішення суду першої інстанції в частині розміру стягнутої суми, виходив із того, що судом було неправильно проведено розрахунок суми, яка підлягає стягненню.

Проте погодитись з рішенням апеляційного суду не можна.

Судами установлено, що 30 травня 2006 року між ОСОБА_3 та акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», було укладено кредитний договір про надання кредиту у розмірі 178 700 доларів США, строком користування кредитними коштами до 30 травня 2013 року.

31 серпня 2007 року між ОСОБА_3 та акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» було укладено кредитний договір про надання кредиту у розмірі 74 562 доларів США, строком користування кредитними коштами до 31 серпня 2017 року.

В рахунок забезпечення повернення вищевказаних кредитних коштів 30 травня 2006 року та 31 серпня 2007 року між акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» та ОСОБА_3 було укладено іпотечні договори, за умовами яких останній передав в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1, яка належала йому на праві приватної власності.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_3 помер.

З матеріалів справи убачається, що спадкоємцем після ОСОБА_3 є його син - ОСОБА_4, який народився ІНФОРМАЦІЯ_2 року.

Залишок несплаченої позичальником суми за кредитними договорами від 30 травня 2006 року та 31 серпня 2007 року складає 63 852,14 доларів США та 109 227, 42 доларів США відповідно.

Вартість спадкового майна - квартири АДРЕСА_1 становить 205 539 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 608 ЦК України <nau://ukr/435-15|st608> зобов᾽язання припиняється смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов᾽язаним з його особою і у зв᾽язку з цим не може бути виконане іншою особою.

Згідно із ч. 1 ст. 575 ЦК України <nau://ukr/435-15|st575> іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Згідно ст. 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі припинення основного зобов᾽язання.

Відповідно до статті 23 Закону України «Про іпотеку» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_171/ed_2011_12_20/pravo1/T030898.html?pravo=1>, у разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна.

Відповідно до ст. ст. 1216 <nau://ukr/435-15|st1216>, 1218 ЦК України <nau://ukr/435-15|st1218> спадкування є перехід прав та обов᾽язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщину входять усі права та обов᾽язки, що належали спадкодавцеві та момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

За змістом зазначених норм у разі смерті фізичної особи, боржника за зобов᾽язаннями у правовідносинах, що допускають правонаступництво в порядку спадкування, обов᾽язки померлої особи (боржника) за загальним правилом переходять до іншої особи - її спадкоємця, таким чином, відбувається передбачена законом заміна боржника за зобов᾽язанням.

З урахуванням положення ст. 1282 ЦК спадкоємці боржника за умови прийняття спадщини є боржниками перед кредитором у межах вартості майна, одержаного у спадщину. При цьому спадкоємці несуть зобов᾽язання погасити нараховані відсотки і неустойку тільки в тому випадку, якщо вони вчинені позичальникові за життя. Інші нараховані зобов᾽язання фактично не пов᾽язані з особою позичальника і не можуть присуджуватися до сплати спадкоємцями.

Відповідно до п. 36 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до третьої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, суди мають враховувати, що іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статусу іпотекодавця, має всі його права і несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі й на тих самих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки (стаття 23 Закону України «Про іпотеку»).

Якщо боржник та іпотекодавець - одна й та сама особа, то після її смерті до спадкоємця переходять не лише права та обов'язки іпотекодавця, а й обов'язки за основним зобов'язанням у межах вартості спадкового майна.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Таким чином закон не містить заборони для дружини виконувати зобов'язання, які виникли за життя у її чоловіка, як такі, що виникли в інтересах сім'ї, та сплачувати заборгованість за кредитними договорами ОСОБА_3.

Апеляційний суд, ухвалюючи рішення, в порушення вимог ст. ст. 212-214 ЦПК України, на зазначені норми матеріального права уваги не звернув, не врахував, що ОСОБА_2 при внесенні коштів вказувала отримувача ОСОБА_3 та його код отримувача, тобто погашала заборгованість за його кредитними договорами; не надав належної оцінки тому, що ОСОБА_2 не надано суду доказів про внесення нею коштів на рахунок її сина - ОСОБА_4 та наявності таких рахунків у банку відповідача, а тому дійшов передчасного висновку про те, що банк зобов'язаний повернути сплачені ОСОБА_2 кошти на підставі ст. 1212 ЦК України, оскільки спадкоємець померлого позичальника, який не виконав умови кредитного договору, прийнявши спадщину, у силу ст. 1282 ЦК України зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора лише у межах вартості спадщини.

Крім того, згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Гривня є законним платіжним засобом на території України (ч. 1 ст. 192 ЦК України).

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 2 ст. 192 ЦК України).

Такими випадками є ст. 193, ч. 4 ст. 654 ЦК України, Закони України "Про зовнішньоекономічну діяльність" та "Про систему валютного регулювання і валютного контролю".

Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом із тим ч. 2 ст. 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України.

Згідно з ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (ч. 2 ст. 192 ЦК України).

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня.

Відтак, у національній валюті України підлягають стягненню і інші складові грошового зобов'язання, передбачені, зокрема, у ст. 1048 ЦК України, та при застосуванні ст. 625 ЦК України.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові № 6-79 цс 14 від 2 липня 2014 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Апеляційний суд вищевказаного не врахував та дійшов помилкового висновку про задоволення позову в іноземній валюті - доларах США.

За таких обставин рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 343-345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 30 квітня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до апеляційного суду.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

В.А. Черненко

С.П. Штелик