Ухвала

іменем україни

01 квітня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Леванчука А.О., Мазур Л.М.,

Парінової І.К., Писаної Т.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Запорізької області від 23 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а :

У березні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, обґрунтовуючи вимоги тим, що відповідно до договорів позики, від 23 квітня 2007 року, від 16 серпня 2007 року, від 18 лютого 2008 року та від 17 березня 2008 року, оформленими розписками, відповідач взяв у нього в борг 175 000 доларів США, які зобов'язався повернути на першу вимогу. Відповідач борг повернув частково в розмірі 15 000 доларів США. 10 лютого 2014 року він звернувся до відповідача з вимогою про повернення коштів, яка залишена без задоволення. Посилаючись на те, що ОСОБА_4 не виконує взяті на себе зобов'язання за договорами позики, позивач просив стягнути на свою користь борг у розмірі 1 631 440 грн, що еквівалентно 165 000 доларів США.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 05 травня 2014 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 заборгованість у розмірі 1 631 440 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 23 грудня 2014 року рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 05 травня 2014 року скасовано. Ухвалено нове рішення, яким в позові відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанцій, мотивуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права і неправильним застосуванням норм матеріального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону рішення суду апеляційної інстанції у повній мірі не відповідає.

Встановлено, що 23 квітня 2007 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 укладено договір позики, відповідно до умов якого останній передав відповідачу кошти у розмірі 50 000 доларів США (а. с. 7).

16 серпня 2008 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 укладено договір позики, відповідно до умов якого останній передав відповідачу кошти у розмірі 50 000 доларів США (а. с. 11).

18 лютого 2008 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 укладено договір позики, відповідно до умов якого останній передав відповідачу кошти у розмірі 25 000 доларів США (а. с. 15).

17 березня 2008 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 укладено договір позики, відповідно до умов якого останній передав відповідачу кошти у розмірі 50 000 доларів США (а. с. 19).

На підтвердження передачі коштів ОСОБА_5 написав розписки (а. с. 10, 14, 18, 22).

Згідно з умовами строк дії договорів позики невизначено, кошти повертаються позикодавцеві за першою вимогою.

Відповідач умови договорів позики виконав частково, зокрема, повернув кошти в розмірі 15 000 доларів США.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що зобов'язання за договорами позики ОСОБА_5 належним чином не виконав, що є підставою для стягнення з нього заборгованості на користь ОСОБА_3

Скасовуючи рішення суду першої інстанції за апеляційною скаргою ОСОБА_6 та відмовляючи в позові, апеляційний суд виходив з того, що розгляд справи без залучення в якості співвідповідача дружини ОСОБА_5 - ОСОБА_6 неможливий, оскільки даний спір стосується також її прав та інтересів.

Повністю погодитися з таким висновком суду апеляційної інстанції не можна з огляду на таке.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальнику) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того роду та такої ж якості.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч. 2 ст. 1047 ЦК України).

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти) в такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем у строк та в порядку, встановленими договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України). Якщо інше не встановлено договором або законом (наприклад, якщо договір позики відповідає ознакам безпроцентного договору), позикодавець має право на одержання ще і процентів від суми позики. У разі коли договором не встановлено їх розмір, розмір процентів визначається на рівні облікової ставки Національного банку України (ст. 1048 ЦК України).

Таким чином, суд першої інстанції з дотриманням вимог ст. ст. 212-214 ЦПК України повно, всебічно та об'єктивно встановив фактичні обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, зокрема про те, що ОСОБА_4 не виконав умов укладених із ОСОБА_3 договорів позики, оформлених також розписками, у визначений сторонами строк кошти не повернув, а тому дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову.

Висновок суду апеляційної інстанції про необхідність залучення до участі в справі дружини відповідача - ОСОБА_6, в якості співвідповідача, є необґрунтованим, оскільки спір між сторонами виник з підстав невиконання ОСОБА_4 умов договорів позики, укладених із ОСОБА_3, стороною яких ОСОБА_6 не була, і вимоги до якої позивачем - позикодавцем не пред'явлені.

Ураховуючи викладене, колегія судів приходить до висновку, що під час встановлення фактичних обставин справи судом першої інстанції з дотриманням вимог ст. ст. 212-214 ЦПК України повно, всебічно та об'єктивно встановлено фактичні обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, рішення суду відповідає вимогам матеріального права, а тому скасоване апеляційним судом помилково.

Відповідно до ст. 339 ЦПК України установивши, що апеляційним судом скасовано судове рішення, ухвалене згідно з законом, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції та залишає в силі судове рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а:

Касаційну ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Запорізької області від 23 грудня 2014 року скасувати, рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 05 травня 2014 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: А.О. Леванчук

Л.М. Мазур

І.К. Парінова

Т.О. Писана