АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________
Справа № 640/219/14. Головуючий 1 інст.: - Невядомський Д.В.
Провадження №22-ц/790/2601/15. Суддя-доповідач: - Кокоша В.В. Категорія: стягнення боргу.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

8 квітня 2015 року. Судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого - судді: - Кокоші В.В.,

суддів: - Бобровського В.М., Шевченко Н.Ф.,

при секретарі: - Лашаковій Д.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 5 лютого 2015 року по справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 - про визнання договору позики дійсним та стягнення боргу,

в с т а н о в и л а:

У січні 2014 року ОСОБА_6 звернувся в суд із вказаним позовом, який уточнив у червні 2014 року.

В обґрунтування своїх вимог посилався на те, що 9 вересня 2009 року він уклав з ОСОБА_7 договір позики у формі розписки, згідно якого передав останньому грошові кошти в розмірі 30 000 доларів США, при цьому ОСОБА_7 зобов'язався повернути йому грошові кошти на першу його вимогу.

Даний договір укладався у присутності свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9

5 жовтня 2012 року він направив на адресу ОСОБА_7 письмову претензію з вимогою повернути йому заборгованість за договором позики в розмірі 30 000 доларів США до 22 жовтня 2012 року.

У січні 2013 року ОСОБА_7 повернув йому добровільно частину грошових коштів у сумі 50 доларів США, однак залишок грошового боргу в розмірі 29 950 доларів США повернути відмовився.

Станом на 23 червня 2014 року еквівалент 29 950 доларів США за курсом НБУ становить 355 045 грн. 66 коп., три проценти річних від простроченої суми боргу за період з 22 жовтня 2012 року по 13 червня 2014 року становлять 17 793 грн. 77 коп.

Посилаючись на вказані обставини та ст. ст. 530, 533, 625, 1046, 1049 ЦК України, ОСОБА_6 просив суд визнати дійсним договір позики грошових коштів від 9 вересня 2009 року укладений між ним та ОСОБА_7

Стягнути з ОСОБА_7 на його користь заборгованість за договором позики грошових коштів від 9 вересня 2009 року в розмірі 355 045 грн. 66 коп., що становить еквівалент 29 950 доларів США.

Стягнути з ОСОБА_7 на його користь три проценти річних від простроченої суми за період з 22 жовтня 2012 року по 13 червня 2014 року в розмірі 17 793 грн. 777 коп.

Відповідач ОСОБА_7, в особі свого представника, позов не визнав.

При цьому посилався на те, що договір позики з ОСОБА_6 він не укладав та грошові кошти у позивача в борг не брав.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 5 лютого 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позов.

Апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з його недоведеності.

Такий висновок суду відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Згідно ст. ст. 1046, 1047 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика маж бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківській рахунок.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_6 посилався на те, що 9 вересня 2009 року він уклав з ОСОБА_7 договір позики у формі розписки, згідно з яким передав ОСОБА_7 грошові кошти в розмірі 30 000 доларів США, при цьому ОСОБА_7 взяв зобов'язання повернути йому грошові кошти на першу його вимогу.

На підтвердження укладення договору позики та його умов ОСОБА_6 долучив до поданої ним позовної заяви як письмовий доказ копію розписки ОСОБА_7 від 9 вересня 2009 року (а. с. 5,6).

Заперечуючи проти позову ОСОБА_7, в особі свого представника, зазначав, що договір позики 9 вересня 2009 року з ОСОБА_6 він не укладав та грошові кошти у нього в борг не брав.

Згідно ст. 57, ч. 2 ст. 59 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 64 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Письмові докази, як правило, подаються в оригіналі. Якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, має право вимагати подання оригіналу.

Таким чином, на підтвердження укладення договору позики та його умов ОСОБА_6 зобов'язаний був надати до суду договір позики грошових коштів або представити оригінал боргової розписки позичальника, яка свідчить про передачу ним 9 вересня 2009 року у власність ОСОБА_7 грошових коштів в розмірі 30 000 доларів США та умови їх повернення.

Проте, матеріали справи не містять оригіналу розписки, яка підтверджує, що 9 вересня 2009 року ОСОБА_7 зайняв в борг у ОСОБА_6 30 000 доларів США.

Із пояснень представника ОСОБА_6 - ОСОБА_10, наданих в судовому засіданні апеляційної інстанції встановлено, що надати до апеляційного суду оригінал боргової розписки ОСОБА_7 від 9 вересня 2009 року він та його довіритель ОСОБА_6 не мають можуть, оскільки місцезнаходження оригіналу розписки їм невідоме.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Зважаючи на те, що ОСОБА_6 не надано до суду оригінал боргової розписки ОСОБА_7 від 9 вересня 2009 року та не доведено в суді належними та допустимими доказами факт укладання між ним та ОСОБА_7 договору позики грошових коштів в розмірі 30 000 доларів США, суд першої інстанції правомірно відмовив ОСОБА_6 до ОСОБА_7 у задоволенні позовних вимог про визнання договору позики дійсним та стягнення боргу.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_6 про те, що суд першої інстанції не дав належну оцінку поясненням свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9, які підтвердили в суді факт передачі ним 9 вересня 2009 року в позику ОСОБА_7 30 000 доларів США, не можуть бути прийняті до уваги колегією суддів.

Частиною 2 ст. 1051 ЦК України передбачено, що якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Наведене свідчить, що рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Інші доводи апеляційної скарги ОСОБА_6, не є суттєвими та висновків суду першої інстанції не спростовують.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, ст. 308, ст. 313, п. 1 ч. 1 ст. 314, ст. ст. 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 - відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 5 лютого 2015 року - залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: