Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний №336/111/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Наумов О.О.
Провадження №22ц/778/4284/15 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 серпня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Боєвої В.В.,

суддів: Коваленко А.І.,

ОСОБА_2,

при секретарі: Бурима В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 25 травня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА ОСОБА_4 «ПРИВАТБАНК», третя особа: ОСОБА_5 банк України про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору, -

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2015 року позивач звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк", третя особа: ОСОБА_5 України, про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору від 25.12.2006 року № ZPSOGK00000436, який в подальшому уточнив.

Позивач зазначав, що 25.12.2006 року між ним та ЗАТ КБ "ПриватБанк" був укладений кредитний договір № ZPSOGK00000436, який має усі ознаки споживчого кредиту. Відповідно до п.1.1. даного договору ОСОБА_5 надає Позичальнику грошові кошти у тимчасове користування на умовах забезпеченості, платності та цільового характеру використання у сумі 36 750,00 доларів США на наступні цілі: 30 000,00 дол. США на придбання житла; 6 750,00 дол. США на сплату страхових платежів. Умовами договору сторонами встановлена щомісячна винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 0,20 % від суми виданого кредиту в момент надання кредиту. Кредит надається шляхом видачі готівкових коштів через касу Кредитодавця однією повною сумою.

Такий спосіб отримання кредиту (в доларах США) позивачу було рекомендовано працівниками Банку через те, що за їх словами кредитні ресурси в доларах США коштують дешевше, а ніж кредитні ресурси в українській гривні.

На забезпечення виконання вказаного договору між ним та ЗАТ КБ "ПриватБанк" було укладено договір іпотеки, предметом якого є нерухоме майно: будинок №241 по вул. Шевченка у м. Запоріжжі.

Позивач зазначає, що кредитний договір від 25.12.2006 року № ZPSOGK00000436. суперечить законодавству України по захисту прав споживачів.

Відповідачем, в порушення Закону, з ним не було виконано переддоговірну роботу. Зміст спірного Договору суперечить також ч.2 ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів", оскільки ні перед укладенням Договору, ні протягом його дії, Відповідач не повідомив його у письмовій формі про умови надання кредиту, та не надав в повному обсязі інформації про умови кредитування, як того вимагає Закон.

Відповідно до ч.12 ст.10 Закону України "Про захист прав споживачів", якщо після укладення Договору стане очевидним, що послуги, зважаючи на їх ціну (вартість) та характеристики або інші обставини, явно не задовольнятимуть інтереси або вимоги споживача, виконавець зобов'язаний негайно повідомити про це споживача, а також повідомити споживача якщо вартість робіт (послуг) може істотно зрости, ніж можна було очікувати під час укладення договору. Банком не надано жодної інформації про можливість різкого і значного подорожчання кредиту через зміну курсу долара США до гривні, не надано інформацію про вірогідність і наслідки такого подорожчання, що спричинило придбання позивачем продукції (кредиту), яка не має потрібних властивостей, а саме стійкої вартості оплати за кредит.

Також, кредитний договір не містить порядку зміни Договору, який враховував би інтереси споживача (Позичальника), взагалі не містить умови про порядок припинення Договору, що є суттєвими умовами (ст.628 ЦК України). Договір в цілому суперечить п.8 ч.1 ст. 6 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг". Фактично, ще в момент підписання Договору позивача поставлено в невигідне та таке, що порушує його права становище. Взявши кредит, він опинився в умовах, які неможливо виконувати.

Даний Договір не містить жодних умов, які б регулювали відповідальність з боку Банку за невиконання або неналежне виконання умов Договору, а містить цілий ряд пунктів відповідальності тільки з боку Позичальника (п.2.3.3 Договору). Тому Договір в цілому суперечить п.9 ч.1 ст.6 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг".

Також, кредитний договір суперечить законодавству України щодо використання іноземної валюти як засобу платежу на території України. У відповідності до ст.2,5 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг", банк є кредитною установою, яка має виключне право на підставі відповідної ліцензії надавати фінансові кредити. Єдиним законним платіжним засобом в Україні є гривня. Стаття 524 Цивільного кодексу України вимагає визначення договірного зобов'язання у гривні. Грошове зобов'язання як кредитора, так і позичальника у кредитному договорі не виражене у грошовій одиниці України - гривні, отже, у такому договорі не може бути визначений грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Іноземна валюта в Україні з точки зору права не є "грошовими коштами" і її використання може відбуватися лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Наявність у спірному кредитному договорі положень щодо розрахунків за грошовими зобов'язаннями між позивачем та відповідачем у доларах США, за відсутності у сторін індивідуальної ліцензії на використання готівкової іноземної валюти на території України, як засобу платежу та використання позивачем долару США, як засобу платежу за кредитним договором, суперечить приписам ст. 99 Конституції України, ст. 524 Цивільного кодексу України, ст. 3 Декрету Кабінету Міністрів України"Про систему валютного регулювання і валютного контролю", ст. 35 Закону України "Про ОСОБА_5 банк України".

Крім того, позивач зазначає, що також суперечать закону і окремі пункти кредитного Договору. Згідно пункту 2.4. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, Банки зобов'язані отримати письмове підтвердження споживача про ознайомлення з вищенаведеною інформацією. У відповідності до п. 2.5 цих Правил, Банки розробляють форму (бюлетень, довідка, повідомлення тощо) надання споживачу достовірної інформації про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту, яка повинна бути затверджена рішенням уповноваженого органу банку та доведена до відома його відповідних структурних підрозділів.

Посилаючись на вищезазначені обставини, позивач просить суд визнати недійсним кредитний договір від 25.12.2006 року № ZPSOGK00000436.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 25 травня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення представника позивача, заперечення представника відповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Судом встановлено, що 25.12.2006 року між ЗАТ КБ "ПриватБанк" та ОСОБА_3 було укладено Кредитний договір № ZPSOGK00000436 на підставі анкети-заяви позивача про надання кредиту у сумі 36 750,00 доларів США. На забезпечення виконання вказаного договору між позивачем та ЗАТ КБ "ПриватБанк" було укладено договір іпотеки, предметом якого є нерухоме майно: будинок №241 по вул. Шевченка у м. Запоріжжі (а.с.6-7,78-83).

Відповідно до п.1.1. кредитного договору ОСОБА_5 зобовязався надати Позичальнику кредитні кошти шляхом: надання готівкою через касу на строк з 25.12.2006 року по 25.12.2026року включно, у вигляді не поновлюваної кредитної лінії у розмірі 36 750,00 доларів США на наступні цілі: придбання житла у розмірі 30 000,00 дол. США; а також у розмірі 6 750,00 дол. США на сплату страхових платежів, зі сплатою за користування Кредитом відсотків у розмірі 0,84% на місяць на суму залишку заборгованості за Кредитом і щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,20 % від суми виданого кредиту.

Відповідно до ст. 6, ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Позивач погодився з умовами кредитного договору і власноручно підписав Анкету-заяву про ознайомлення та погодження з умовами кредитування, які були надані йому у письмовій формі та своїм особистим підписом підтвердив факт про надання йому повної інформації про умови кредитування в Банку та підписав Договір, що є результатом його вільного волевиявлення при укладенні цього Договору.

Отже, при укладені кредитного договору, всі передбачені чинним законодавством вимоги для укладення договорів були дотримані, договір містить всі передбачені чинним законодавством відомості, дотримано всіх вимог щодо змісту та форми його укладення.

Таким чином, доводи апелянта та його представника про неповідомлення позичальника у письмовій формі про умови кредиту є безпідставними, оскільки позивач тривалий час виконував умови кредитного договору, не звертався в установленому порядку до Банку для зміни умов договору, або до суду для оспорювання таких умов.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідач зобовязання за даним договором виконав у повному обсязі, а саме: надав позивачу кредитні кошти в іноземній валюті у розмірі, передбаченому умовами кредитного договору, а позивач отримав те, на що розраховував - кошти в іноземній валюті на придбання житла.

Як вбачається з оспорюваного кредитного договору, сторони на момент його укладення визначили грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті та досягли згоди по всіх істотних умовах договору. Між тим, на момент укладення кредитного договору № ZPSOGK00000436 не існувало заборони позивачу взяти кредитні кошти в іншій валюті, - в гривні.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. Разом з тим, вказана стаття Конституції України визначає правовий статус грошової одиниці України, але не встановлює сферу її обігу та будь яких обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до статті 192 ЦК України законним платіжним засобом, обовязковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України- гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Таким чином, відповідно до законодавства, гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак у той же час обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю є Декрет Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" (далі - Декрет КМУ).

Стаття 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" визначає банківський кредит як будь-яке зобовязання банку надати певну суму грошей, будь-яку гарантію, будь-яке зобовязання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобовязання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобовязання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. При цьому, відповідно до цієї статті, кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент.

Статтями 47, 49 цього Закону встановлено, що банківські установи мають право здійснювати кредитні операції, у тому числі розміщувати залучені кошти від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу.

Відповідно до статті 5 Декрету КМУ операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій ОСОБА_5 банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі генеральної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 цього ж Декрету.

Із матеріалів справи вбачається, що при укладені кредитного договору ОСОБА_5 діяв на підставі банківської ліцензії № 22 від 04.12.2001 року, дозволу №22-2 від 04.12.2001 року та додатку до дозволу №22-2 від 29.07.2003 року (а.с.118-122).

Заперечуючи проти позову представник ОСОБА_5 банку України, посилаючись на вищезазначені норми закону та Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, що затверджене постановою Правління НБУ N275 від 17.07.2001 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України від 21 серпня 2001 року за N730/5921), зазначає, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті та сплата процентів та інших платежів за кредитом не потребує наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти як засобу платежу на території України жодного із сторін договору, за умови, якщо стороною договору є уповноважений банк, який має банківську ліцензію та письмовий дозвіл (генеральну ліцензію) на здійснення валютних операцій.

Суд повно і всебічно дослідив обставини справи, пояснення та заперечення сторін, дав належну оцінку всім наданим доказам у їх сукупності та дійшов обґрунтованого висновку про те, що підстав передбачених ст. ст. 215, 203 ч.1 ЦК України для визнання укладеного правочину недійсним не має, уповноважені банки в тому числі і відповідач на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями мають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті, тому правомірно відмовив в задоволенні позовних вимог про визнання кредитного договору недійсним.

Також, є правильний висновок суду про те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів про порушення Закону України «Про захист прав споживачів» при укладенні зазначеного кредитного договору.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли підтвердження при апеляційному розгляді справи, є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції, а лише відображують позицію позивача та його представника, неодноразово висловлену ними в позовних вимогах та при розгляді справи, і які кожна з осіб, вважає такими, що є єдино вірними та єдино можливими.

Враховуючи викладене, рішення суду відповідає матеріалам справи та закону. Підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 314, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 25 травня 2015 року по цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте вона може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: