Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/627/15 Головуючий у суді І-ї інстанції Панасюк І. В.
Доповідач Кіселик С. А.
УХВАЛА

Іменем України

03.03.2015 Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Кіровоградської області в складі :

Головуючого : судді Кіселика С.А.

суддів : Авраменко Т.М., Суржика М.М.

за участю секретаря судового засідання: Кравченко Я.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Кіровограді цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Гайворонської міської ради, ОСОБА_3 про визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування за заповітом, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 22 жовтня 2014 року, -

В С Т А Н О В И Л А :

Позивач ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до Гайворонської міської ради про визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування за заповітом. Свій позов обґрунтовує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла рідна мати позивача ОСОБА_4, після смерті якої відкрилась спадщина на житловий будинок з господарськими будівлями, розташований в АДРЕСА_1. Позивач вказує, що є спадкоємцем всього майна померлої за заповітом. Однак, оформити спадщину позивач не має можливості, оскільки нотаріус відмовила їй у видачі свідоцтва про право на спадщину на вказаний цілий житловий будинок у зв'язку з протиріччям в правовстановлюючому документі. В зв'язку з викладеним позивач звернулася до суду з відповідним позовом.

Ухвалою Гайворонського районного суду від 14 жовтня 2014 року, в якості співвідповідача, залучено ОСОБА_3.

Рішенням Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 22 жовтня 2014 року позов задоволено частково. Визнано за ОСОБА_2 право власності на ? частину житлового будинку з господарськими будівлями, які знаходяться за адресою АДРЕСА_1 в порядку спадкування, після смерті - ОСОБА_4, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 року і стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 322 грн. 51 коп. судового збору.

Не погоджуючись із рішенням суду позивач просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.

В скарзі апелянт зазначила, що при постановленні рішення судом порушені норми матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи. Зокрема, вважає, що судом неналежно оцінено докази, а саме факт реєстрації за померлою ОСОБА_4 права власності на цілий будинок. Суд не звернув увагу на ту обставину, що право власності на ? частину житлового будинку, на яку відповідно за рішенням народного суду Гайворонського району Кіровоградської області визнано право власності за ОСОБА_5, ОСОБА_4 набула в порядку набувальної давності.

Заслухавши доповідь судді доповідача, пояснення позивача, його представника та представника відповідача, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, із наступних підстав.

Суд першої інстанції встановив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла рідна мати позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_4, після смерті якої відкрилась спадщина на житловий будинок з господарськими будівлями, розташований в АДРЕСА_1. Позивач вказує, що є спадкоємцем всього майна померлої за заповітом. Однак, оформити спадщину позивач не має можливості, оскільки нотаріус відмовила їй у видачі свідоцтва про право на спадщину на вказаний цілий житловий будинок у зв'язку з протиріччям в правовстановлюючому документі.

Задовольняючи позов частково та визнаючи за ОСОБА_2 право власності на ? частину житлового будинку з господарськими будівлями, які знаходяться за адресою АДРЕСА_1 в порядку спадкування, після смерті ОСОБА_4, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 року, суд першої інстанції виходив із наявного правовстановлюючого документу, а саме: рішення народного суду Гайворонського району Кіровоградської області від 06 жовтня 1976 року, відповідно до якого право власності на домоволодіння яке розташоване в АДРЕСА_1 визнано по ? частині за ОСОБА_5 та ОСОБА_4.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, які відповідають обставинам справи і вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до п. 4 прикінцевих та перехідних положень Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Оскільки права та обов'язки відносно спірного домоволодіння у ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року та ОСОБА_4, як у співвласників спільної часткової власності виникли 06 жовтня 1976 року на підставі рішення суду, то всі питання щодо користування цим майном та зміни власника регулюються положеннями ЦК УРСР.

Право власності є не порушним і воно може бути припинено лише з підстав визначених законом та за угодами.

Згідно ч.1 ст. 113 ЦК УРСР володіння, користування і розпорядження майном при спільній частковій власності провадиться за згодою всіх учасників, а при відсутності згоди - спір вирішується судом.

В пункті 5 Постанови № 7 від 04 жовтня 1991 року ( із змінами внесеними постановою Пленуму від 25 грудня 1992 року № 13) « Про практику застосування судами законодавства, що регулює право власності громадян на жилий будинок» пленум Верховного Суду України роз'яснив, що виходячи з правил ст. 29 Кодексу про шлюб та сім'ю України, при неможливості поділу будинку, що є спільною власністю подружжя, в натурі і відсутності згоди подружжя про спосіб поділу спільного майна, суд з урахуванням інтересів неповнолітніх дітей і заслуговуючи уваги інтересів одного з подружжя, забезпеченості житлом в іншому місці другого із них, може залишити будинок одному з подружжя і покласти на нього обов'язок компенсувати право на частку в будинку другого за рахунок іншого спільного майна або в натурі.

У тих випадках, коли житловий будинок належить подружжю на праві спільної часткової власності, при вирішені спору про його поділ суд керується ст. 115 ЦК УРСР.

Статтею 115 ЦК УРСР передбачено, що кожний із учасників спільної часткової власності має право вимагати виділу своєї частки з спільного майна. Якщо угоди про спосіб виділу не досягнуто, то за позовом будь-кого з учасників майно ділиться в натурі, коли це можливо без нерозмірної шкоди для його господарського призначення. В

противному разі власник, що виділяється, одержує грошову компенсацію.

Із аналізу зазначених норм права вбачається, що право власності на все спільне майно може перейти до одного із співвласників лише за умови сплати ним компенсації іншим співвласникам за належні їм частки.

Оскільки рішенням народного суду Гайворонського району Кіровоградської області від 06 жовтня 1976 року, ОСОБА_4, ? частину будинку, яка належала ОСОБА_5 передано без сплати нею компенсації, то доводи представника позивача, що виділення ОСОБА_4 в натурі всього домоволодіння означає визнання за нею судом права власності на все домоволодіння, колегія суддів вважає неправильним, так - як відсутній факт виконання умов передбачених законом для переходу права власності на частину майна від одного співвласника який виділяється до іншого співвласника. А саме, компенсація.

За таких умов, колегія суддів дійшла висновку, що право власності на ? частину домоволодіння визнане судом за ОСОБА_5 припинено не було, а належна йому частина домоволодіння надана ОСОБА_4, фактично у користування.

Реєстрація права власності за ОСОБА_4 на ціле спірне домоволодіння, яка проводилась на підставі рішення народного суду, суперечить приписам цього рішення і не відповідає встановленому рішенням розподілу власності, а тому не може бути допустимим доказом набуття ОСОБА_4 права власності на ціле домоволодіння.

Крім того, зазначаючи в своїй апеляційній скарзі, як підставу для скасування рішення суду, ту обставину, що судом першої інстанції не застосовано положень ст. 344 ЦК України, тобто набуття спадкодавцем права власності за набувальною давністю, позивач тим самим визнала, що ОСОБА_4 не була власником всього домоволодіння, а заволоділа частиною яка належала ОСОБА_5 добросовісно та відкрито і безперервно володіла ним.

В той же час, колегія суддів вважає, що доводи апелянта щодо необхідності застосування судом при вирішені спору положень ст. 344 ЦК України є безпідставними, оскільки відповідно до ч. 4 ст. 344 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду. Такої вимоги перед судом позивач не ставив. Рішення суду про визнання за позивачем, як за спадкоємцем, права власності за набувальною давністю не існує.

Інститут набувальної давности, як підстава набуття права власності з'явився з набранням чинності ЦК України, тобто з 01.01.2004 року. Спадкодавець померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року і на день смерті вона ще не набула права на звернення до суду за визнанням за нею права власності за набувальною давністю. Таке право могло виникнути лише з 01.01.2011 року.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які виникли між сторонами і правильно застосував норми матеріального права, що їх регулюють.

Відповідно до вимог ч.1 ст.308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла переконання, що рішення суду є законним та обґрунтованим, постановленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляції не спростовують правильних висновків суду, а тому рішення скасуванню не підлягає.

Керуючись ст.ст.303,307, 308,313,314,315 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, а рішення Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 22 жовтня 2014 року, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: