Ухвала

іменем україни

25 березня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Хопти С.Ф.,

Лесько А.О., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до державного підприємства «Державний резервний насіннєвий фонд України» про визнання недійсним наказу в частині причин звільнення, стягнення матеріальної допомоги при звільненні та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за касаційною скаргою державного підприємства «Державний резервний насіннєвий фонд України» на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 03 червня 2014 року та рішення апеляційного суду м. Києва від 04 листопада 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2013 року ОСОБА_3 звернулася до суду з вищевказаним позовом, у якому з урахуванням уточнень просила стягнути на її користь грошові кошти у сумі 29 923,40 грн за несвоєчасну виплату лікарняних, матеріальну допомогу при звільненні в розмірі 17 100 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку по виплаті матеріальної допомоги у сумі 16 688,05 грн, всього - 63 711,45 грн, визнати недійсним наказ державного підприємства «Державний резервний насіннєвий фонд України» (далі - ДП «Державний резервний насіннєвий фонд України») в частині формулювання причин звільнення, зобов'язати його видати наказ про зміну формулювання причини звільнення, визнати недійсним запис у трудовій книжці.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 03 червня 2014 року позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Стягнуто з ДП «Державний резервний насіннєвий фонд України» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 29 923,40 грн. У решті позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 04 листопада 2014 року рішення суду першої інстанції скасовано в частині вирішення позовних вимог про визнання недійсним і скасування наказу та запису у трудовій книжці в частині причин звільнення, стягнення матеріальної допомоги при звільненні та ухвалено в цій частині нове рішення, яким позов ОСОБА_3 задоволено частково. Зобов'язано ДП «Державний резервний насіннєвий фонд України» змінити формулювання причини звільнення ОСОБА_3 у наказі від 07 жовтня 2013 року № 125-ктр та у трудовій книжці - «звільнити за власним бажанням» на «звільнити за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію». Стягнуто з ДП «Державний резервний насіннєвий фонд України» на користь ОСОБА_3 матеріальну допомогу у розмірі 17 100 грн. У решті рішення суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ДП «Державний резервний насіннєвий фонд України» просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій, ухвалити нове рішення, яким ОСОБА_3 відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення апеляційного суду зазначеним вимогам закону не відповідає.

Судами встановлено, що з 28 вересня 2011 року до 07 жовтня 2013 року ОСОБА_3 перебувала у трудових відносинах з ДП «Державний резервний насіннєвий фонд України».

07 жовтня 2013 року позивач подав заяву про звільнення, у якій просила звільнити її з посади головного бухгалтера за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію, а також надати їй матеріальну допомогу в розмірі трьох окладів, передбачену п. 8.5 колективного договору.

Наказом від 07 жовтня 2013 року № 125-ктр ОСОБА_3 звільнено з посади головного бухгалтера за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України, у наказі зазначено, що підстава для звільнення - заява ОСОБА_3 від 07 жовтня 2013 року.

При ознайомленні з наказом ОСОБА_3 вказала, що з ним не згодна, оскільки зазначена у ньому причина її звільнення не відповідає заяві.

23 грудня 2013 року відповідачем було виплачено позивачу грошові кошти, що належали йому до виплати при звільненні, у розмірі 6 163, 91 грн.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновком якого в цій частині погодився й апеляційний суд, встановивши, що належні позивачеві при звільненні 07 жовтня 2013 року грошові кошти (оплата за листком непрацездатності) були виплачені відповідачем 23 грудня 2013 року, тобто із затримкою у 52 робочі дні, стягнув з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 29 923,40 грн.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання частково недійсним та скасування наказу про звільнення та запису у трудовій книжці, зобов'язання відповідача видати новий наказ та внести запис у трудову книжку із зазначенням причини звільнення «у зв'язку з виходом на пенсію», стягнення одноразової матеріальної допомоги, передбаченої п. 8.5 колективного договору, суд першої інстанції виходив із безпідставності цих вимог.

Скасовуючи рішення суду першої інстанцій в цій частині, апеляційний суд зазначив, що формулювання звільнення можливе лише у чіткій відповідності з заявою працівника.

Проте з такими висновками апеляційного суду погодитися не можна.

Згідно зі ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Відповідно до роз'яснень, що містяться у п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами трудових спорів», суд не в праві визнати звільнення правильним, виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов'язували звільнення. Якщо обставинам, які стали підставою звільнення, в наказі (розпорядженні) дана неправильна юридична кваліфікація, суд може змінити формулювання причин звільнення і привести його у відповідність з чинним законодавством про працю.

З матеріалів справи вбачається, що на час видачі відповідачем наказу про звільнення ОСОБА_3 досягла пенсійного віку, уже мала статус пенсіонера за віком, однак продовжила свою трудову діяльність, що не заборонено чинним законодавством.

Згідно з посвідченням серії НОМЕР_1, виданим 06 липня 2005 року Управлінням Пенсійного фонду України в Подільському районі м. Києва, позивачу призначено пенсію за віком з 27 січня 2005 року.

Звертаючись до суду з позовом, позивачка просила визнати недійсним наказ ДП «Державний резервний насіннєвий фонд України» в частині причини її звільнення, посилаючись на те, що причиною її звільнення є вихід на пенсію.

Вихід на пенсію - це досягнення особою пенсійного віку і оформлення пенсійного забезпечення, а не наявність записів про це у трудовій книжці.

Позивач має право з таких підстав на звільнення, якщо таким правом не скористався раніше і якщо у її трудовій книжці відсутній запис про звільнення за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 надала суду лише копію 1-3 та 30-32 запису в трудовій книжці, тобто за останній період роботи з 2011 року до 2013 року. Повну копію трудової книжки з усіма записами у ній вона приховала та суду не надала.

Суд апеляційної інстанції на зазначені обставини уваги не звернув.

Оскільки позивач звернулася до відповідача з заявою про звільнення за власним бажанням, зазначивши причину такого звільнення «вихід на пенсію» у той час, коли вже мала статус пенсіонера, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідно за зазначених обставин відповідач не мав правових підстав для визначення причин звільнення ОСОБА_3 «у зв'язку з виходом на пенсію».

Згідно з п.8.5 колективного договору між ДП «Державний резервний насіннєвий фонд України» та профспілковою організацією від 20 червня 2008 року (зі змінами та доповненнями) власник зобов'язаний надавити матеріальну допомогу працівникам у зв'язку з виходом на пенсію за віком чи за інвалідністю у розмірі 3-х посадових окладів.

Вказаний пункт договору прямо передбачає наявність єдиної підстави у виплаті одноразової матеріальної допомоги, а саме: у випадку виходу працівника на пенсію за віком чи інвалідністю.

Беручи до уваги, що позивачка у віці 63 роки перебуває на пенсійному забезпеченні, виплата 3-разової матеріальної допомоги при звільненні за власним бажанням у порядку п. 8.5 колективного договору для осіб, що перебувають на пенсії, цим договором не передбачена.

За таких обставин суд першої інстанції, з'ясувавши обставини справи та надавши належну оцінку зібраним у справі доказам, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову ОСОБА_3 й стягнення на її користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 29 923,40 грн.

Відповідно до ст. 339 ЦПК України, установивши, що апеляційним судом скасовано судове рішення, ухвалене згідно із законом, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Державного підприємства «Державний резервний насіннєвий фонд України» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 04 листопада 2014 року скасувати.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 03 червня 2014 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко