АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Справа №643/9621/15-ц Головуючий 1 інст. - Малихін О.Р.
Провадження № 22ц/790/6603/15 Доповідач - Макаров Г.О.
Категорія: договірні
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого - Макарова Г.О.,

суддів: Кружиліної О.А.,Кіся П.В.,

за участю секретаря - Рязанової С.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою представника Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» - Шуліка Аліни Володимирівни на рішення Московського районного суду м. Харкова від 27 липня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживачів - визнання пункту 7.4 кредитного договору недійсним, треті особи: ОСОБА_3, приватний нотаріус Широкова Вікторія Анатоліївна, -

встановила:

12 червня 2015 року ОСОБА_2 звернувся у суд з позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання пункту 7.4. кредитного договору № НАЕ2GА00000034 від 17.12.2007 року недійсним на підставі Закону України «Про захист прав споживачів».

В обґрунтування своїх позовних вимог посилався на те, що 17.12.2007 року між ним та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено кредитний договір № НАЕ2GА00000034, який є споживчим. Вказує, що згідно п.7.4. Кредитного договору при порушенні позичальником зобов'язань із погашення кредиту, позичальник сплачує банку пеню у розмірі 0,15 % від суми простроченої заборгованості по кредиту за кожний день просрочки, але не менше 1 гривні. Передбачений у договорі розмір пені 0,15 % від суми несвоєчасно виконаних боргових зобов'язань за кожен день просрочення в перерахунку становить 55 % річних, внаслідок чого, вважає, що п.7.4. Кредитного договору є несправедливим, а тому просив визнати його недійсним.

Представник відповідача будучи належним чином повідомлений про дату та час судового розгляду в судове засідання не з'явився, про поважність причин неявки суд не сповістив.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 27 липня 2015 року позов ОСОБА_2 задоволено, визнано п.7.4. Кредитного договору № НАЕ2GА00000034 від 17.12.2007 року недійсним, стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь держави судовий збір в сумі 243,60 грн.

В апеляційній скарзі представник ПАТ КБ «ПриватБанк», не погодившись з вказаним рішенням суду 1 інстанції посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду інстанції та постановити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, та вимог, заявлених в суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга представника ПАТ КБ «ПриватБанк» підлягає задоволенню, виходячи з наступного:

Згідно ст. 309 Цивільного процесуального кодексу України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що умови кредитного договору в частині нарахування пені є несправедливими, внаслідок чого є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Також, суд зазначив, що банк неправомірно встановив підвищену вказану проценту ставку.

Але з цими висновками погодитися не можна, оскільки суд дійшов їх з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції (ч.1 ст.303 ЦПК України).

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які буди досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5)чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6)як розподілити між сторонами судові витрати; 7)чи є негайні підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8)чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до ст.ст.3,4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду по захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Як передбачено вимогами ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У положеннях ч.1 ст.626, ст.627, ч.1 ст.628 ЦК України йдеться про те, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Виходячи з вимог статті 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

У ч.1 ст.638 ЦК України зазначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Підставою недійсності правочину, як про це зазначено в ч.1 ст.215 ЦК України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Положеннями ч.5 ст.11Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

У ч.ч.1, 2, 5, 6 ст.18 цього Закону йдеться про те, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача:

1) такі положення також підлягають зміні;

2) договір може бути визнаним недійсним у цілому.

Як встановлено розглядом справи, 17.12.2007 року між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено кредитний договір № НАЕ2GА00000034, підписуючи який ОСОБА_2 був ознайомлений з усіма його істотними умовами.

Аналіз наведених норм права та встановлених у справі обставин дає підстави стверджувати, що при укладенні вказаного правочину сторони в добровільній формі досягли згоди стосовно всіх умов договору.

Зокрема, ч.ч.1, 2 ст.551 ЦК України передбачено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно.

Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі.

Окрім того, в разі незгоди з умовами кредитного договору позивач міг скористатись своїм правом, визначеним ч. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до якого, споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин.

Однак, позивач не скористався своїм правом на відкликання згоди на укладення договору.

Крім того, згідно з кредитним договором, нарахування пені у розмірі 0,15 % здійснюється лише на суму несвоєчасно виконаних боргових зобов'язань за кожен день просрочення, а не на загальну суму виданого кредиту.

Статтею 629 ЦК передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Отже позивач зобов'язаний виконувати кредитний договір відповідно до його умов та законодавства.

Колегія суддів вважає, що незгода позивача щодо розміру пені з якою він погоджувався під час укладання договору не є правовою підставою для визнання недійсним окремих положень договорів за ст.215 ЦК України.

Посилання ПАТ КБ "ПриватБанк" на пропущення позивачем строків позовної давності, оскільки кредитний договір був укладений 17.12.2007 року і з цього часу позичальнику були відомі усі істотні умови договору, не можна визнати обґрунтованим, оскільки позивачем не доведено істотного порушення Банком умов кредитного договору, або будь-яких інших підстав, встановлених договором або законом для визнання частини договору недійсною. Позивачем відповідно до ст.60 ЦПК України не доведено наявність всіх умов необхідних для визнання недійсним окремого положення кредитного договору.

За таких обставин рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового, про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені витрати. З урахуванням зазначеного з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» підлягає стягненню судовий збір сплачений за подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у розмірі 121,80 грн.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 305, 307, 309, 313, 316, 317, 319, 321, 322, 324, 325 Цивільного процесуального кодексу України, судова колегія, -

вирішила:

Апеляційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» - Шуліка Аліни Володимирівни - задовольнити.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 27 липня 2015 року - скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживачів - визнання пункту 7.4 кредитного договору недійсним - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» судові витрати у розмірі 121 (сто двадцять одна) гривень 80 копійок.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, та може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий -

Судді: