Справа № 304/1730/14-ц
У Х В А Л А

Іменем України

23 вересня 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Закарпатської області

у складі : головуючого - судді Мацунича М.В.

суддів : Панька В.І., Джуга С.Д.

з участю секретаря : Маринець Д.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгород цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах якого на підставі довіреності діє представник ОСОБА_2 на рішення Перечинського районного суду від 17 червня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім'єю, колегія суддів -

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року ОСОБА_1 в інтересах якого на підставі довіреності діє представник ОСОБА_2 звернувся в суд із вищезазначеним позовом, та як на підставу своїх вимог посилався на те, що, починаючи з 1989 року до 1996 року, він проживав однією сім'єю з ОСОБА_4 в будинку АДРЕСА_1, Перечинського району. Через похилий вік у грудні 1995 року ОСОБА_4 помер, і відкрилась спадщина на його майно. У зв'язку з відсутністю інших спадкоємців, які б виявили намір прийняти спадщину, ОСОБА_1 має намір прийняти спадщину як спадкоємець четвертої черги. Оскільки, протягом тривалого часу він опікувався здоров'ям ОСОБА_4, доглядав будинок, допомагав по господарству та вів з ОСОБА_4 спільний побут, однак не має можливості підтвердити факт постійного проживання з ним на момент смерті. А встановлення вказаного факту, надасть йому право на отримання спадщини за померлим, та у зв'язку із цим просив задоволити позовні вимоги, і встановити факт спільного проживання однією сім'єю.

Рішенням Перечинського районного суду від 17 червня 2015 року, у позові відмовлено.

Заперечуючи рішення суду, ОСОБА_1 в інтересах якого на підставі довіреності діє представник ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу в якій просить апеляційну інстанцію скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, про задоволення позовних вимог. При цьому посилається на те, що рішення суду є неправосудним, оскільки суд дійшов до таких висновків помилково та в супереч матеріалів справи. Такі дії суду призвели до неправильного застосування вимог норм матеріального права та порушення норм процесуального законодавства.

У судовому засіданні апеляційної інстанції представник ОСОБА_5 підтримав, доводи скарги і просив задоволити таку з наведених підстав.

Відповідач ОСОБА_3, та його представник ОСОБА_6, заперечили проти доводів апеляційної скарги й просили відхилити таку, оскільки рішення суду є законним та обґрунтованим.

Інші сторони в судове засідання апеляційної інстанції не з'явились, але повідомлялись належним чином про час та місце судового розгляду. А звідси, виходячи з вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України та зважуючи на приписи ст. 303-1 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглядати скаргу в їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи й перевіривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів дійшла до думки, що апеляційну скаргу слід відхилити, виходячи з наступних мотивів.

За правилами ч. 1 ст. 303 ЦПК України - під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

А виходячи з положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України - кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доводом апеляційної скарги є те, що судом першої інстанції не правильно встановлено обставини справи, які стосувались встановлення факту проживання однією сім'єю з метою оформлення спадщини за померлим ОСОБА_4. Встановлення даного факту необхідно для подачі в якості доказу в іншій справі про визнання права власності в порядку спадкування.

Проте такі доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції з огляду на наступні мотиви.

Як убачається з матеріалів справи, забудовником та власником дворогосподарства АДРЕСА_1, Перечинського району, являвся ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, який помер - ІНФОРМАЦІЯ_2 року, а.с. 4. Факт смерті ОСОБА_4 підтверджується Свідоцтвом про смерть від 11.12.1995 року, а.с. 5.

Дана обставина свідчить про те, що ІНФОРМАЦІЯ_2 року відкрилась спадщина на спадкове майно у зв'язку зі смертю ОСОБА_4. А звідси, спадкові відносини, щодо прийняття спадщини, регулюються Розділом VII "СПАДКОВЕ ПРАВО" ЦК Української РСР 1963 року, а не Книгою ШОСТОЮ "Спадкове право" ЦК України 2003 року.

Зазначене доводиться також п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року за № 7 "Про судову практику у справах про спадкування", яким дано роз'яснення, що відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом.

Виходячи з аналізу статей 529 і 530 ЦК УРСР спадкоємцями за законом першої черги є в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого, та онуки і правнуки, якщо нема в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; другої черги є брати і сестри померлого, а також дід та баба з боку обох батьків. А в ст. 531 ЦК УРСР зазначено, що до числа спадкоємців за законом належать непрацездатні особи, що перебували на утриманні померлого не менше одного року до його смерті.

ОСОБА_1 звернувся у суд із позовом про встановлення юридичного факту проживання його з померлим ОСОБА_4 однією сім'єю не менше п'яти років до часу відкриття спадщини на підставі ст. 1264 ЦК України 2003 року.

Проте, ОСОБА_1 на час відкриття спадщини не відносився до спадкоємців за законом, а ні до першої, а ні до другої черги. Та не являвся непрацездатною особи, що перебувала на утриманні померлого не менше одного року до його смерті.

Оскільки, ОСОБА_1 не відноситься до жодної черги спадкоємців за законом, після смерті ОСОБА_4, а тому не набув, права вимоги по встановленню юридичного факту проживання зі спадкодавцем однією сім'єю не менше п'яти років до часу відкриття спадщини.

У матеріалах справи наявний Договір довічного утримання від 30 березня 1982 року, який було укладено між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, а.с. 6.

За правилами ст. 425 ЦК УРСР 1963 року, за договором довічного утримання одна сторона, що є непрацездатною особою за віком або станом здоров'я (відчужувач), передає у власність другій стороні (набувачеві майна) будинок або частину його, взамін чого набувач майна зобов'язується надавати відчужувачеві довічно матеріальне забезпечення в натурі у вигляді житла, харчування, догляду, і необхідної допомоги.

Таким чином, уклавши Договір довічного утримання від 30 березня 1982 року, ОСОБА_4 передав у власність ОСОБА_3 житловий будинок, який розташований на земельній ділянці площею 0,06 га..

В апеляційній скарзі, ОСОБА_1 посилається на те, що позовну заяву подав із метою оформлення спадщини за померлим ОСОБА_4, а не на житловий будинок. Та на підтвердження цього є інша цивільна справа № 304/508/14-ц за позовом ОСОБА_1 до Порошківської сільської ради про визнання права власності в порядку спадкування.

Проте, ОСОБА_1 як у суді першої інстанції, так і в апеляційній інстанції не надав жодного доказу на підтвердження наявності в померлого ОСОБА_4 іншого нерухомого майна, окрім житлового будинку АДРЕСА_1, Перечинського району, який разом із земельною ділянкою на якій розташований, переданий ОСОБА_4 за договором довічного утримання у власність ОСОБА_3. Та крім цього, позовні вимоги стосуються саме встановлення факту проживання ОСОБА_4 зі спадкодавцем однією сім'єю не менше п'яти років до часу відкриття спадщини в житловому будинку АДРЕСА_1, Перечинського району. Таким чином, зазначені доводи апеляційної скарги не відповідають тим позовним вимогам, які зазначені ОСОБА_1 в позовній заяві, так-як являються взаємовиключними.

Стосовно посилання ОСОБА_1 в скарзі на судові рішення в інших справах, то такі стосуються встановлення факту родинних відносин, а спірні правовідносини в розглядуваній справі стосуються встановлення факту проживання зі спадкодавцем однією сім'єю не менше п'яти років до часу відкриття спадщини, що не є тотожнім, і не являється підставою для суду по застосуванню судових рішень на які безпідставно посилається апелянт за спірних правовідносин.

У позовній заяві ОСОБА_1 зазначає, що, починаючи з 1989 року до 1996 року проживав із ОСОБА_4 в житловому будинку АДРЕСА_1, Перечинського району, але письмових доказів цього не має.

Допитаний відповідач ОСОБА_3 як свідок, показав суду, що саме він як власник спірного будинку, надав ОСОБА_1 дозвіл на проживання в цьому будинку, так-як перебували з ним довгий час у добрих стосунках, а останній не мав де проживати із сім'єю. Після смерті ОСОБА_4, спільно поховали останнього, а ОСОБА_1 ще декілька місяців залишився проживати в спірному житловому будинку.

Проаналізувавши покази інших свідків, колегія суддів дійшла до думки, що такі не підтвердили тієї обставини, що ОСОБА_1 проживав у спірному житловому будинку саме з дозволу ОСОБА_4, а не з дозволу ОСОБА_3. Беззаперечно свідками не стверджено того факту, що ОСОБА_1 проживав із ОСОБА_4 однією сім'єю не менше як п'ять років до часу відкриття спадщини. Також, покази свідків не є безсумнівними, та такими, що стверджують безпосередньо підставу позову.

Виходячи із цього, колегія суддів дійшла до думки, що свідки не довели підставність позовних вимог, а тому, такі не можуть бути покладеними в основу обґрунтованості підстав позову.

А звідси, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та вище наведеного, а тому колегія суддів у відповідності до вимог передбачених ст. ст. 213, 308 ЦПК України дійшла висновку, що таку слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції, без змін.

Враховуючи наведене та керуючись вимогами статей 307, 308, 314, 315 і 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах якого на підставі довіреності діє представник ОСОБА_2, відхилити.

Рішення Перечинського районного суду від 17 червня 2015 року, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня набрання нею законної сили.

Головуючий : ______________________

Судді : ______________________

______________________