Провадження № 22-ц/779/834/2015
Головуючий у 1 інстанції Бородовський С. О.
Суддя-доповідач Горблянський Я.Д.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2015 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Горблянського Я.Д.

суддів: Ковалюка Я.Ю., Матківського Р.Й.

секретаря Петріва Д.Б.

за участю: апелянта ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про усунення перешкод в користуванні майном, - за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Івано-Франківського міського суду від 23 лютого 2015 року, -

в с т а н о в и л а :

В вересні 2014 року ОСОБА_4 звернувся в суд з позовом, зазначивши, що ухвалою Івано-Франківського міського суду від 23.01.2013 року визнано мирову угоду між ним та відповідачкою ОСОБА_4, згідно умов якої йому виділено земельну ділянку площею 368,5 кв.м під частиною житлового будинку та під господарськими будівлями по АДРЕСА_1. На належній йому частині земельної ділянки розташовані два гаражі, в яких знаходяться речі відповідачки, і незважаючи на умови мирової угоди остання відмовляється в добровільному порядку звільнити самовільно зайняте майно, чим, як вважає позивач, порушує його право на вільне користування приватною власністю. Просив усунути перешкоди в користуванні майном шляхом звільнення відповідачем нежитлового приміщення - двох гаражів.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 23.02.2015 року позов задоволено. Ухвалено усунути перешкоди в користуванні ОСОБА_4 земельною ділянкою №1 площею 368,5 кв.м. по АДРЕСА_1, яку йому виділено на підставі визначеної 23.01.2013 року Івано-Франківським міським судом мирової угоди між позивачем та відповідачем шляхом звільнення нежитлових приміщень гаражів, що на ній знаходяться від майна, належного ОСОБА_5

Вважаючи зазначене рішення незаконним, невмотивованим, необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, за неповного з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеністю обставин, які суд вважав встановленим, ОСОБА_5 подала апеляційну скаргу.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що земельна ділянка площею 600 кв.м. рішенням від 28.08.1964 року виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради депутатів трудящих була виділена для будівництва житлового будинку по АДРЕСА_1, проте щодо неї права власності не оформлялось, а тому дана земельна ділянка не входила до спадкової маси. Після смерті чоловіка відповідачки в січні 2004 року остання успадкувала належну частину в майні померлого - житловий будинок та господарські споруди за вказаною адресою.

ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом про поділ спільного майна та ухвалою Івано-Франківського міського суду від 23.01.2013 року було затверджено між сторонами мирову угоду, якою за позивачем було визнано 33,73 % права власності на домоволодіння.

Оскільки земельна ділянка, що була надана для індивідуального будівництва, площею 600 кв.м. не була передана у власність, суд не мав права виділяти позивачу половину земельної ділянку площею 368,5 кв.м. Суд безпідставно, без правовстан6овлюючих документів, встановив, що позивач є власником земельної ділянки та ще й у розмірі, що перевищує дійсний розмір земельної ділянки, яка перебуває у користуванні співвласників.

Вважає, що земельна ділянка, яка знаходиться у користуванні співвласників нерухомого майна для його обслуговування, поділяється між співвласниками пропорційно, у відсотковому відношенні, зокрема 33,73 % - позивачу та 66,27% відповідачці.

Суд незаконно визнав право власності на гаражі за позивачем, тому що вони не переходили позивачу у власність згідно затвердженої сторонами мирової угоди та не були об'єктом поділу.

Просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Позивач в судове засідання не прибув, однак надіслав заяву, в якій просить справу розглянути у його відсутності.

Перевіривши матеріали справи, вислухавши пояснення апелянта та її представника, колегія суддів приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Даним вимогам законодавства оскаржуване рішення не відповідає.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позов обґрунтований належними правовими підставами.

З таким висновком суду колегія суддів не погоджується, оскільки він зроблений всупереч вимог матеріального права та дійсних обставин справи.

Встановлено, що спір між сторонами виник з приводу права користування двома гаражами по АДРЕСА_1.

Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 23.01.2013 року визнано мирову угоду по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про поділ спільного майна. Зокрема за ОСОБА_4 визнано право власності в домоволодінні по АДРЕСА_1 на 33,73% від загальної площі будинку, господарські будівлі та споруди, а саме огорожу та ворота, що становить 4,8% в будівлях та спорудах, які збудовані згідно чинного законодавства, виділено земельну ділянку №1 площею 368,5 кв.м. (в т.ч. під частиною житлового будинку - 41,6 кв.м. та під господарськими будівлями - 48 кв.м.). За ОСОБА_5 визнано право власності в зазначеному домоволодінні 65% в житловому будинку, господарські будівлі та споруди - літню кухню, вбиральню, сарай, огорожу, хвіртку, що становить 95,2% в будівлях та спорудах, які збудовані згідно чинного законодавства, земельну ділянку №2 площею 368,5 кв.м.(в т.ч. під частиною житлового будинку - 69,2 кв.м та під господарськими будівлями - 30 кв.м.).

Даною мировою угодою не узгоджувалось право користування сторонами гаражами площею 29 кв.м. і 19 кв.м. на земельній ділянці, позначених на схемі розподілу здійсненої ПП ОСОБА_6

Таким чином, судом першої інстанції передчасно зроблено висновок про усунення перешкод в користуванні спірними гаражами, оскільки матеріалами справи не підтверджене право власності чи користування на них за позивачем, який такої позовної вимоги не заявляв. Не встановлювалось також вид даного майна, тобто чи є спірні споруди тимчасовими чи капітальними, відповідно і їх приналежність до рухомого чи нерухомого майна.

Суд безпідставно мотивує рішення ст.186 ЦК України, оскільки споруди, що знаходяться на земельній ділянці, не є її приналежністю.

Відповідно до ст.ст.125, 126 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав та оформлюється відповідно до ЗУ "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Крім того, статтею 152 ЗК України визначено способи захисту прав на земельні ділянки.

Під наданням земельної ділянки слід розуміти рішення компетентного органу влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність або надання у користування, або передачу права користування земельною ділянкою на підставі цивільно-правових договорів із фізичною чи юридичною особою.

Відповідно до ч.1 ст.79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об'єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Але, як вбачається з матеріалів справи, межа спірної земельної ділянки не встановлювалась, документів, що підтверджують право власності чи користування на неї не пред'явлено. Рішення суду про затвердження мирової угоди, без виконання вимог земельного законодавства щодо реалізації виникнення права власності на землю, не є підтвердженням володіння земельною ділянкою в зазначених позивачем межах.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції належним чином не врахував, що вимагаючи усунення перешкод щодо здійснення користування нежитловими приміщеннями, позивач фактично не обґрунтував, яким саме чином порушено його право, оскільки він не є власником земельної ділянки визначеною мировою угодою на якій вони знаходяться, при цьому, не існує меж між земельними ділянками сторін, а право власності чи користування спірними гаражами не встановлювалось.

За таких обставин, розглянувши справу в межах заявленого позову, колегія суддів приходить до висновку, що рішення судом першої інстанції ухвалене з порушенням вимог матеріального права, а тому воно підлягає до скасування з ухваленням по справі нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4

Крім того, відповідно до вимог ст.88 ЦПК України з ОСОБА_4 на користь держави слід стягнути судовий збір в розмірі 60,90 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303,307,309,313,314,316,317 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 - задовольнити.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 23 лютого 2015 року скасувати.

Ухвалити нове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про усунення перешкод в користуванні майном - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь держави (отримувач - Управління Державної казначейської служби України в м. Івано-Франківську Івано-Франківській області; код ЄДРПОУ отримувача - 37952250; Банк отримувача - Головне управління Державної казначейської служби України в Івано-Франківській області; код банку отримувача (МФО) - 836014; рахунок отримувача 0002; код класифікації доходів бюджету - 22030001) судовий збір у розмірі 60,90 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Судді: Я.Д. Горблянський

Я.Ю. Ковалюк

Р.Й. Матківський