АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ[1]

09 квітня 2015 року м.Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі : головуючого судді Кирилюк Г.М.

суддів: Вербової І.М., Панченка М.М.

при секретарі Мікітчак А.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Служба у справах дітей Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації про надання дозволу на виїзд дитини за кордон на постійне місце проживання без згоди та супроводу батька, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 03 березня 2015 року,

встановила:

17 квітня 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом, в якому просила надати дозвіл на виїзд разом з нею малолітньої доньки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, на постійне місце проживання до Федеративної Республіки Німеччини без згоди та супроводу батька.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що шлюб з відповідачем було розірвано 13 листопада 2012 року. Їх спільна дитина, ОСОБА_4, 2009 року народження, проживає разом з нею та знаходиться на її утриманні. 20 лютого 2014 року вона зареєструвала шлюб з громадянином ФРН ОСОБА_6. На даний час вона оформлює документи на постійне місце проживання в Німеччині разом з донькою. Звернення до відповідача про надання нотаріально посвідченої згоди на виїзд дитини на постійне проживання за кордон залишено без задоволення.

Оскільки відповідач не піклується про здоров'я, розвиток та навчання дитини, не надає допомоги на її утримання, відмовився надати письмову згоду на виїзд дитини на постійне місце проживання за кордон, чим порушує їх права, у відповідності до вимог ст. 15,16, 313 ЦК України, ст.150, 152 СК України, ст.33 Конституції України, Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57, просила позов задовольнити.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 03 березня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 просить скасувати рішення Оболонського районного суду м. Києва від 03 березня 2015 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Свої доводи мотивує тим, що рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 02 грудня 2014 року, залишеним без змін судом апеляційної інстанції, відповідачу було відмовлено у задоволенні позову про відібрання дитини та визначення місця проживання дитини з батьком, на що суд першої інстанції уваги не звернув.

Зазначив, що у 2012 році відповідач давав згоду на тимчасовий виїзд дитини за кордон до Німеччини. Проте, після того, як 20.02.2014 р. позивач зареєструвала шлюб з громадянином Німеччини, відповідач відмовився надати згоду на виїзд дитини разом з матір'ю. Під час судового розгляду позивачем надано докази того, що у Німеччині створені всі умови для повноцінного забезпечення життя дитини, її виховання та утримання. Суд жодних доводів позивача не прийняв до уваги, не дав оцінки вказаним доказам та необґрунтовано їх відхилив.

Крім цього, частиною 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» передбачено, що за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Судом невірно було розтлумачено та застосовано вказану норму права, оскільки чинним законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків.

Судом також не враховано висновок органу опіки та піклування, не надано оцінки всім доказам, висновки суду не відповідають обставинам справи.

На вказану апеляційну скаргу відповідачем подано письмове заперечення. Відповідач зазначив, що позивач не виконувала своїх батьківських обов'язків належним чином, не піклувалась про доньку, неодноразово на тривалий термін виїжджала до Німеччини. У період, коли мати навідувалась до України, вона безперешкодно спілкувалась з дитиною, брала доньку до себе на короткий час свого перебування в Києві. Дитина була дуже ображена на матір, не хотіла йти до неї, говорила, що мама її кинула, не любить її, проте він намагався налагодити стосунки між ними.

Зазначив, що в період постійного проживання дитини разом з ним він створив для неї всі належні умови. Донька зростала в атмосфері любові, моральної і матеріальної забезпеченості, відвідувала дошкільний навчальний заклад та додатково навчалась в приватному навчальному закладі «Алмаз». Дитині було забезпечено високоякісне медичне обслуговування відповідно до договору медичного страхування ТОВ «Метро Кеш енд Керрі Україна» та АТ «СГ «ТАС». 22 березня 2014 року позивач прийшла провідати дитину, взяла її на прогулянку і більше не повернула. Після втручання органів внутрішніх справ він дізнався, що дитина вивезена до м. Житомир.

Також зазначив, що позивач не має ні самостійного доходу, ні приватного житла у Німеччині, як і її чоловік, який проживає в невеличкому двокімнатному орендованому приміщенні, ні рішення іноземної держави щодо готовності прийняти дитину на постійне проживання. Чоловік позивача не має жодних прав та не несе ніяких обов'язків щодо його дитини. Доказів того, що він має постійне місце роботи і постійний дохід, а не живе за рахунок соціальних виплат, матеріали справи не містять. Намагаючись змінити місце проживання доньки та вивезти її на постійне місце проживання до Німеччини, позивач порушує його права, як батька, та права дитини. При цьому ненаданням дозволу на вивезення дитини на постійне місце проживання до іншої країни є своєрідним способом захисту його батьківських прав, а також прав дитини на підтримання регулярних стосунків і прямих контактів з батьком.

Крім цього, в ухвалі Апеляційного суду м. Києва від 24.02.2015 р., постановленої у справі за його позовом до ОСОБА_1 щодо визначення місця проживання дитини з батьком, зазначено, що вирішуючи спір суд виходив з того, що ОСОБА_1 є громадянкою України і дитина буде проживати з матір'ю на території України, що не позбавить батька можливості спілкуватися з дочкою та приймати участь у її вихованні, створювати повноцінні умови для її розвитку.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 просив апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Інші особи, що беруть участь у справі, в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлені судом належним чином.

Заслухавши доповідь по справі, пояснення сторін, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси, у спосіб, визначений законами України.

Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач посилалась на порушення її права та прав малолітньої дитини внаслідок ненадання відповідачем, як батьком дитини, згоди на її виїзд на постійне місце проживання до Федеративної Республіки Німеччини, де проживає її чоловік, з яким вона 20 лютого 2014 року зареєструвала шлюб.

Відмовляючи у задоволенні позову про надання дозволу на виїзд дитини за межі України без згоди та супроводу батька, суд першої інстанції виходив з принципу рівності прав і обов'язків батьків відносно дитини, а також того, що позивачем не було визначено часового проміжку перебування дитини у відповідній державі, в яку планується виїзд дитини без дозволу та супроводу батька.

Висновок суду першої інстанції відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 14 лютого 2009 року по 13 листопада 2012 року, від якого мають малолітню доньку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

На час розгляду справи малолітня дитина постійно мешкає разом з матір'ю за адресою : АДРЕСА_1.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 02 грудня 2014 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відібрання дитини та визначення місця проживання дитини разом з батьком відмовлено.

Як вбачається з ухвали Апеляційного суду м. Києва від 24 лютого 2015 р., при вирішенні вищевказаного спору судом було враховано, що ОСОБА_1 є громадянкою України, постійно проживає на території України, має постійне місце роботи і дитина буде проживати з матір'ю на території України, що не позбавить можливості батька спілкуватися з донькою та приймати участь у її вихованні та створювати умови для її повноцінного розвитку.

Частинами 1, 2 ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Згідно з Принципом 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи і гідності.

За Принципом 6 цієї Декларації малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли наявні виняткові обставини, розлучатися зі своєю матір'ю.

Відповідно до ст. 313 ЦК України фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має право пересуватися по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Згідно зі ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до ч.1 ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Відповідно до ч.1 ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно.

Відповідно до ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Судом встановлено, що відповідач заперечує проти виїзду дитини за кордон на постійне місце проживання.

Матеріли справи не містять доказів того, що відмовляючи у дачі згоди на виїзд дитини на постійне місце проживання дитини за кордон відповідач діє всупереч інтересам дитини.

Матеріли справи також не містять належних та допустимих доказів того, що в Німеччині для дитини створені умови для повноцінного забезпечення її життя, всебічного розвитку та виховання.

Так, відповідно до довідки з місця проживання, ОСОБА_6, 1982року народження, з 01.03.2006 року прописаний за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.72) .

На а.с. 73 міститься пам'ятка Центру обслуговування клієнтів Елльванген, в якій дано роз'яснення, на яких членів сім'ї поширюється сімейне страхування. Зазначено, що умовами сімейного страхування є те, що члени сім'ї мають проживати або мати дозвіл на проживання в країні. При цьому пасинки вважаються дітьми та не сплачують страхових внесків при страхуванні , якщо вони утримуються за рахунок члена більш ніж наполовину. Пасинками вважаються також діти чоловіка/дружини.

Як вбачається з матеріалів справи, з 01.08.2014 р. до 29.10.2014 р. ОСОБА_1 може багаторазово відвідувати Німеччину, переїхати до чоловіка ОСОБА_6, займатися там трудовою діяльністю, а також проживати відповідно до запису в «Уряд землі Карлсруе» (а.с.67).

Доказів того, чоловік позивача працює, має самостійний дохід, забезпечений житлом в обсязі, необхідному для проживання сім'ї з малолітньою дитиною, а також що останній дав згоду на утримання дитини в обсязі, необхідному для отримання дитиною послуг сімейного страхування, матеріали справи не місять.

Доводи апеляційної скарги в тій частині, що чинним законодавством не встановлено обмежень щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон є необґрунтованими.

Суд першої інстанції при розгляді даного спору правильно виходив з положень Закону України від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57, якими встановлено певний порядок виїзду малолітньої дитини за кордон за згодою батьків або за рішенням суду без згоди одного з батьків.

Надання за рішенням суду дозволу на виїзд малолітньої дитини на постійне проживання до іншої держави, тобто без визначення відповідного часового проміжку перебування у цій державі, чинним законодавством не передбачено.

Позовних вимог про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон, необхідність в отриманні якого викликана інтересами дитини, по справі не заявлено.

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 3 ЦПК України).

За відсутності доказів того, що відповідач порушує права позивача та права малолітньої дитини, а надання за рішенням суду дозволу на постійний виїзд дитини за кордон без згоди батька суперечить нормам права, які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дітей, та фактично призведене до позбавлення батька можливості брати участь у вихованні доньки та спілкування з нею, колегія суддів вважає, що вимоги ОСОБА_1 не підлягають судовому захисту в обраний нею спосіб.

Відповідно до висновку Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації від 08 вересня 2014 року № 104-5703, вирішуючи як орган опіки та піклування відповідно до ч. 1 статті 161 СК України спір між матір'ю та батьком щодо місця проживання малолітньої дитини, остання вважає доцільним визначити місце проживання малолітньої дитини разом з матір'ю та не заперечує проти виїзду дитини за кордон разом з матір'ю. Останню в свою чергу зобов'язано не чинити перешкоди у спілкуванні батька з дочкою.

Враховуючи ту обставину, що висновок органу опіки та піклування стосується вирішення спору між батьком та матір'ю щодо місця проживання малолітньої дитини, а предметом даного спору є виїзд дитини на постійне місце проживання за кордон без згоди та супроводу батька, належного обґрунтування з даного приводу вказаний висновок не містить, останній не може бути врахований судом при розгляді даної справи.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв законне рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Керуючись ст. 303, 307, 308, 313 - 315, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 03 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий :

Судді:

Справа №22-ц/796/5566/2015

Головуючий у суді першої інстанції: Луценко О.М.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Кирилюк Г.М.