22-ц/775/315/2015(м)
Головуючий в 1 інстанції: Хараджа О.О.
Доповідач: Мальцева Є.Є.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 березня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Донецької області в складі:

головуючого судді Мальцевої Є.Є.

суддів Песоцької Л.І., Попової С.А.

при секретарі Одінцові Е.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» про стягнення заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати, відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 30 жовтня 2014 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2013 року позивач звернувся до суду з даним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що перебував в трудових відносинах з відповідачем з 23.09.2003 року по 14.03.2008 року, який при виплаті заробітної плати не проводив передбачену діючим законодавством індексацію заробітної плати, внаслідок чого порушені його права на оплату праці, які мають бути відновлені шляхом стягнення з відповідача сум індексації та компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Просив стягнути з ПАТ «ММК ім. Ілліча» суму індексації та компенсації за період з 23.09.2003 року по 14.03.2008 року. В ході судового розгляду уточнив свої вимоги і просив стягнути суму індексації та компенсації за період з жовтня 2003 року по липень 2006 року, а також середній заробіток за час затримки виплати суми індексації з 15.03.2008 року по день ухвалення судом рішення.

Рішенням Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 30 жовтня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково, стягнуто з ПАТ "ММК ім. Ілліча" на користь позивача індексацію заробітної плати з компенсацією заборгованості за період з 23 вересня 2003 року по липень 2006 року включно в сумі 489,47 грн, з утриманням з відповідача з цієї суми передбачених законом податків та обов'язкових платежів при її виплаті; суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 2500 грн.. Стягнуто з відповідача на користь держави судовий збір 229,41 грн.. В задоволенні решті вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, позивач ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та постановити нове, яким задовольнити його вимоги в повному обсязі. В апеляційній скарзі посилається на те, що суд помилково дійшов висновку, що між сторонами виник спір щодо суми розміру заборгованості індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків їх виплати, оскільки він уточнював свої вимоги, і вважає, що спору щодо суми заборгованості по заробітній платі не було, але суд неправомірно зменшив суму середнього заробітку, що підлягав би йому за затримку фактичного розрахунку з дня звільнення.

У відповідності до полодень ч.2 ст.305 ЦПК УКраїни колегя суддів розглянула справу у відстуності позивача і його представника, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи телефонограмами, зареєстрованими в журналі телефонограм апеляційного суду за №№1304,1305, які про причини неявки не повідомили, заяв про відкладення розглдяу справи не направляли.

Заслухавши доповідь судді, заперечення представника відповідача ПАТ "ММК ім.Ілліча" Новгородської В.В., яка просила апеляційну скаргу відхилити, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 з 23.09.2003 року по 14.03.2008 року перебував у трудових відносинах з ПАТ "ММК ім.Ілліча", що підтверджується відповідними записами в трудовій книжці (а.с.5). За цей період йому нараховувалась і виплачувалась заробітна плата, що відповідно до ст.1 Закону України «Про оплату праці» є винагородою у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу.

Задовольняючи частково позов, суд виходив з того, що при перевищенні порогу інфляції, який встановлюється в розмірі 101 відсотка, заробітна плата позивача за період з 23 вересня 2003 року по липень 2006 року не індексувалася. Загальна сума індексації заробітної плати та компенсації складає 489,47 грн..

З таким висновком суду сторони погодилися, в цій частині рішення ніким не оскаржується.

Вирішуючи спір щодо стягнення суми середнього заробітку за час затримки фактичного розрахунку, суд першої інстанції виходив з наступного.

Згідно зі ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Зі справи вбачається, що в день звільнення 14.03.2008 року ОСОБА_1 працював, що не оспорюється відповідачем, і тому підприємство повинно було провести з ним повний розрахунок. Проте, сума індексація заробітної плати та компенсація за несвоєчасно виплачену заробітну плату в сумі 489,47 грн. в день звільнення позивачу виплачена не була.

Згідно зі статтею 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Зі справи також вбачається, що тільки 12 грудня 2013 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом і просив стягнути з ПАТ «ММК ім. Ілліча» на його користь невиплачену індексацію та компенсацію втрати частини заробітної плати за період з 23.09.2003 року по 14.03.2008 року, не конкретизуючи суму заборгованості. Під час розгляду справи позивач уточнив свої позовні вимоги в частині стягнення на його користь суми заборгованої індексації та компенсації втрати частини заробітної плати, просив стягнути її за період з жовтня 2003 року по липень 2006 року, погодившись із наданим суду розрахунком відповідача. І в травні 2014 року доповнив свій позов вимогами про стягнення з підприємства середнього заробітку за час затримки виплати індексації за період з 14.03.2008 року по день ухвалення рішення.

При цьому до даної позовної заяви позивачем жодних власних розрахунків не надано.

Ухвалюючи рішення про стягнення з ПАТ «ММК ім. Ілліча» на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки існує заборгованість по виплаті заробітної плати за період з 23.09.2003 року по липень 2006 року, що не спростував відповідач, то позивачу підлягала б виплаті заробітна плата за затримку розрахунку при звільненні за період з 15 березня 2008 року по 30 жовтня 2014 року, розрахувавши її в сумі 143729,76 грн., виходячи з кількості 1662 робочих днів з дня звільнення по день ухвалення рішення.

Як правильно було встановлено судом, позивач був звільнений 14 березня 2008 року, цей день був для нього останнім робочим (не вихідним) днем, а тому відповідач мав з позивачем провести розрахунок в день звільнення, але не виконав вимоги закону в цій частині. З 15 березня 2008 року по 30 жовтня 2014 року припадає 1662 робочих дня, що не оспорюється сторонами.

Згідно зі справою розмір середньоденного заробітку позивача складає 86,48 грн., що також ніким не оспорюється. (а.с.35)

Частково задовольняючи позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, суд виходив з того, що позивачу не були виплачені усі належні йому при звільненні суми, тому він має право на стягнення на його користь середнього заробітку за весь період затримки розрахунку по день постановлення судом рішення, визначивши розмір середнього заробітку в сумі 2500 грн. з урахуванням положень п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці».

З таким висновком колегія суддів погоджується, виходячи з того, що на час звільнення позивача відповідач не провів з ним остаточний розрахунок та не виплатив усі зазначені вище належні позивачу на час звільнення суми.

Виходячи з розміру середньоденного заробітку позивача в сумі 86,48 грн., кількості робочих днів, що припадає на період з дня звільнення по день ухвалення оскаржуваного рішення, розмір середнього заробітку позивача з дня звільнення на день постановлення рішення складав би 143729,76 грн..

Як роз'яснено в п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» (далі - постанова Пленуму ВСУ), установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі,- наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

У разі непроведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу.

Проте лише при частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Як вбачається зі справи, позивач просив стягнути з підприємства заборгованість по індексації і компенсації заробітної плати за період 23.09.2003 року по 14 березня 2008 року, і зменшив позовні вимоги лише під час розгляду справи, уточнивши їх у відповідності до розрахунку відповідача. Таким чином, при звернення до суду з даним позовом, між сторонами існував спір щодо періоду, а, відповідно, й суми заборгованості.

Виходячи з розміру частки задоволених вимог про стягнення заборгованості зі індексації і компенсації заробітної плати, суми середнього заробітку 143729,76 грн за час затримки розрахунку, розмір якої також залежить від того, що позивач тривалий час не намагався захистити свої права, та інших обставин, визначених законом і вичерпно наведених в оскаржуваному рішенні, сума 2500 грн є адекватним відшкодуванням частки середнього заробітку за затримку виплати при звільненні. Позов задоволено частково, і суд при цьому дотримався вимог статті 117 КЗпП України, роз'яснень п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», та вимог розумності і справедливості.

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що судом незаконно частково задоволені позовні вимоги, а саме застосований принцип співмірності при визначенні суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, спростовуються змістом оскаржуваного рішення, яке ухвалено у відповідності до положень п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року N 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці».

Відтак, доводи апеляційної скарги і зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про те, що судом допущено таке порушення норм процесуального або неправильне застосування норм матеріального права, яке призвело до неправильного вирішення справи.

Таким чином, колегія суддів, переглядаючи справу в межах апеляційного оскарження та заявлених позовних вимог, підстав для скасування рішення суду першої інстанції не вбачає, у зв'язку з чим апеляційна скарга позивача підлягає відхиленню.

Керуючись ст. ст. 303, 308, 212, 214 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 30 жовтня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня набрання чинності безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Судді