У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,
суддів: Ізмайлової Т.Л., Мостової Г.І., Наумчука М.І., Олійник А.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Сихівської районної адміністрації до ОСОБА_6 про демонтаж самочинно встановленого гаража, за касаційною скаргою Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради на рішення апеляційного суду Львівської області від 05 червня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2012 року Сихівська районна адміністрація Львівської міської ради звернулася до суду з указаним позовом, в якому просила зобов'язати відповідача демонтувати самочинно встановлений металевий гараж, який знаходиться по АДРЕСА_1 на території технічного коледжу Національного університету «Львівська політехніка».

На обґрунтування вимог позивач посилався на те, що відповідачем встановлений металевий гараж без відповідного дозволу органу місцевого самоврядування та без відповідної правовстановлюючої документації на земельну ділянку.

Постановою № 188 на відповідача накладено стягнення у вигляді штрафу у розмірі 340 грн, який було ним сплачено у добровільному порядку.

Незважаючи на неодноразові попередження та притягнення відповідача до адміністративної відповідальності за ст. 152 КУпАП, відповідач самочинно встановлений гараж не демонтував.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просив суд позовні вимоги задовольнити.

Заочним рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 23 жовтня 2013 року позовні вимоги Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради задоволено.

Зобов'язано ОСОБА_6 демонтувати самочинно встановлений гараж розміром 3,2 х 6,0 м по АДРЕСА_1.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 05 червня 2014 року заочне рішення Сихівського районного суду м. Львова від 23 жовтня 2013 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради до ОСОБА_6 про демонтаж самочинно встановленого гаража відмовлено.

У касаційній скарзі Сихівська районна адміністрація Львівської міської ради порушує питання про скасування рішення суду апеляційної інстанції із залишенням у силі рішення суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судами встановлено, що на території технічного коледжу Національного університету «Львівська політехніка» за адресою: АДРЕСА_1 у м. Львові, відповідачем встановлено металевий збірно-розбірний гараж розміром 3,2 х 6,0 м без влаштування фундаменту.

Постановою від 31 серпня 2011 року № 188 ОСОБА_6 притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 152 КУпАП, зокрема його визнано винним у тому, що він самочинно встановив металевий гараж розміром 3,2 х 6,0 м по АДРЕСА_1, у зв'язку з чим на нього накладено адміністративне стягнення у виглядів штрафу у розмірі 340 грн.

Постановою Сихівського районного суду м. Львова від 10 грудня 2012 року, яка набрала законної сили, визнано протиправними дії Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради щодо прийняття розпорядження від 06 жовтня 2011 року № 550 «Про демонтаж самочинно встановлених гаражів по АДРЕСА_1», визнано недійсним зазначене розпорядження.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач встановив металевий гараж по АДРЕСА_1 на земельній ділянці, що не була йому відведена для цієї мети, без належного дозволу органу місцевого самоврядування, тому вважав, що відповідно до положень ст. 376 ЦК України відповідач повинен демонтувати самочинно встановлений гараж.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів, що спірний гараж знаходиться на земельній ділянці, яка належить територіальній громаді, а не перебуває у власності чи користуванні інших осіб.

А також, встановивши, що металевий збірно-розбірний гараж без влаштування фундаменту, суд апеляційної інстанції вважав, що положення ст. 376 ЦК України до спірних правовідносин не застосовуються, оскільки спірний гараж не відноситься до об'єктів нерухомості, тому суд першої інстанції неправильно застосував норму матеріального права, що є підставою для скасування рішення.

Проте повністю погодитися з такими висновками суду апеляційної інстанції не можна.

Відповідно до п. «б» ст. 80 ЗК України суб'єктами права власності на землю є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності.

Відповідно до ч. 1, п. «а» ч. 2 ст. 83 ЗК України землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» планування територій здійснюється на державному, регіональному та місцевому рівнях відповідними органами виконавчої влади, Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим та органами місцевого самоврядування. Планування та забудова земельних ділянок здійснюється їх власниками чи користувачами в установленому законодавством порядку. Рішення з питань планування та забудови територій приймаються сільськими, селищними, міськими радами та їх виконавчими органами, районними, обласними радами, Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями в межах визначених законом повноважень з урахуванням вимог містобудівної документації.

Згідно зі ст. 40 ЗК України громадянам України за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть передаватися безоплатно у власність або надаватися в оренду земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва в межах норм, визначених цим Кодексом.

Враховуючи викладене та за відсутності доказів перебування земельної ділянки, на якій розташований спірний гараж, у власності чи користуванні відповідача, земельна ділянка належить на праві власності територіальній громаді міста Львова та є комунальною власністю, а висновок суду апеляційної інстанції про те, що позивачем не надано доказів, що спірний гараж знаходиться на земельній ділянці, яка належить територіальній громаді, а не перебуває у власності чи користуванні інших осіб, - є помилковим.

Разом з тим суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що розпорядження Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради від 06 жовтня 2011 року № 550 «Про демонтаж самочинно встановлених гаражів по АДРЕСА_1» визнано постановою Сихівського районного суду м. Львова від 10 грудня 2012 року недійсним, зокрема у зв'язку з тим, що, приймаючи оскаржуване розпорядження про демонтаж, Сихівська районна адміністрація Львівської міської ради вийшла за межі наданих їй повноважень, оскільки рішення про знесення самочинного будівництва може прийматися лише судом за позовом органу державної влади або органу місцевого самоврядування (а. с. 54).

Відповідно до п. 4.5.1 рішення Львівської міської ради від 06 січня 2013 року «Про затвердження Положення про Сихівську районну адміністрацію Львівської міської ради та її структури», п. 5.1 Положення про розмежування повноважень між виконавчими органами Львівської міської ради, затвердженого ухвалою Львівської міської ради від 19 жовтня 2006 року № 219, Сихівській районній адміністрації як виконавчому органу Львівської міської ради делеговані повноваження звернення у встановленому порядку до судових органів з позовними заявами, скаргами щодо справ, зокрема про демонтаж самочинного будівництва.

Згідно з ч. 2 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

За змістом п. 4 ч. 1 ст. 214 ЦПК України на суд покладено обов'язок встановити, яка правова норма підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Згідно з ч. 1 ст. 304 ЦПК України справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими цією главою.

У справі, яка переглядається, суд апеляційної інстанції, вважаючи, що положення ст. 376 ЦК України до спірних правовідносин не можуть бути застосовані, оскільки металевий гараж є збірно-розбірним без влаштування фундаменту та не є об'єктом нерухомості, не врахував, що у такому випадку саме на суд покладено обов'язок визначити норму матеріального права, яка регулює спірні правовідносини, та відповідно до встановлених обставин вирішити питання про наявність підстав для задоволення позову чи відмову у його задоволенні.

Виходячи з викладеного та враховуючи допущені судом апеляційної інстанції порушення норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, колегія суддів дійшла висновку, що указані порушення повинні бути усунені судом апеляційної інстанції та в силу ст. 338 ЦПК України рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до цього ж суду.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Львівської області від 05 червня 2014 року скасувати, передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:В.О. Кузнєцов Т.Л. Ізмайлова Г.І. Мостова М.І. Наумчук А.С. Олійник