У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 вересня 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Рівненської області у складі:

Головуючого судді: Демянчук С.В.

суддів: Ковалевича С.П., Шеремет А.М.,

секретаря судового засідання: Пиляй І.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Острозького районного суду Рівненської області від 20 серпня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Острозького районного суду Рівненської області від 20 серпня 2015 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поновлення строку позовної давності та стягнення боргу задоволено частково.

Поновлено для ОСОБА_2 строк позовної давності для звернення до суду за захистом порушеного права, як пропущений з поважних причин.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 29000 грн. боргу.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави 290 грн. судового збору.

У поданій на вказане рішення суду апеляційній скарзі ОСОБА_1 покликається на його незаконність та необгрунтованість через порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Вказує, що поновлення судом ОСОБА_2 строку звернення до суду незаконне, оскільки відповідна процедура чинним законодавством не передбачена.

Зазначає, що судом першої інстанції безпідставно не застосоваво позовну давність за заявою відповідача, оскільки у справі відсутні будь-які дані, які б давали змогу суду вказати на поважність пропуску позивачем строку давності у період з 04 листопада 2013 року по 03 липня 2015 року (дату подачі позову у 2015 році).

Крім того вказує, що у разі відсутності письмових доказів, при ____________________________________________________________________________________________

Провадження № 22ц-787/1943/2015 Головуючий у суді 1 інстанції: Поліщук Т.М.

Доповідач : Демянчук С.В.

недодержанні письмової форми правочину рішення суду не може грунтуватися на свідченнях свідків. Розписка, на підставі якої стягнуто з нього кошти, фактично не містить відомостей про кредитора. Така особа у ній не визначена, у зв'язку з чим не могла встановлюватися за показаннями свідків через пряму заборону ст. 218 ЦК України.

Просив рішення суду першої інстанції від 20 серпня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу відмовити.

В поданих на апеляційну скаргу запереченнях представник позивача вказує на безпідставність доводів апеляційної скарги та на законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, яке просить залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

ОСОБА_1 та його представник в судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримав та просив її задовольнити.

Представник ОСОБА_2 просила апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, а також вимог, заявлених в суді першої інстанції, правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Задовольняючи позов ОСОБА_2 частково, суд першої інстанції виходив з того, що доводи позивача про те, що через довготривалу хворобу він не мав змоги належним чином захищати свої порушені права, тому причина пропуску строку позовної давності є поважною. А факт позики відповідачем ОСОБА_1 в позивача ОСОБА_2 грошей в сумі 29000 грн. та не повернення їх в установлений в розписці строк є доведеним.

Щодо даних висновків, суд першої інстанції навів відповідні мотиви та доводи з якими погоджується і колегія суддів.

Безпідставними колегія суддів вважає доводи апеляційної скарги про незаконність поновлення судом строку позовної давності через відсутність поважні причини пропуску позивачем такого строку.

Відповідно до ч. 5 ст. 267 ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропущення строку позовної давності, порушене право підлягає захисту.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до розписки від 13 серпня 2010 року, борг в сумі 29000 гривень, мав бути повернутим до 29 вересня 2010 року. Трирічний строк позовної давності сплив 29 вересня 2013 року, так як ст. 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

06 серпня 2013 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення суми борги. Ухвалою суду від 06 серпня 2013 року було відкрито провадження у справі за вищевказаним позовом. Однак, 04 листопада 2013 року ОСОБА_2 подав суду заяву з проханням залишити його позовні вимоги без розгляду, так як через хворобу він не може взяти особисту участь у справі.

Встановлено, що позивач тяжко захворів та не міг сам захищати свої інтереси в суді, що підтверджується консультативним висновком від 29 травня 2013 року, в якому зазначається, що в лівій частині головного мозку ОСОБА_2 є крововилив. В доданій до матеріалів справи індивідуальній програмі реабілітації інваліда № 1611 від 19 вересня 2013 року вказується, що ОСОБА_2 потребує стороннього догляду. Крім того, долучено цілий ряд інших медичних документів підтверджуючих факт хвороби позивача з травня місяця 2013 року, втрату ним 90% працездатності та його потреби в сторонньому догляді за ним.

З посвідчення інваліда війни серії НОМЕР_1- ОСОБА_2 являється інвалідом першої групи. Посвідчення видане 15 вересня 2013 року та дійсне до 01 жовтня 2014 року.

Разом з цим слід зазначити, що відповідно до долучених письмових доказів вбачається, що позивач з 2013 року на 90 відсотків втратив працездатність та до 2015 року встановлено, що він потребує стороннього догляду, що на думку колегії суддів беззаперечно вказує на такий його стан здоров"я, який унеможливлював йому самостійно вирішувати питання про повернення боргу, і, що в свою чергу переконливо свідчить про наявність поважних причин, які підставно враховано судом першої інстанції та поновлено для ОСОБА_2 строк позовної давності для звернення до суду за захистом порушеного права.

Грунтуються на вимогах закону та наявних доказах і висновок суду про стягнення суми отриманої позики.

Статтею 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підисаний стороною (сторонами).

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 545 ЦК України передбачено, що кредитор, прийнявши виконання зобов'язання, повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку.

У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов'язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Статтею 527 ЦК України передбачено зобов'язання боржника виконати свій обов'язок, а кредитора - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту, а також право кожної із сторін у зобов'язанні вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і ризик наслідків непред'явлення такої вимоги.

Відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

В ч. 1, 2 ст. 1047 ЦК України зазначено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач позику не повернув, так як борговий документ, тобто оригінал розписки ОСОБА_1 про отримання ним 29000 грн. знаходиться у ОСОБА_2, яку було оглянута в судовому засіданні і долучено до матеріалів справи та є неналежно виконаним борговим зобов"язанням. ОСОБА_1 не заперечує, що розписка написана ним власноручно.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку та правильно виходив з того, що ОСОБА_1 видав розписку ОСОБА_2 як борговий документ, що підтверджує укладення договору позики та прийняття кожним із них відповідних зобов'язань. Зокрема, ОСОБА_1 зобов'язувався повернути борг, оскільки інше не встановлено договором. Неправомірність перебування у позивача розписки відповідачем не доведена.

Не заслуговують заперечення апелянта про передачу ним позивачу вказаної в розписці суми грошей, оскільки наявність в позивача оригіналу розписки посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми за логовором позики.

Згідно принципу диспозитивності цивільного судочинства /ст. 11 ЦПК України/ суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до норм ЦПК, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Обов'язок доказування і подання доказів процесуальним Законом /ст. 60 ЦПК/ покладено на сторони.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів відхиляє доводи апелянта про відсутність договірних відносин за позикою між сторонами в справі, так як достатніми і належними доказами такі заперечення не спростовуються, тому доводи апеляційної скарги в цій частині не заслуговують до уваги, є голослівними, зводяться лише до критики висновків суду.

З урахуванням вірно встановлених фактичних даних, судова колегія вважає оскаржуване рішення суду правильним по суті та ухваленим з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до норм процесуального права передбачається, що обставини цивільних справ з'ясовуються судом на засадах змагальності; в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов'язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких належних, достатніх, та, заслуговуючих на увагу доказів, які б спростовували висновки суду, відповідач суду не надав.

Поскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, та, враховуючи, що суд першої інстанції, вирішуючи спір, правильно встановив дійсні обставини справи, з'ясував характер взаємовідносин сторін, постановив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права, та зважаючи, що не може бути скасоване правильне по суті рішення суду з одних лише формальних міркувань, судова колегія не вбачає підстав для скасування оскаржуваного рішення.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313-315 ЦПК України колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Острозького районного суду Рівненської області від 20 серпня 2015 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий суддя: С.В. Демянчук

Судді : С.П. Ковалевич

А.М. Шеремет