Справа № 466/4961/14 Головуючий у 1 інстанції: Глинська Д.Б.
Провадження № 22-ц/783/6041/15 Доповідач в 2-й інстанції: Штефаніца Ю. Г. Категорія: 39
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого: Штефаніци Ю.Г.

суддів: Бойко С.М., Крайник Н.П.,

за участі судового секретаря: Брикайло М.В.,

позивача ОСОБА_2 його представника ОСОБА_3, представників відповідача ОСОБА_4 та ОСОБА_5, розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_6 - ОСОБА_4 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 20 липня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_6, третя особа Третя Львівська державна нотаріальна контора, про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, -

в с т а н о в и л а:

В липні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6,, третя особа - Третя Львівська державна нотаріальна контора про визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

В позовній заяві зазначав, що він є онуком ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року. На момент смерті вона була власником житлового будинку по АДРЕСА_1. Після її смерті спадкоємцями були її діти: ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_5 та батько позивача, ОСОБА_9, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 року. Позивач стверджує, що після смерті батька залишився проживати з бабцею ОСОБА_7 по АДРЕСА_1. А після смерті останньої, став проживати зі своєю матір'ю, ОСОБА_10 по АДРЕСА_2

Позивач зазначає також, що померла ОСОБА_7 заповіту не склала і після її смерті будинок по АДРЕСА_1 успадкувала ОСОБА_8 на підставі свідоцтва про право власності на спадщину за законом від 26 липня 1995 року, а після смерті останньої 1 вересня 1999 року цей будинок успадкувала ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 14 квітня 2000 року. ОСОБА_5 не брала участі у спадкуванні.

Окрім того, позивач зазначає, що на день відкриття спадщини після смерті ОСОБА_7, а саме ІНФОРМАЦІЯ_2 року, йому було 14 років, а тому він не міг самостійно реалізувати своє право на спадщину. У період з 15 січня 2002 року по 17 липня 2012 року він відбував покарання у Львівській виправній колонії № 48 і не володів достовірною інформацією щодо розподілу спадщини. ОСОБА_2 стверджує, що при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом від 26 липня 1995 року було грубо порушено його право на спадщину, а тому просить визначити йому додатковий строк для прийняття спадщини відповідно до положень ст.ст.549, 550 ЦК УРСР.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 20 липня 2015 року позов ОСОБА_2 задоволено. Позивачу визначено додатковий строк - три місяці на прийняття спадщини, що відкрилася після смерті ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року.

Не погодившись з цим рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_4, який діє від імені та в інтересах ОСОБА_6, подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що не погоджується з вказаним рішенням суду, вважає його постановленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного з'ясування обставин справи, які мають значення для справи, а саме не з'ясовано, чому позивачем не вчинялися жодні дії, спрямовані на прийняття спадщини після досягнення ним повноліття, в тому числі під час відбування ним покарань. Зазначає, що судом застосовано положення ч.4 ст.1268 ЦК України, які не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, оскільки не існували на момент їх виникнення у 1993 році, коли був чинний ЦК УРСР у редакції 1963 року. Крім того стверджує, що позивачем не наведено підстав поважності причин пропуску прийняття спадщини, а наведені причини не можуть бути визнані об'єктивними, непереборними та істотними, не надав суду безспірних, належних і допустимих доказів, які б давали підстави вважати, що він з поважних причин пропустив строк на прийняття спадщини. В своїй апеляційній скарзі просить рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 20 липня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог позивача відмовити (а.с. 82-85).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на обґрунтування та підтримку апеляційної скарги, позивача ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3 в заперечення доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як визначено положеннями ст.214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання : чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження , які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Однак зазначеним вимогам закону дане рішення в повній мірі не відповідає.

У відповідності до ст.3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

В липні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6,, третя особа - Третя Львівська державна нотаріальна контора про визначення додаткового строку для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року.

Задовольняючи цей позов відповідно до положень ст.ст.1270, 1272 ЦК України, місцевий суд виходив із того, що ОСОБА_2 з поважних причин пропустив строк для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_7, оскільки на момент її смерті був неповнолітнім, а в подальшому неодноразово відбував покарання в місцях позбавлення волі. Зокрема: в період з 27 липня 1997 р. по 11 березня 1998 року та 6 січня 2002 року по 17 липня 2012 року.

Однак, судова колегія вважає, що такі висновки суду першої інстанції є помилковими з огляду на наступні обставини.

Як вбачається зі змісту позовних вимог, позивач при вирішенні вказаного спору просив застосувати норми ст.550 ЦК УРСР, які визначають порядок продовження строку на прийняття спадщини, встановлений ст.549 ЦК УРСР (шість місяців з дня відкриття спадщини).

У відповідності до положень ч.1 ст.1270 та ч.3 ст. 1272 ЦК України, які застосовані судом при вирішенні спірних правовідносин, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

В той же час, за змістом п.4 «Прикінцевих та перехідних положень» Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

У відповідності до роз'яснень, що містяться в п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України N 7 від 30.05.2008 «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами ЦК( 2003 року), якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом.

Згідно роз'яснень, Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в листі від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 щодо узагальнення судової практики розгляду цивільних справ про спадкування, «…при вирішенні спорів про спадкування, спадщина по яких відкрилась і була прийнята до 1 січня 2004 року, не допускається застосування судами норм ЦК 2003 року, а застосуванню підлягають норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини, зокрема ЦК УРСР. У випадку, коли особи прийняли спадщину шляхом фактичних дій (вступ в управління та володіння спадковим майном), але не оформили права на спадщину, обґрунтованою є відмова суду в задоволенні позову про встановлення додаткового строку для прийняття спадщини, оскільки в цьому випадку підстави для пред'явлення позову та спір з приводу спадщини відсутні».

З матеріалів справи вбачається. що спадщина відкрилась після смерті ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2 року. (а.с.6).

При цьому спадкове майно після смерті ОСОБА_7 у вигляді чотирьох кімнатного житлового будинку АДРЕСА_1 з усіма господарськими будівлями було успадковане її дочкою, ОСОБА_8, про що оформлено свідоцтво про право на спадщину за законом 06 липня 1995 року (а.с.9).

Таким чином, при вирішенні позовних вимог ОСОБА_2 суду слід було керуватися нормами Цивільного Кодексу УРСР, а не нормами Цивільного Кодексу України 2004 року.

Судом безспірно встановлено також, що син померлої ОСОБА_7 та батько позивача, ОСОБА_9, помер ІНФОРМАЦІЯ_3 року.

У відповідності до положень ст.529 ЦК Української РСР, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю.

Таким чином, позивач ОСОБА_2 після смерті ОСОБА_7 відносився до спадкоємців першої черги за законом.

У відповідності до роз'яснень п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України N 4 від 24.06.83 «Про практику розгляду судами України справ про спадкування» (із змінами та доповненнями від 25.12.92) передбачений ст.549 ЦК Української РСР шестимісячний строк для прийняття спадщини може бути продовжений судом за заявою заінтересованої особи при доведеності поважності причин його пропуску. Якщо у вказаний строк позивач вступив в управління або володіння спадковим майном або його частиною, суд з цих підстав вирішує питання про визнання права на спадкове майно, а не про продовження пропущеного строку.

При вирішенні цього позову суд першої інстанції необґрунтовано застосував до спірних правовідносин положення п.4 ст.1268 ЦК України, відповідно до яких малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу, так як у даному випадку норми ЦК України 2004 року до спірних правовідносин не застосовуються.

Виходячи із загального розуміння поважності причини пропуску строку на прийняття спадщини в аспекті спадкового права, необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця у вчиненні цих дій.

Аналіз наявних у справі доказів не дає підстав для ствердження про поважність причини пропуску ОСОБА_2 строку для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2 року.

З матеріалів справ вбачається, що на час відкриття спадщини після смерті спадкодавця ОСОБА_7 в березні 1993 року позивачу ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, виповнилось 14 років, а тому реалізувати своє спадкове право в рамках ЦК Української РСР до досягнення повноліття було можливо через свого законного представника - ОСОБА_10, яка не вчинила належних дій для реалізації спадкових прав ОСОБА_2.

Судом встановлено також, що у період з 27 липня 1997 року до 11 березня 1998 року ОСОБА_2 відбував покарання в місцях позбавлення волі за вироком Шевченківського районного суду м. Львова за ч.2 ст. 198 2, ст. 44, ч.2 ст. 141, ч.3 ст. 193, ст. 42 КК України згідно копії довідки серії НОМЕР_1, а з 16 січня 2002 року по 17 липня 2012 року відбував покарання у Львівській виправній колонії № 48, що визнано однією із причин неможливості своєчасного звернення позивача за прийняттям спадщини.

Однак, факт перебування ОСОБА_2 в місцях позбавлення волі сам по собі не свідчить про наявність об'єктивних перешкод в реалізації ним свого права на прийняття спадщини для подання заяви до нотаріуса щодо прийняття спадщини в період його перебування на волі понад три роки.

Сам ОСОБА_2 в суді апеляційної інстанції пояснив, що на момент смерті ОСОБА_7 проживав в її будинку по АДРЕСА_1, а після смерті останньої, став проживати зі своєю матір'ю, ОСОБА_10 по АДРЕСА_2

Після набуття повноліття в період з 1998 року до січня 2002 року не звертався до нотаріуса для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_7, оскільки вважав що фактично прийняв спадщину, йому не було відомо що майно успадковане ОСОБА_8 в 1995 році, до того ж, до моменту затримання в січні 2002 року він фактично переховувався за межами України від правоохоронних органів за вчинення злочину.

Проте, вказані причини є лише суб'єктивним фактором несвоєчасного зверненняОСОБА_2 до нотаріуса за оформленням спадщини, залежали лише від волі самого позивача та не можуть бути визнані поважними обставинами, які б давали суду підстави для продовження строку для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_7.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.307 ЦПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Згідно ч.1 ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є: неповне з'ясування судом обставин справи, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку про необхідність скасування рішення суду та постановлення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.2 ч.1 ст.307, ст.309, ч.2 ст.314, ст.ст.316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_6 - ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 20 липня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_6, третя особа Третя Львівська державна нотаріальна контора, про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: Штефаніца Ю.Г.

Судді: Бойко С.М.

Крайник Н.П.