Номер провадження 2/754/5933/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2015 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді - Лісовської О.В.

за участю секретаря - Макас Л.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за затримку виплати заробітної плати та відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за затримку виплати заробітної плати та відшкодування моральної шкоди, мотивуючи свої вимоги тим, що він працював у відповідача на посаді заступника начальника юридичного департаменту з 13.03.2012 року по 12.06.2015 року. За період роботи з травня 2015 року у відповідача перед ним виникла заборгованість по заробітній платі, при звільненні з ним не був проведений розрахунок у передбаченому законом порядку. На підставі викладеного позивач вимушений звернутися до суду з даним позовом, просить суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі, грошову компенсацію за невикористану відпустку та вихідну допомогу у розмірі одного середнього місячного заробітку, середній заробітку за час затримки розрахунку у розмірі 55134, 68 грн. та моральну шкоду у розмірі 2000, 00 грн.

В судовому засіданні позивач уточнив свої позовні вимоги, просив їх задовольнити у повному обсязі, стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі на загальну суму 19920, 97 грн., компенсацію за затримку розрахунку у розмірі 55134, 68 грн. та моральну шкоду у розмірі 2000, 00 грн.

Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги визнала частково. Пояснила, що через відсутність належного фінансування підприємство не змогло провести розрахунок з позивачем при його звільненні. Представник погодилась, що існує заборгованість по заробітній платі, але заперечувала щодо вини підприємства. На підставі викладеного представник позивача просила задовольнити позов частково.

Вислухавши пояснення позивача, представника відповідача, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 з 13.03.2012 року по 12.06.2015 року працював на посаді заступника начальника юридичного департаменту Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною, що підтверджується трудовою книжкою та відповідними наказами.

12.06.2015 року позивач був звільнений з займаної посади у зв"язку зі скороченням штату працівників, на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.

За період роботи з травня 2015 року по день звільнення позивачу була нарахована, але не виплачена заробітна плата, а також з ним не був проведений розрахунок при звільненні, що підтверджується відповідною довідкою.

Представник відповідача в своїх поясненнях не заперечує, що підприємство не провело розрахунку з позивачем за вказаний період роботи, оскільки не було належного фінансування з державного бюджету.

Відповідно до ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцять календарних днів.

Тому суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення заборгованості по зарплаті, а також в частині стягнення компенсації за невикористану відпустку та вихідної допомоги у розмірі 19920, 97 грн. (відповідно до довідки підприємства) підлягають задоволенню у повному обсязі.

Що стосується позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з відповідача компенсації за затримку проведення з ним розрахунку при звільненні, то судом встановлено наступне.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред"явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Але в порушення вказаних норм діючого законодавства, відповідач до цього часу не виконав свого обов"язку щодо проведення розрахунку з позивачем при звільненні останнього.

Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" № 13 від 24.12.1999 року передбачено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв"язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред"явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі непроведення розрахунку у зв"язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу.

Як зазначив представник відповідача у своїх запереченнях, грошові кошти, належні позивачу до виплати, підприємством нараховані, але не виплачені через арешт спеціального рахунку підприємства, відкритого в Державному казначействі України, з якого безпосередньо здійснюється виплата заробітної плати працівникам підприємства, та обов"язкові платежі до бюджету.

Але судом до уваги дані заперечення не приймаються, оскільки накладення арешту на спеціальний рахунок не є підставою для невиплати позивачу коштів при звільненні.

З урахуванням вищевикладеного та вимог діючого законодавства, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення компенсації за затримку розрахунку підлягають задоволенню.

Що стосується суми, що підлягає стягненню, то слід зазначити наступне.

Відповідно до Довідки, наданої відповідачем, середньоденний заробіток позивача, розрахований відповідно до вимог діючого законодавства, становить 399, 50 грн.

З урахуванням даного розміру компенсація за затримку розрахунку за період з 12.06.2015 року по 26.10.2015 року включно становить 37553, 00 грн. (кількість робочих днів (94) х 399, 50 грн.), а тому саме ця сума повинна бути стягнута з відповідача на користь позивача.

Що стосується позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди, то слід зазначити наступне.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв′язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Згідно із п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (зокрема невиплати належних йому грошових сум тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв"язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов"язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Як встановлено при розгляді справи, відповідач, дійсно, не провів розрахунок з позивачем при його звільненні, але позивачем не було надано жодних належних доказів того, що дії відповідача призвели до моральних страждань позивача, а тому суд вважає, що підстав для задоволення позовних вимог у цій частині немає.

Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню і з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість по заробітній платі, компенсація за невикористану відпустку, вихідна допомога на загальну суму 19920, 97 грн. та компенсація за затримку виплату заробітної плати у розмірі 37553, 00 грн.

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 574, 74 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. 10, 15, 60, 88, 212-215 ЦПК України, ст. 115, 116, 117, 237-1 КЗпП України, постановою Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" № 13 від 24.12.1999 року -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за затримку виплати заробітної плати та відшкодування моральної шкоди - задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі на загальну суму 19920, 97 грн. та компенсацію за затримку виплати заробітної плати у розмірі 37553, 00 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною на користь держави судовий збір у розмірі 574, 74 грн.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва через Деснянський районний суд м. Києва протягом 10 днів з дня проголошення.

Головуючий: