У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,
суддів: Ізмайлової Т.Л., Мостової Г.І., Наумчука М.І., Олійник А.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, третя особа - Дергачівський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби у Харківській області, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Харківської області від 28 жовтня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2014 року ОСОБА_6 звернувся до суду з указаним позовом, в якому просив визнати ОСОБА_7 таким, що втратив право користування кімнатою (квартирою) АДРЕСА_1 на підставі ст. ст. 71, 163 ЖК Української РСР.

На обґрунтування вимог ОСОБА_6 посилався на те, що йому на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 09 листопада 2010 року належить житловий будинок літ. А-2 у цілому за адресою: АДРЕСА_1. Державна реєстрація права власності проведена комунальним підприємством технічної інвентаризації «Інвенрос» 12 листопада 2010 року, реєстровий № 118. Будинок має статус гуртожитку, є єдиним цілим і не має окремих квартир, а має тільки кімнати.

ОСОБА_7 зареєстрований у кімнаті № 20 вказаного будинку, але за місцем своєї реєстрації не проживає тривалий час з власної ініціативи, а мешкає у кімнаті № 29 цього ж будинку, куди вселився ще до того, як ОСОБА_6 придбав будинок у власність.

Заочним рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 08 липня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_6 задоволено.

Визнано ОСОБА_7 таким, що втратив право користування кімнатою АДРЕСА_1.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 28 жовтня 2014 року заочне рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 08 липня 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням, відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 порушує питання про скасування оскаржуваного рішення суду апеляційної інстанції із залишенням у силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Судами встановлено, що ОСОБА_6 на праві приватної власності з 09 листопада 2010 року належить житловий будинок літ. А-2 у цілому, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, та має статус гуртожитку. У зазначеному будинку в кімнаті № 20 значиться зареєстрованим ОСОБА_7, який фактично, ще до 09 листопада 2010 року, став проживати в кімнаті № 29 цього ж будинку.

За рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 14 лютого 2013 року ОСОБА_7 виселено з кімнати АДРЕСА_1. Ухвалою апеляційного суду рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Факт, що в кімнаті АДРЕСА_1 фактично проживають інші особи, встановлено в рішенні суду від 14 лютого 2013 року.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не доведено та не надано будь-яких належним та допустимих доказів того, що він не проживає за місцем реєстрації з поважних причин. ОСОБА_7 фактично не проживає за місцем реєстрації за адресою: АДРЕСА_1, будь-яким чином вказаним жилим приміщенням не цікавиться.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що в кімнаті № 20 мешкають інші особи, тому вважав, що вказана обставина є поважною причиною непроживання відповідача у зазначеній кімнаті понад шість місяців.

З такими висновками повністю погоджується колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з таких підстав.

Згідно зі ст. ст. 6, 127 ЖК Української РСР жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного проживання громадян, а також для використання у встановленому порядку як службових жилих приміщень і гуртожитків. Гуртожитки можуть використовуватись для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання.

Постановою Ради Міністрів Української РСР від 03 червня 1986 року № 208 затверджено Примірне положення про гуртожитки, яким відповідно до ст. 131 ЖК Української РСР визначається порядок користування останніми. У п. 13 Примірного положення передбачена, зокрема можливість збереження права користування жилою площею у гуртожитку при тимчасовій відсутності деяких категорій громадян.

Відповідно до ч. 8 ст. 8 ЦПК України та з урахуванням подібності за змістом правовідносин саме щодо користування жилою площею у гуртожитку з правовідносинами, що регулюються загальними правилами ст. ст. 71, 72 ЖК Української РСР щодо відсутності осіб, які мають право користування жилим приміщенням державного або громадського житлового фонду, положення цих правил про збереження за відсутньою особою права на жиле приміщення слід застосовувати і в разі, коли гуртожиток знаходиться у приватній власності фізичної особи.

Виходячи зі змісту ст. ст. 71, 72 ЖК Української РСР, відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України та роз'яснень, викладених у п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», при вирішенні спору про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, суди повинні встановити факт відсутності особи у жилому приміщення понад шість місяців та поважність причин такої відсутності.

Наведений у ст. 71 ЖК Української РСР перелік випадків збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім'ї не є вичерпним.

Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначаються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил ст. 212 ЦПК України щодо оцінки доказів.

Встановивши, що у кімнаті № 20 вказаного гуртожитку мешкають інші особи, суд апеляційної інстанції відповідно до наведених норм матеріального та процесуального права дійшов обґрунтованого висновку, що причини відсутності відповідача за місцем проживання є поважними, тому відсутні підстави для визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Встановлено і це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права безпідставні та зводяться до переоцінки доказів, що не відповідає змісту ст. 335 ЦПК України, оскільки суд касаційної інстанції позбавлений можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу і залишити рішення суду апеляційної інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 28 жовтня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:В.О. Кузнєцов Т.Л. Ізмайлова Г.І. Мостова М.І. Наумчук А.С. Олійник