Справа № 735/1495/13-ц Провадження № 22-ц/795/574/2015 Головуючий у I інстанції -Даньков О. М. Доповідач - Позігун М. І.
Категорія - цивільна
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 квітня 2015 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого-судді: Позігуна М.І.

суддів: Вінгаль В.М., Мамонової О.Є.

при секретарі: Козлачковій Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу приватного підприємства Коропський центр нерухомості та будівництва „Портал" на рішення Сосницького районного суду Чернігівської області від 22 січня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до приватного підприємства Коропський центр нерухомості та будівництва „Портал" про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

В апеляційній скарзі ПП Коропський Центр нерухомості та будівництва „Портал" просить скасувати рішення Сосницького районного суду Чернігівської області від 22 січня 2015 року, яким стягнуто з приватного підприємства Коропський центр нерухомості та будівництва „Портал" на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі за лютий - травень 2010 року та компенсацію за січень-серпень 2010 року на загальну суму 1332 грн. 18 коп. без стягнення з зазначеної суми обов'язкових платежів при виплаті, компенсацію в зв'язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати в сумі 133 грн. 62 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 14 121 грн. 63 коп. з відрахуванням з даної суми обов'язкових платежів, моральну шкоду в розмірі 1000 грн., 500 грн. понесених позивачем витрат на правову допомогу; ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. Незаконність рішення суду апелянт обґрунтовує невідповідністю висновків суду про наявність підстав для задоволення позовних вимог фактичним обставинам справи та ухвалення судом рішення з порушенням норм матеріального права без врахування роз'яснень, викладених в постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)", рішень Конституційного суду України № 4-рп/2012 від 22.02.2012р. та № 8-рп/2013 від 15 жовтня 2013 року; без з'ясування всіх обставин справи та дослідження доказів; без належного повідомлення відповідача про час і місце розгляду справи.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, суд приходить до слідуючого висновку.

Судом встановлено, що 3 грудня 2007 року відповідно до наказу № 17 ОСОБА_1 був прийнятий на роботу електриком в приватне підприємство Коропський центр нерухомості та будівництва „Портал" (далі ПП КЦНБ „Портал"), а 31.05.2010 року звільнений з роботи за п.4 ст. 40 КЗпП України відповідно до наказу № 10 від 31 05.2010 року.

При звільненні позивача з роботи з ним не було проведено остаточний розрахунок, в зв'язку з чим у вересні 2010 року мало місце звернення прокурора Коропського району Чернігівської області з заявою до суду про видачу судового наказу про стягнення з ПП КЦНБ „Портал" на користь ОСОБА_1 заборгованості по виплаті заробітної плати. 30 вересня 2010 року Коропським районним судом було винесено судовий наказ про стягнення з ПП КЦНБ „Портал" 1510 грн. 55 коп. заборгованості по заробітній платі.

Проте, Коропським РВ УМВС В Чернігівській області було порушено кримінальну справу № 08/4420 по факту невиплати заробітної плати, по якій було призначено почеркознавчу експертизу. Згідно висновку експерта в кримінальній справі № 733 від 6 грудня 2012 року було встановлено, що досліджувані підписи від імені ОСОБА_1 в платіжних відомостях на видачу заробітної плати за лютий-травень 2010 року та на видачу компенсації за січень-серпень 2010 року на загальну суму 1 332 грн. 18 коп., з яких 1297 грн. 52 коп. заборгованість по заробітній платі, виконані не ним, а іншою собою. Зазначена обставина і стала підставою для звернення позивача до суду з позовом за захистом порушеного права.

Під час розгляду цивільної справи судом досліджувалися матеріали кримінальної, якими підтверджено факт неотримання позивачем заробітної плати за лютий-травень 2010 року та невидачу компенсації за січень-серпень 2010 року на загальну суму 1 332 грн. 18 коп., з яких 1297 грн. 52 коп. - заборгованість по заробітній платі.

Виходячи з положень статей 57, 58, 64 ЦПК України, обґрунтованим є висновок суду, що наявні в матеріалах кримінальної справи докази, зокрема і висновок експерта, є належними письмовими доказами, оскільки вони містять інформацію щодо предмета доказування та відомості про обставини, які мають значення для вирішення справи.

З врахуванням викладеного, розгляд справи судом без результатів почеркознавчої експертизи в цивільній справі, яка призначалася, але не була проведена в зв'язку з неоплатою відповідачем її вартості (оскільки, за доводами апелянта, на його адресу не надходило документів на оплату за проведення експертизи) за відсутності доказів неналежності експертизи, проведеної в кримінальній справі, не можуть бути підставою для скасування рішення суду.

Факт перебування позивача в трудових відносинах з відповідачем підтверджується наявною в матеріалах справи копією трудової книжки.

За таких обставин, виходячи з предмета та підстав спору, посилання апелянтів на невитребування судом наказів про прийом та звільнення позивача з роботи, книги реєстрації видачі трудових книжок та розрахункових при звільненні за 2007-2010 рік, платіжних відомостей на виплату заробітної плати, які були предметом дослідження експертом під час проведення почеркознавчої експертизи в кримінальній справі, не дають підстав для висновку про неповне з'ясування судом обставин справи.

При цьому, суд обгрунтовано при оцінці доказів послався на ту обставину, що, оскільки обов'язок забезпечення достовірного обліку як виконуваної працівником роботи, так і витрат на оплату праці, у встановленому порядку лежить на роботодавцеві, то відповідно саме на нього і покладено обов'язок доведення факту виплати заробітної плати в повному обсязі.

В спростування висновку експерта, згідно якого кошти було отримано не позивачем, а іншою особою, апелянтом не надано доказів, що зазначені кошти було отримано саме позивачем або іншою особою за його дорученням.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно роз'яснень, викладених у п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 „Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" не можна вважати спором про розмір сум, належних до виплати при звільненні, спір про відрахування із заробітної плати (на відшкодування матеріальної шкоди, на повернення авансу тощо), оскільки він вирішується в іншому встановленому для нього порядку. З врахуванням викладеного, оскільки заявлено вимогу про нараховану, але невиплачену заробітну плату, то позовні вимоги не є спором про розмір сум, належних до виплати при звільненні працівнику, а тому до спірних правовідносин не підлягають застосуванню положення ч. 2 ст. 117 КЗпП України про можливість зменшення розміру відшкодування.

Крім того, апеляційний суд враховує, що апелянтом рішення суду в частині визначених сум, що підлягають стягненню, по заробітній платі, її компенсації, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, не оскаржується.

Безпідставними є посилання апелянта на пропуск позивачем тримісячного строку позовної давності для звернення до суду за захистом порушеного права, передбаченого ч.1 ст. 233 КЗпП України з посиланням в обґрунтування незаконності рішення в цій частині на рішення Конституційного Суду України № 8-рп /2013 від 15.10.2013 та 4-рп/2012 від 22.02.2012 року, оскільки апелянтом робиться довільне тлумачення зазначених рішень. Так, згідно рішення Конституційного Суду України № 8-рп /2013 від 15.10.2013 „в аспекті конституційного звернення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України у системному зв'язку з положеннями статей 1,12 Закону України „Про оплату праці" від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР зі змінами необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці, не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій…"

Згідно рішення Конституційного Суду України 4-рп/2012 від 22.02.2012 року „в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнався про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався".

Матеріалами справи підтверджено наявність заборгованості по заробітній платі відповідача перед позивачем на час розгляду справи судом, а оскільки має місце триваюче порушення прав позивача на отримання заробітної плати, то доводи апелянта щодо невідповідності рішення районного суду висновкам, викладеним в рішеннях Контитуційного Суду України, є безпідставними.

У відповідності до положень ст. 237-1 КЗпП України, порушення законних прав працівника є підставою для відшкодування моральної шкоди, якщо таке порушення призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагає від працівника додаткових зусиль для організації свого життя.

Апеляційний суд вважає обґрунтованим висновок суду, що позивачу завдано моральної шкоди, грошовий еквівалент якої розміром 1000 грн. судом визначено з врахуванням обставин справи, зокрема, тривалості порушення трудових прав позивача та ступеня негативного впливу на організацію його життя.

Частиною 1 ст. 88 ЦПК України передбачено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать, в тому числі, витрати на правову допомогу, витрати сторін та їх представників, пов'язані з явкою до суду, що передбачено ст. 79 ЦПК України.

Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу регламентовано Законом України „Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах". Стаття 1 вказаного закону встановлює, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Пунктом 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №10 від 17 жовтня 2014 року „Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах" встановлено, що витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Оскільки в матеріалах справи мається документ, який підтверджує понесення позивачем витрат за надання правової допомоги в сумі 500 грн. більше 4 годин, пов'язаної зі складанням позовної заяви, що не перевищує граничні її розміри, визначені законом, то суд дійшов обгрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення таких витрат в зв'язку з задоволенням позовних вимог.

При цьому апеляційний суд вважає, що недоліки в оформленні документів, пов'язаних з оплатою правової допомоги, за фактичної їх оплати та фактичного надання такої допомоги, не можуть бути підставою для відмови в стягненні такого виду судових витрат.

Обґрунтованими є доводи апеляційної скарги щодо розгляду справи без належного повідомлення відповідача про час і місце розгляду справи, але оскільки розгляд справи за відсутності представника відповідача не призвів до неправильного вирішення спору, то апеляційний суд не знаходить підстав для скасування рішення суду з зазначених підстав.

З врахуванням викладеного, доводи апеляційної скарги не дають підстав для її задоволення і скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу приватного підприємства Коропський центр нерухомості та будівництва „Портал" відхилити.

Рішення Сосницького районного суду Чернігівської області від 22 січня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий:Судді: