АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_________________________
УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 жовтня 2015 року Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого - Саліхова В.В.

суддів: Музичко С.Г., Прокопчук Н.О.

при секретарі: П'ятничук В.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 02 вересня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», Ялтинського відділення Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про зобов'язання вчинити дії та за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», Ялтинського відділення Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про визнання кредитного договору недійсним,

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2013 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вищевказаним позовом до ПАТ «Укрсоцбанк», Ялтинського відділення ПАТ «Укрсоцбанк» про зобов'язання Ялтинське відділення ПАТ «Укрсоцбанк» підписати угоду про реструктуризацію кредитного договору № 515-09/08 від 31.01.2008 та зобов'язати ПАТ «Укрсоцбанк» відкликати кредитну справу позивача з колекторської компанії.

У листопаді 2013 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідачів про визнання недійсним валютний кредитний договір № 515-09/08 від 31.01.2008.

Зазначені справи були об'єднані судом в одне провадження (т. 2, а. с. 49).

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 02.09.2015 у задоволенні позову ОСОБА_2 до ПАТ «Укрсоцбанк», Ялтинського відділення ПАТ «Укрсоцбанк» про зобов'язання вчинити дії відмовлено та у задоволенні позову ОСОБА_1 до ПАТ «Укрсоцбанк», Ялтинського відділення ПАТ «Укрсоцбанк» про визнання кредитного договору недійсним відмовлено.

Справа № 752/22650/13-ц
№ апеляційного провадження:22-ц/796/13707/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Колдіна О.О.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Саліхов В.В.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення її позовних вимог в повному обсязі та визнати недійсним іпотечний договір ВКЕ №3291436 від 31.01.2008. Апелянт посилається на те, що рішення є необґрунтованим, а висновки суду не відповідають обставинам справи. В обґрунтування своїх доводів вказує, що не надавала своєї згоди на укладення кредитного договору її чоловіком та під час вчинення даного правочину були порушені інтереси як дружини, так і спільних малолітніх дітей. Зазначила, що в матеріалах справи відсутні данні про те, що Ялтинське відділення ПАТ «Укрсоцбанк» є відокремленим підрозділом та наділено відповідними повноваженнями. Також вказала, що передача прав третім особам від банку до колекторських компаній є незаконною.

Рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 сторонами не оскаржувалося, в зв'язку з чим набрало законної сили.

Сторони в судове засідання не з'явилися, хоча повідомлялися про час та місце слухання справи. В зв'язку з наведеними обставинами на підставі ч. 2 ст. 305 ЦПК України колегія суддів ухвалила розглянути справу за їх відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовів про визнання недійсним кредитного договору суд першої інстанції виходив з того, що даний договір не є договором відчуження, в зв'язку з чим не підписання його позивачем не породжує правових наслідків його недійсності.

З таким висновком суду погоджується і колегія суддів.

З матеріалів справи вбачається, що 31.01.2008 між ПАТ «Укрсоцбанк» в особі начальника Ялтинського відділення ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 було укладено Договір про надання не відновлювальної кредитної лінії № 515-09/08, відповідно до умов якого позичальнику, з метою придбання нерухомого майна була відкрита кредитна лінія з максимальним лімітом заборгованості 51 200 дол. США, зі сплатою 13% річних, з кінцевим терміном погашення до 10.01.2018 та визначено порядок надання траншів протягом 2008 року (а. с. т. 1, а. с. 5-8). Відповідно до п. 1.1.2 Кредитного договору погашення траншів повинно було здійснюватись Позичальником до 10 числа кожного місяця згідно погодженого графіка. Відповідно до Додаткової угоди № 1 від 07.06.2008 про внесення змін до Кредитного договору № 515-09/08 сторони змінили умови кредитування, внаслідок чого встановили процентну ставку на рівні 13,5% річних(т. 1, а. с. 10). Згідно з положеннями Додаткової угоди № 2 від 02.03.2009 та Додаткової угоди № 3 від 24.02.2010 до вказаного Кредитного договору термін погашення заборгованостібув продовжений до 10.01.2023 (т. 1, а. с. 11-12). З метою забезпечення виконання умов за вищевказаним кредитним договором, 31.01.2008 між ПАТ «Украсоцбанк» в особі начальника Ялтинського відділення ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 було укладено іпотечний договір, предмет іпотеки за яким є квартира АДРЕСА_1 (т. 1, а. с. 16-21). Враховуючи, що даний кредитний договір було укладено без згоди ОСОБА_1, остання звернулася з відповідним позовом до суду.

Згідно з ст.ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч. 1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Аналіз наведених норм права дає можливість зробити висновок про те, що кредитний договір може бути визнаний судом недійсним за умов доведеності позивачем факту істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін .

Вирішуючи спір, який виник між сторонами, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі з'ясував права та обов'язки сторін, обставини справи, перевірив доводи сторін та дав їм належну правову оцінку.

Враховуючи наведені обставини та приймаючи до уваги те, що позивач в порушення вимог ст. 60 ЦПК України не надав доказів на підтвердження своїх позовних вимог, колегія суддів вважає висновки суду щодо відмови у задоволенні позову правильними.

Посилання апелянта на те, що вона, як дружина позичальника не надавала згоду на укладення кредитного договору, у зв'язку з чим були порушені її інтереси та спільних малолітніх дітей, а тому останній повинен бути визнаний недійсним є необґрунтованими.

Аналіз положення ст. 65 Сімейного кодексу України, на які посилається апелянт, дає можливість зробити висновок, що такі вимоги про обов'язкове погодження з подружжям угод стосуються тих випадків, коли під час їх укладання відбувається розпоряджання майном, що перебуває у спільній сумісній власності подружжя, і не стосуються права одного з подружжя на отримання кредиту.

Посилання апелянта на те, що у квартири, яка була передана позичальником в іпотеку особливий статус, в зв'язку з окупацією АР Крим, не впливає на висновки суду щодо відмови у задоволенні вказаних позовних вимог, в зв'язку з чим не може бути підставою для скасування або зміни рішення суду першої інстанції.

Також є необґрунтованими на думку колегії суддів посилання апелянта на дзвінки колекторських компаній з приводу невиконання позичальником умов зазначеного кредитного договору, оскільки відповідно до вимог діючого законодавства колекторські фірми - компанії, займаються поверненням боргів.

Відповідно до ст. 60 Закону України «Про банки і банківську діяльність» встановлено, що банківською таємницею, зокрема, є відомості про банківські рахунки клієнтів, фінансово-економічний стан клієнтів та ін. Приватні особи та організації, які при виконанні своїх функцій або наданні послуг банку безпосередньо чи опосередковано отримали конфіденційну інформацію, зобов'язані не розголошувати цю інформацію і не використовувати її на свою користь чи на користь третіх осіб.

Разом з тим, у ч. 3 ст. 61 Закону України «Про банки і банківську діяльність» передбачено, що банк має право надавати інформацію, яка містить банківську таємницю, приватним особам та організаціям для забезпечення виконання ними своїх функцій або надання послуг банку відповідно до укладених між такими особами (організаціями) та банком договорів, у тому числі про відступлення права вимоги до клієнта, за умови, що передбачені договорами функції та/або послуги стосуються діяльності банку, яку він здійснює відповідно до статті 47 цього Закону.

Аналіз зазначеної норми права дає можливість дійти до висновку про те, що при співпраці з колекторами банки мають право розголошувати їм інформацію, яка становить банківську таємницю, однак останні не мають права її розголошувати третім особам.

За наведених обставин, дана обставина не може бути підставою для визнання кредитного договору недійсним.

Інші доводи апеляційної скарги практично повторюють вимоги позову. Суд першої інстанції зробив по ним висновки, з якими погоджується і колегія суддів, в зв'язку з чим вони не можуть бути підставою для скасування або зміни рішення суду першої інстанції.

Вимоги апелянта щодо визнання недійсним іпотечний договір ВКЕ №3291436 від 31.01.2008 не заслуговують на увагу, оскільки дане питання не порушувалось в суді першої інстанції, а тому відсутні правові підстави для його вирішення в суді апеляційної інстанції. Разом з тим, позивач не позбавлений можливості звернення до суду з відповідним позовом.

Враховуючи вище викладене, вимоги апелянта є недоведеними та такими, що не знайшли своє підтвердження при розгляді справи в апеляційній інстанції, а тому не заслуговують на увагу.

Отже, висновок суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи висновок суду не спростовують.

Враховуючи наведені обставини та вимоги ч. 1 ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст.303,304,308,313,314,315,325 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 02 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий: В.В. Саліхов

Судді: С.Г. Музичко

Н.О.Прокопчук