Ухвала

іменем україни

25 березня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Хопти С.Ф.,

Лесько А.О., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до товариства з обмеженою відповідальністю «Тернопільхлібпром» про стягнення сум за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Тернопільської області від 18 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2014 року ОСОБА_3 звернулась до суду з вищевказаним позовом, у якому просила стягнути пеню за порушення строків виконання мирової угоди у розмірі 51 512,35 грн та 3 % річних - 211,69 грн.

На обгрунтування вимог посилалась на те, що ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01 квітня 2013 року визнано укладену між нею та дочірнім підприємством торговою фірмою «Тернопільторгхліб» відкритого акціонерного товариства «Тернопільхлібпром» (далі - ДП ТФ «Тернопільторгхліб» ВАТ «Тернопільхлібпром») мирову угоду від 26 березня 2013 року, згідно з якою відповідач взяв на себе зобов'язання сплатити їй заборгованість в розмірі 122 142,94 грн у строки, встановлені п. 2.1 вказаної угоди.

У зв'язку з порушенням відповідачем виконання грошового зобов'язання просила задовольнити позов.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03 листопада 2014 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено.

Стягнуто з ТОВ «Тернопільхлібпром» на користь ОСОБА_3 пеню в розмірі 51 512,35 грн та 3% річних - 211 грн за порушення строків виконання умов мирової угоди.

Рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 18 грудня 2014 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове про відмову ОСОБА_3 у позові.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції, залишити в силі рішення місцевого суду, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення апеляційного суду зазначеним вимогам закону не відповідає.

Судами встановлено, що 01 квітня 2013 року ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області, постановленою у справі № 607/5533/13 за заявою відділу примусового виконання рішень Головного управління юстиції у Тернопільській області про визнання мирової угоди, визнано укладену між позивачкою, ДП ТФ «Тернопільторгхліб» ВАТ «Тернопільхлібпром» та ТОВ «Тернопільхлібпром» мирову угоду від 26 березня 2013 року, згідно з якою відповідач взяв на себе зобов'язання сплатити позиваці залишок заборгованості в розмірі 90 242 грн з помісячною розстрочкою в рівних частках.

У п. 2.4 угоди сторони передбачили, що у випадку порушення строків оплати більше ніж на 2 календарних дні, встановлених п. 2.1 цієї мирової угоди, ТОВ «Тернопільхлібпром» сплачує стягувачу пеню в розмірі 2 % від суми простроченого платежу за кожен день прострочення.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що неналежним виконанням відповідачем умов мирової угоди, визнаної ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01 квітня 2013 року, були допущені порушення прав позивачки, які підлягають захисту шляхом стягнення пені та 3 % річних.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове про відмову в позові, апеляційний суд зазначив, що мирову угоду не можна розглядати як договір у цивільно-правовому розумінні.

Проте з такими висновками апеляційного суду погодитися не можна.

Згідно з ч. 1 ст. 175 ЦПК України мирова угода укладається з метою врегулювання спору на основі взаємних поступок і може стосуватися лише прав та обов'язків сторін та предмета позову.

Виходячи зі змісту зазначеної норми, мирова угода - це досягнута між сторонами в ході судового розгляду і під контролем суду заснована на взаємних поступках угода, яка по новому визначає їх суб'єктивні права та обов'язки не тільки процесуальні, а й матеріальні.

Мирова угода - це зобов'язання, до якого застосовуються загальні правила Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 2 ст. 509 ЦК України, зобов'язання виникають, крім іншого, і з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з ч. 5 ст. 11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Висновок апеляційного суду про те, що мирова угода, затверджена судом, не може вважатися зобов'язанням у цивільно-правовому розумінні, оскільки її укладення, затвердження і виконання регламентовано положеннями процесуального законодавства та Закону України «Про виконавче провадження», тому відсутні підстави для застосування ст. 625 ЦК України, є необґрунтованим.

Стаття 625 ЦК України не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов'язання не виконується й після вирішення суду питання про стягнення основного боргу.

Отже, чинне законодавство не пов`язує припинення зобов'язання з ухваленням судового рішення, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов'язань та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 04 липня 2011 року № 3-65гс11.

За таких обставин суд першої інстанції, з'ясувавши обставини справи та надавши належну оцінку зібраним у справі доказам, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_3

Відповідно до ст. 339 ЦПК України, установивши, що апеляційним судом скасовано судове рішення, ухвалене згідно із законом, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Тернопільської області від 18 грудня 2014 року скасувати.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03 листопада 2014 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко