АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА[1]
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 березня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого-судді Слюсар Т.А.

суддів: Котули Л.Г., Ящук Т.І.

при секретарі: Круглику В.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 17 лютого 2015 року

в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним.

Колегія суддів, -

В С Т А Н О В И Л А :

У червні 2014 р. ОСОБА_2 звернувся у суд з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.

Свої вимоги, з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог, обґрунтовував тим, що відповідачем в порушення умов укладеного між сторонами договору позики, шляхом написання останнім розписки, зобов'язання по поверненню грошових коштів не виконуються, внаслідок чого просив суд стягнути на його користь борг, в сумі 219 000 дол.США, що станом на 16 лютого 2015 р. за курсом Національного Банку України становить 5 704 926 грн. 57 коп., інфляційні втрати, в сумі 1 614 494 грн. 22 коп., три проценти річних від простроченої суми - 540 639 грн. 48 коп. та 2 502 938 грн. 85 коп. - проценти за користування грошовими коштами, за період з 22 грудня 2009 р. по 16 лютого 2015 р.. в розмірі облікової ставки Національного Банку України.

У серпні 2014 р. ОСОБА_3 звернувся у суд із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним.

В обґрунтування своїх вимог зазначав, що грошові кошти за складеною ним розпискою не передавалися, й між сторонами фактично не існувало відносин позики, а склалися партнерські відносини щодо організації спільного бізнесу щодо ТОВ «ОЛД Кафе», й вказував що оспорювану розписку складено ним під впливом обману.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 17 лютого 2015 р. в задоволенні первісних та зустрічних позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, недоведеність обставин, які суд вважав встановленими, порушення та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні первісних позовних вимог скасувати та ухвалити по справі в цій частині нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Колегія суддів, заслухавши представника позивача, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, відповідача та його представника, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає частковому задоволенню, з огляду на таке.

Рішення суду в частині вирішення зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 не оскаржено, апеляційної скарги не подано, а тому у відповідності до вимог ч.1 ст.303 ЦПК України колегія суддів перевіряє законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та заявлених в цій частині позовних вимог.

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 є засновниками ТОВ «ОЛД Кафе», яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 з розміром внеску до статутного капіталу кожного 50/50 /а.с. 65-67 т.1/.

Встановлено, що 21 грудня 2009 р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір позики, підтверджений розпискою, згідно якої ОСОБА_3 вказав про отримання ним від ОСОБА_2 грошових коштів, в сумі 219 000 дол.США на реконструкцію приміщення під кафе за адресою: АДРЕСА_1, використані на будівельно-оздоблювальні роботи, орендну плату та інше, які він зобов'язався повернути позивачу протягом двох років з доходів, отриманих від діяльності проекту «ОЛД Кафе» чи інших джерел /а.с.6 т.1/.

Відмовляючи ОСОБА_2 в задоволенні позовних вимог, районний суд виходив з того, що ОСОБА_3 розписка була складена лише з метою переконання ОСОБА_2 про повернення вкладених ним грошових коштів у спільне товариство й носить безгрошовий характер.

Між тим, з такими висновками суду погодитися неможливо.

Відповідно до ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознакам, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно зі ст.1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш, як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Так, за змістом складеної розписки, ОСОБА_3 вказав про саме отримання ним грошових коштів, в сумі 219 000 дол.США, на реконструкцію приміщення під кафе за адресою: АДРЕСА_1, засвідчив їх використання ним на будівельно-оздоблювальні роботи, орендну плату та інше, а також зобов'язався повернути протягом двох років з доходів отриманих від діяльності проекту «ОЛД Кафе» чи інших джерел.

Таким чином, висновок суду про безгрошовість складеної відповідачем розписки не узгоджується з її змістом, остільки ОСОБА_3 вказано про отримання ним коштів та їх фактичне використання.

Окрім цього, відповідно до змісту судового рішення, свої висновки в частині безгрошовості розписки районний суд ґрунтував на поясненнях ОСОБА_3 та допитаних в судовому засіданні свідків ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7

Разом з тим, зі змісту пояснень згаданих свідків убачається, що ними фактично підтверджено існування між сторонами корпоративних відносин, того, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 були співвласниками ТОВ «ОЛД Кафе».

Лише свідок ОСОБА_5 твердила про намір складання ОСОБА_3 розписки без отримання грошей, проте її пояснення не спростовують засвідчений розпискою факт позики грошових коштів у ОСОБА_2

Окрім цього, суд першої інстанції залишив поза увагою вимоги ч.1 ст.60 ЦПК України, у відповідності до яких кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Районний суд у рішенні керувався положеннями ч.1 ст. 1051 ЦК України, проте неправильно витлумачив їх зміст, остільки згаданою нормою визначено, що рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця, або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Суд визнав доведеним складання ОСОБА_3 розписки власноручно, добровільно, у відсутність обману з сторони ОСОБА_2, проте не дав оцінки, в сукупності з іншими доказами, змісту взятого відповідачем зобов'язання щодо повернення позичених коштів не лише з отриманого прибутку від діяльності їх проекту, а й інших джерел /а.с.6 т.1/.

Та обставина, що сторони мали спільний бізнес, а ОСОБА_3 отримував грошові кошти саме на реконструкцію кафе: певні будівельні роботи, орендну плату та інше, засновниками якого вони є, на юридичну природу правовідносин сторін як позичальника та боржника не впливає, остільки з аналізу змісту розписки вбачається, що кошти отримані відповідачем від позивача на відплатній основі - із зобов'язанням їх повернення протягом двох років.

Крім того, наявність між сторонами корпоративних правовідносин не перешкоджає укладенню між ними цивільно-правових угод, що регулюється нормами цивільного законодавства.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції в частині вирішення вимог про стягнення заборгованості за договором позики, як постановлене з порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального права, підлягає скасуванню, а по справі в цій частині слід ухвалити нове рішення про часткове задоволення позову, враховуючи наступне.

Згідно ч.1 ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Положеннями ст.1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч.2 ст.533 ЦК України якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

У відповідності до змісту договору, сторонами визначена сума позики в іноземній валюті - 219 000 дол.США., яка була передана відповідачу.

Положеннями п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення» від 18 грудня 2009 р. за №14 встановлено, що згідно з частиною першою статті 192 ЦК законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. У зв'язку з цим при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України - гривні. При стягненні періодичних платежів суд має вказати період, протягом якого проводиться виконання. У разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення.

Відтак, з урахуванням зазначених норм закону та умов укладеного між сторонами договору, поверненню позивачу підлягає сума позики, отримана відповідачем та яка розрахована станом на день ухвалення по справі рішення за курсом Національного Банку України, що становить 23 грн. 44 коп. за 1 дол. США та складає 5 133 360 грн.

Положеннями ч.1 ст.1048 ЦК України встановлено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів вважає такими, що ґрунтуються на законі вимоги ОСОБА_2 в частині стягнення на його користь з ОСОБА_3 процентів за користування грошовими коштами за період з 22 грудня 2009 р. по 16 лютого 2015 р.

Разом з тим, з урахуванням курсу національної валюти до долара США станом на 31 березня 2015р. та розміру облікової ставки Національного Банку України, розмір процентів становить суму 2 151 992 грн. 89 коп., а не 2 502 938 грн. 85 коп., як просив позивач /а.с.116 т.2/.

/144089,68+40082,40+37361,01+644166,36+468331,2+63006,72+223969,2+124255,44+209202+167361,6+30176= 2151992,89/.

Відповідно до вимог ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Встановлено, що ОСОБА_3 зобов'язався повернути ОСОБА_2 борг до 22 грудня 2011 р., проте умови договору не виконав, отримані у позику грошові кошти не повернув.

За таких обставин, з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 підлягають стягненню три проценти річних від простроченої суми за період з 22 грудня 2011 р. по 16 лютого 2015 р., що з урахуванням курсу НБУ / 1=23,44/ станом на дату прийняття судом апеляційної інстанції рішення становить 486 473 грн. 76 коп.

/ 5 133 360 :365* 1153*3=486473,76/.

Разом з тим, вимоги в частині стягнення боргу з урахуванням індексу інфляції не ґрунтуються на нормах матеріального права.

Як передбачено положеннями Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає. Тому норми ч. 2 ст. 625 ЦК щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, яке визначене у гривні.

Відтак, остільки сторонами визначено суму позики в іноземній валюті, позовні вимоги про стягнення інфляційних втрат задоволенню не підлягають.

У відповідності до положень ст.88 ЦПК України підлягають стягненню з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 понесені ним судові витрати, пов'язані з оплатою судового збору за подачу позовної заяви та апеляційної скарги, в сумі 5 481 грн. /3654+1827=5481/

З огляду на викладене, заявлений по справі ОСОБА_2 позов підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 17 лютого 2015 року в частині вирішення вимог про стягнення заборгованості скасувати та ухвалити по справі в цій частині нове рішення, яким позов ОСОБА_2 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики, в сумі 5 133 360 грн., проценти за користування грошовими коштами, в сумі 2 151 992 грн. 89 коп., а також три проценти річних від простроченої суми - 486 473 грн. 76 коп.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 витрати по справі, пов'язані з оплатою судового збору, в сумі 5 481 грн.

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_2 відмовити.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення набирає чинності негайно, проте може бути оскаржено в касаційному порядку протягом 20 днів з моменту проголошення шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий:

Судді:

Справа № 755/17051/14-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/5068/2015

Головуючий у суді першої інстанції: Марфіна Н.В.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Слюсар Т.А.