29.10.2015 року Провадження №2/425/967/15
Справа №425/2142/15-ц
місто Рубіжне Луганської області
Рубіжанський міський суд Луганської області, у складі головуючого судді Коваленка Д.С., секретар Кравченко Л.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні, у приміщенні Рубіжанського міського суду Луганської області, цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства «Акцент Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,
Про місце, день та час розгляду справи по суті, сторони повідомлялись належним чином. У судове засідання 29 жовтня 2015 року для розгляду справи по суті позивач і відповідач не зявились. Представник позивача через канцелярію Рубіжанського міського суду Луганської області подав заяву, якою просив розглянути справу без його участі на підставі наявних у справі доказів, а у випадку неявки відповідача вказав, що не заперечує проти розгляду справи у заочному порядку та ухвалення заочного рішення. Відповідач причини неявки у судове засідання не повідомив, а правом на подачу заперечень та доказів, якими вони обґрунтовуються не скористався.
У звязку з повторною неявкою в судове засідання відповідача, який був належним чином повідомлений про проведення судових засідань 15 жовтня 2015 року та 29 жовтня 2015 року, та від якого заяви про розгляд справи за його відсутністю не надходило і причини неявки ним не повідомлені, а позивач не заперечив проти вирішення справи у заочному порядку, розгляд справи здійснювався за відсутності позивача і відповідача, на підставі наявних у справі доказів (у заочному порядку), про що судом була постановлена ухвала без виходу до нарадчої кімнати, та у порядку частини пятої статті 209 Цивільного процесуального кодексу України (надалі за текстом ЦПК України) занесена до журналу судового засідання.
У звязку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, в силу положень частини другої статті 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
У позові, представник позивача вказував на те, що між банком та відповідачем був укладений договір, зобов`язання за яким банком були виконані шляхом надання кредиту. А відповідач свої зобов`язання по його поверненню у строки, встановлені договором не виконав. Тому у банка виникло право вимоги до відповідача щодо повернення кредиту, сплати процентів за його користування, комісії. А оскільки договором передбачено і право банка на нарахування та стягнення неустойки за невиконання грошових зобовязань, банк користуючись своїм правом просить стягнути і їх.
На основі всебічного, повного, обєктивного та безпосереднього дослідження, кожного наявного у матеріалах справи доказу окремо, а також у їх сукупності, суд встановив наступні обставини:
Підписавши заяву позичальника № ABH0RG110000221 від 30 вересня 2013 року, ОСОБА_1 також підтвердила, що ця заява разом із запропонованими Акцент Банком Умовами та правилами надання банківських послуг і тарифами, складає між нею та банком кредитно-заставний договір, оригінал якого вона отримала (а.с.6-15).
За цим кредитно-заставним договором, публічне акціонерне товариство «Акцент Банк» взяв на себе зобовязання надати ОСОБА_1 кредит у сумі 6390 гривень 59 копійок, на строк з 30 вересня 2013 року по 29 вересня 2014 року включно, шляхом перерахування означеної суми на поточний рахунок продавця товару та послуг, а ОСОБА_1 взяла на себе зобовязання повернути кредит зі сплатою процентів у розмірі 0,12% річних, комісії у вигляді щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 191 гривня 08 копійок, шляхом сплати кожного місяця, з 24 по 28 число, платежу у розмірі 532 гривні 90 копійок, а з 29 березня 2014 року 723 гривень 98 копійок (а.с.6,9-15).
Тридцятого вересня 2013 року, публічне акціонерне товариство «Акцент Банк» перерахував 5712 гривень на поточний рахунок продавця товару, та 678 гривень 59 копійок на поточний рахунок страхової компанії на сплату страхового платежу (а.с.206-207).
Із встановлених обставин вбачається, що між публічним акціонерним товариством «Акцент Банк» та ОСОБА_1 виникли цивільні (зобовязальні) правовідносини у сфері споживчого кредитування, в яких позивач виступає кредитодавцем (виконавцем послуги кредитування), а відповідач споживачем (отримувачем вказаної послуги), та в межах яких виник спір щодо права позивача, як кредитора у цьому зобовязанні, на повернення відповідачем, як боржником, отриманого ним кредиту, сплати процентів за його користування, комісії та неустойки.
Враховуючи визначені судом правовідносини, для вирішення спору суд застосовує такі норми матеріального права, виходячи при цьому з наступних мотивів:
Відповідно до положень частини першої статті 509 Цивільного кодексу України (надалі за текстом ЦК України) зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.
В силу положень частини другої статті 509, пункту першого частини другої статті 11 та частини першої статті 629 ЦК України зобовязання можуть виникати з договорів, які стають обовязковими для виконання сторонами, що їх уклали.
Виходячи з положень частини першої статей 1054, 1055 ЦК України та пунктів 22,23 частини першої статті 1, частини першої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» №1023-ХІІ від 12 травня 1991 року, договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем (банком або іншою фінансової установою) та споживачем (фізичною особою) у письмовій формі, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими процентами у розмірі та порядку, що передбачений договором. При цьому, з огляду на положення статті 207 ЦК України, такий договір може бути укладений шляхом обміну сторонами одним або декількома документами, в яких зафіксовано його зміст, та які підписані обома сторонами: споживачем, як однією стороною договору, та уповноваженим на це представником кредитодавця із скріпленням печаткою кредитодавця, як другою стороною договору. А користуючись положеннями статті 628 вказаного кодексу, сторони мають право укласти договір, в якому будуть міститись елементи різних договорів (змішаний договір), тоді до відносин сторін у такому договорі, застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.
Так, 30 вересня 2013, ОСОБА_1 та публічне акціонерне товариство «Акцент Банк» уклали змішаний кредитно-заставний договір № ABH0RG110000221, за яким (в частині умов договору, що стосуються кредиту) банк взяв на себе зобовязання надати ОСОБА_1 кредит у розмірі 6390 гривень 59 копійок, а ОСОБА_1 взяла на себе зобовязання повернути кредит, сплатити проценти за його користування, щомісячну комісію у вигляді фінансової винагороди за надання фінансового інструменту на умовах, визначених заявою позичальника № ABH0RG110000221, Умовами та правилами надання банківських послуг і тарифами (а.с.6,9-15).
Сторони договору встановили, що банк зобовязується перерахувати 5712 гривень та 678 гривень 59 копійок на поточний рахунок продавців товарів та послуг (а.с.6).
Факт виконання банком вказаного зобовязання, підтверджується письмовими доказами (а.с.206-207).
Виходячи з положень частин першої статей 526, 529 та 530 ЦК України зобовязання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього кодексу; кредитор має право приймати від боржника виконання його обовязку частинами, якщо це встановлено договором; якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Позивач та відповідач, як сторони кредитно-заставного договору встановили, що кредит надається позивачем строком на 12 місяців, по 29 вересня 2014 року включно, при цьому позичальник зобовязується повернути кредит, сплатити проценти (із розрахунку у розмірі 0,12% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом) та щомісячну винагороду за надання фінансового інструменту у розмірі 191 гривня 08 копійок, шляхом сплати кожного місяця, з 24 по 28 число, платежу у розмірі 532 гривні 90 копійок, а з 29 березня 2014 року 723 гривні 98 копійок (а.с.6).
Відповідно до положень частини першої статті 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або неналежне виконання (виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання).
Виходячи з документів, наданих позивачем, зокрема: розрахунку заборгованості за кредитно-заставним договором № ABH0RG110000221 від 30 вересня 2013 року (а.с.5) та виписки по рахунку (а.с.44-230), позичальник взяті на себе зобовязання належним чином не виконала. У звязку з чим, у неї утворилась заборгованість, яка станом на 10 червня 2015 року складає 6997 гривень 27 копійок, з яких: 5847 гривень 72 копійки - заборгованість за кредитом; 3 гривні 07 копійок - заборгованість по процентам за користування кредитом; 1146 гривень 48 копійок - заборгованість по комісії.
Враховуючи відсутність в матеріалах справи доказів, які б доводили зворотне, суд вважає доведеним факт порушення відповідачем взятого на себе грошового зобовязання у вигляді повернення кредиту та сплати процентів, на підставі кредитно-заставного договору, а тому вважає доведеним факт порушення права позивача, як кредитора у цьому зобовязанні, на отримання від відповідача, як боржника, наданого йому кредиту та сплати процентів і комісії.
Відповідно до положень частини першої статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання.
З огляду на положення пункту третього частини першої статті 611 ЦК України, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Відповідно до положень частини першої статті 624 цього ж кодексу, якщо за порушення зобовязання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків.
Згідно з частиною першою статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Згідно з частиною другою статті 551 цього ж кодексу, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Так, кредитно-заставним договором № ABH0RG110000221 від 30 вересня 2013 року встановлено, що у випадку несвоєчасного погашення заборгованості по кредиту, процентам, комісійної винагороди, позичальник сплачує банку пеню в розмірі 0,15% від суми простроченої заборгованості по кредиту, за кожен день прострочки, але не менше 1 гривні (а.с.6,9-15).
Також, кредитно-заставним договором № ABH0RG110000221 від 30 вересня 2013 року встановлено, що при порушенні позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобовязань, передбачених договором більше ніж на 30 днів, позичальник зобовязаний сплатити банку штраф у розмірі 500 (пятсот) гривень та 5% від суми заборгованості (а.с.6,9-15).
Виходячи з документів, наданих позивачем, зокрема: розрахунку заборгованості за кредитно-заставним договором № ABH0RG110000221 від 30 вересня 2013 року (а.с.5) та виписки по рахунку (а.с.44-230), позичальник свої зобов`язання належним чином не виконала. У звязку з чим, банк використав своє право передбачене договором і щодо нарахування пені, розмір якої склав: 3890 гривень 77 копійок; і щодо нарахування штрафу, розмір якого склав: 1044 гривні 40 копійок, де 500 гривень це фіксована складова, а 544 гривні 40 копійок процентна складова.
При цьому судом враховано, що матеріали справи не містять достатніх доказів, які б підтверджували наявність усіх обставин, з якими стаття 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» повязує необхідність її застосування.
Тому, матеріально-правову вимогу позивача до ОСОБА_1 про стягнення з неї 3890 гривень 77 копійок пені та штрафу у розмірі 1044 гривні 40 копійок, також слід визнати обґрунтованою і такою, що підлягає задоволенню.
Зважаючи на викладене, позов публічного акціонерного товариства «Акцент Банк» підлягає задоволенню у повному обсязі.
Відповідно до частини першої статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.
З огляду на те, що позовні вимоги підлягають задоволенню повністю, а судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 243 гривні 60 копійок та витрат, повязаних з опублікуванням оголошення про виклик відповідача у розмірі 630 гривень, які понесені позивачем по цій справі суд вважає документально підтвердженими (а.с.25,41-43,234-236), вони підлягають стягненню на користь позивача з відповідача у повному обсязі, тобто у розмірі 873 гривні 60 копійок.
Отже, керуючись статтями 15,18,57-64,88,159-197,208,209,212-215,224-233 ЦПК України, суд,
Позов публічного акціонерного товариства «Акцент Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, задовольнити у повному обсязі.
Заочне рішення може бути оскаржено позивачем шляхом подання апеляційної скарги до Апеляційного суду Луганської області через Рубіжанський міський суд Луганської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Заочне рішення може бути переглянуто Рубіжанським міським судом Луганської області шляхом подання відповідачем заяви про перегляд заочного рішення до цього суду протягом десяти днів з дня отримання копії заочного рішення.
Заочне рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання позивачем апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано, та після закінчення строку для подання відповідачем письмової заяви про перегляд заочного рішення, якщо таку заяву не було подано. У разі подання позивачем апеляційної скарги заочне рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом. У разі подання відповідачем заяви про перегляд заочного рішення, якщо його не скасовано, воно набирає законної сили після закінчення строку на подання ним апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. А у разі подання ним апеляційної скарги заочне рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.
Суддя - Д.С. Коваленко