Справа №474/906/14-ц 03.03.2015 03.03.2015 03.03.2015
Провадження № 22-ц/784/592/15 Головуючий першої інстанції: Тихоненко М.І.
Категорія: 48 Суддя-доповідач апеляційного суду: Базовкіна Т.М.
У Х В А Л А

Іменем України

03 березня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого: Базовкіної Т.М..,

суддів: Кушнірової Т.Б.,

Яворської Ж.М.,

при секретарі судового засідання: Романенко Ю.О.,

за участі позивача ОСОБА_3 його представника - ОСОБА_4, представника відповідача - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Врадіївського районного суду Миколаївської області від 29 грудня 2014 року за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_6 про визнання жилого будинку спільною сумісною власністю подружжя,

в с т а н о в и л а :

У серпні 2014 р. ОСОБА_3 звернувся з позовом до ОСОБА_6 про визнання жилого будинку спільною сумісною власністю подружжя.

В обґрунтування своїх вимог позивач вказував, що з 01 жовтня 2010 р. перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6, який розірвано 16 лютого 2014 р., а до цього з 2006 р. проживав з нею однією сім'єю без реєстрації шлюбу.

Посилаючись на те, що за час спільного проживання за домовленістю з відповідачем за рахунок їх спільних коштів, його особистої трудової участі було значно поліпшено належний відповідачу на праві особистої власності жилий будинок АДРЕСА_1 позивач просив визнати вказаний будинок спільним майном подружжя.

Рішенням Врадіївського районного суду Миколаївської області від 29 грудня 2014 р. в позові відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 вказує на неповне з'ясування судом обставин справи, невірну оцінку наданих сторонами доказів і просить рішення суду скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Заслухавши доповідь судді, пояснення позивача, представників сторін, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із таких підстав.

З матеріалів справи вбачається та судом встановлено, що з липня 2007 р. сторони проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу, а з 01 жовтня 2010 р. перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням суду від 26 лютого 2014 р.

На підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом ОСОБА_6 є власницею жилого будинку АДРЕСА_1

Звертаючись з позовом, ОСОБА_3 посилався на те, що за час спільного проживання з відповідачем за рахунок коштів їх сім'ї, а також його трудової участі вартість будинку значно збільшилась.

Відповідно до ч. 1 ст. 62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Із роз'яснень, викладених у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21 грудня 2007 р. вбачається, що майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Проте, для застосування передбачених зазначеною статтею правил, збільшення вартості майна повинно відбуватися внаслідок затрат подружжя і наявним повинно бути істотне збільшення вартості майна як об'єкту, його якісних характеристик.

Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з'ясуванню шляхом порівняння вартості об'єкту в стані, що існував до поліпшення, та його вартості після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них не є тим фактором, який єдиний безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна, як об'єкту.

Таким чином за даним позовом предметом доказування є факт істотного збільшення цінності належного відповідачу будинку за рахунок особистих коштів позивача та його трудових затрат, а також спільних коштів та зусиль сторін.

Згідно з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

З матеріалів справи вбачається, що позивач конкретно не визначав та не надав доказів того, у якому саме стані перебував належний відповідачу жилий будинок до початку спільного проживання сторін, який стан будинку на час припинення сімейних стосунків, які саме роботи з поліпшення будинку були проведені, за які кошти та не представив переконливих доказів того, що за час спільного проживання однією сім'єю з відповідачем вартість жилого будинку була істотно збільшена за рахунок належних їх спільних коштів та його трудової участі.

За такого суд обґрунтовано відмовив у позові за недоведеністю.

Доводи апеляційної скарги не спростовують таких висновків суду.

Зокрема, позивачем взагалі не визначено та не надано доказів, які саме поліпшення, належного відповідачу будинку були зроблені за час перебування сторін у шлюбі, в тому числі за його рахунок, їх обсяг та перелік, та чи можна їх вважати такими, що суттєво збільшили його цінність (наприклад, чи було збільшено жилу площу або значно покращено стан будинку).

Щодо посилань в апеляційній скарзі на те, що судом не враховано надану їм квитанцію щодо придбання будівельних матеріалів, але врахування при цьому аналогічних документів, наданих відповідачем, колегія вважає, суд вірно дав оцінку наданим сторонами доказам в їх сукупності та врахував, що надані відповідачем письмові докази підтверджується поясненнями свідків, які безпосередньо брали участь у проведенні ремонтних робіт. .

Пояснення свідків, які на думку апелянта, суд помилково не врахував при вирішенні спору, не містять конкретних відомостей щодо обсягу робіт, виконаних позивачем, та зроблених ним внесків у поліпшення будинку.

Що стосується доводів апелянта про відмову у призначенні по справі експертизи, то колегія суддів виходить з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем заявлялось клопотання про призначення по справи будівельно-технічної експертизи щодо визначення вартості виконаних будівельних робіт та ринкової вартості спірного жилого будинку.

Між тим, як зазначено вище для наявності підстав, передбачених ст. 62 СК України, для визнання спільною сумісною власністю сторін належного відповідачу будинку, слід було доводити стан майна до проведення поліпшень та на час вирішення спору, вартість об'єкту в стані, що існував до поліпшення, та його вартості після поліпшення, а також сам факт проведення конкретних поліпшень, їх обсяг.

Позивачем такі обставини не доводились, та відповідно не пропонувались такі питання на вирішення експерту, а сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного не є достатнім для визначення наявності суттєвого збільшення вартості спірного майна, а тому за наведеного у суду не було підстав для призначення судової експертизи за заявленими позивачем запитаннями.

За такого колегія суддів не вбачає підстав для скасування оскаржуваного рішення

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити, рішення Врадіївського районного суду Миколаївської області від 29 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Судді: