Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" жовтня 2015 р.

Суворовський районний суд міста ОСОБА_1,в складі:

головуючого - судді Малиновського О.М.,

при секретарі - Шевчук М.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду № 15, в м. Одесі, цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання квартири спільною частковою власністю, визнання права власності, -

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_2 звернулася до суду з позовними вимогами в яких зазначила, що починаючи з 1998р. вона проживала однією сімєю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_4 з яким 02.10.2003р. зареєстрували шлюб. Пісня смерті ОСОБА_4, який помер 13.05.2014р. відкрилася спадщина у вигляді квартири АДРЕСА_1, яка була придбана на імя ОСОБА_5 10.09.2003р. за 15309 гривень. Позивач зазначає, що вказана квартира була придбана за грошові кошти, надані її батьками, які вони отримали від продажу житлового будинку та земельної ділянки. Відтак, ОСОБА_2 вважає, що вказана вище квартира була придбана за рахунок спільних трудових зусиль та за рахунок спільного бюджету, а відтак на підставі ст.ст. 17,18 Закону України «Про власність» таке майно є спільною частковою власністю її та ОСОБА_4 Посилаючись на зазначені обставини ОСОБА_2 просить визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною частковою власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_2, визнавши за нею право власності на ? частину квартири. Дані обставини стали підставою для звернення до суду.

В судовому засіданні ОСОБА_2 та її представники ОСОБА_6, ОСОБА_7 предявлені позовні вимоги підтримали, просять задовольнити.

ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_8 посилаючись на безпідставність, недоведеність предявлених позовних вимог просять відмовити в задоволені позовних вимог, а також поставили питання про застосування наслідків пропущення ОСОБА_2 строків позовної давності по виниклим правовідносинам.

Суд,заслухавши сторін та їх представників, допитавши свідків, вивчивши матеріали справи, встановивши факти та відповідні до них правовідносини, прийшов до наступного висновку.

Правовідносини, які виникли між сторонами регулюються Законом України «Про власність», Кодексом про шлюб та сімю, ЦК України в редакції 2003р. в частині застосування позовної давності, ЦК УРСР в редакції 1963р.,зокрема ст. 112, якою було передбачено, що майно може належати на праві спільно власності двом чи кільком громадянам.

Частиною 1 статті 17 Закону України «Про власність» регламентувала, що майно, придбане внаслідок спільної праці членів сімї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Згідно ч. 1 ст. 22 КпШС, майно, нажите подружжя за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Відповідно до ч.1 ст. 24 того ж Кодексу, майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

Відповідно до роз'яснень, що містяться в пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» (у редакції, яка була чинною на момент спірних правовідносин), спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім'єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з пунктом 1 статті 17 Закону України «Про власність», відповідних норм ЦК Української РСР та з урахуванням пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності». Правила статей 22, 28, 29 КпШС України в цих випадках не застосовуються.

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_2 з 02.10.2003р. перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданого виконкомом Крижанівської сільської ради Комінтернівського району Одеської області на підставі а/з №20 від02.10.2003р.

ОСОБА_4 помер 13.05.2014р. (а/з про смерть № 5119 від 14.05.2014р. складена у відділі ДРАЦС у м. Одесі РС ОМУЮ). Після його смерті відкрилася спадщина, яка складається з рухомого та нерухомого майна, в тому числі і з квартири АДРЕСА_1. З матеріалів спадкової справи №28/2014р. до майна померлого ОСОБА_4, заведеною приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_9, убачається, що із заявами про прийняття спадщини, в строки визначені ст. 1270 ЦК України звернулися ОСОБА_2 - дружина померлого та ОСОБА_3 син померлого. Факт родинних відносин між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 сторонами по справі не оспорювався та підтверджується свідоцтвом про народження ОСОБА_3 Дочка ОСОБА_4 ОСОБА_1 13.11.2014р. звернулася до нотаріуса із заявою в якій відмовилась від прийняття спадщини після смерті батька на користь свого рідного брата ОСОБА_3 Отже, спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_4 є ОСОБА_2 та ОСОБА_3, які вважаються такими, що прийняли спадщину.

Спірна квартира АДРЕСА_1 була придбана ОСОБА_5 10.09.2003р. за нотаріально посвідченим договором (приватний нотаріус ОСОБА_9М.), реєстровий номер 4176.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_2 починаючи з грудня 1998р. по час укладання шлюбу (02.10.2003р.) проживали однією сімєю, як чоловік та жінка, без реєстрації шлюбу. Дана обставина була підтверджена допитаними у судовому засіданні свідками. Разом з тим, слід зазначити, що діюче на той час законодавство не передбачало правових підстав для виникнення майнових прав та обовязків чоловіка та жінки, які проживали однією сімєю без реєстрації шлюбу. Таке право було закріплено у СК Україні, який набув чинність з 01.01.2004р., зокрема у статті 74. Відтак, посилання позивачки та її представників на спільне проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу, як на підставу виникнення майнових прав на спірну квартиру є хибними та судом до уваги не приймаються, оскільки не ґрунтуються на діючому на той час законодавстві.

Виходячи зі змісту ст. ст. 11, 57-60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини , на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Обставини доводяться будь-якими фактичними даними, зокрема показаннями свідків, письмовими доказами, речовими доказами, звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

В якості доведеності предявлених позовних вимог про визнання квартири спільною частковою власністю ОСОБА_2 представила суду єдиний доказ - показання допитаних у судовому засіданні свідків.

Допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15 ОСОБА_14, ОСОБА_16 не змогли особисто підтвердити придбання спірної квартири за грошові кошти батьків ОСОБА_2 Про такі обставини свідки дізнавалися або зі слів ОСОБА_4І,, або зі слів ОСОБА_2, що не може вважатися допустимим доказом придбання квартири за спільні грошові кошти ОСОБА_4 та ОСОБА_2 Більш того, жоден свідок не підтвердив суму грошових коштів, за яку була придбана квартира. Показання батьків ОСОБА_2 ОСОБА_16 та ОСОБА_15 взагалі мають суперечності. Так, ОСОБА_15 в судовому засіданні показала, що грошові кошти в розмірі 15 000 доларів США передавала особисто дочці ОСОБА_2, в той час ОСОБА_16 стверджував, що гроші передавав він в руки ОСОБА_5 Наявність таких суперечностей не була спростована під час розгляду справи. Не обґрунтована з боку позивача і необхідність в отримані у її батьків грошових коштів в розмірі 15000,00 доларів США, в той час коли квартира була придбана за 15309,00 гривень.

Будь-яких інших належних та допустимих доказів, які б вказували на те, що квартира АДРЕСА_2 була придбана внаслідок спільної праціБаркарь А.В. та праці ОСОБА_4 суд не представлено.

Отже, виходячи із того, що спірні правовідносини між сторонами у справі виникли до набрання чинності СК України до 1 січня 2004 року, позивачем не надано належних і допустимих доказів про участь у набутті спірного майна, оскільки самі по собі факти придбання спірного майна у вересні 2003 року та спільного проживання без реєстрації шлюбу в цей період без визначення ступеня участі працею й коштами в придбанні спірного житлового будинку не можуть бути підставою для визнання права власності на половину спірного майна.

Зважаючи на викладене, слід дійти висновку, що квартира АДРЕСА_1 є особистою приватною власністю ОСОБА_4, оскільки була придбана до реєстрації шлюбу з ОСОБА_2, а відтак предявлені позовні вимоги щодо визнання квартири спільною сумісною власністю є недоведеними та не підлягають задоволенню в повному обсязі. Приймаючи до уваги що позовні вимоги про визнання права власності на 1/2 частину квартири є похідними від позовних вимог про визнання квартири спільною сумісною власністю, в задоволені яких було відмолено даним рішенням, то і вони не підлягають задоволенню.

Крім того, заперечуючи про позовних вимог ОСОБА_3 та його представник просили застосувати наслідки пропущення ОСОБА_2 строку позовної давності.

При вирішенні даного питання суд виходить з наступного.

Згідно п. 6 прикінцевих та перехідних положень ЦК України в редакції 2003р. правила ЦК України про позовну давність застосовуються до позовів, строк предявлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом.

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та пята статті 261 ЦК України).

Початок перебігу строку давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому поряду через суд.

Як зазначала ОСОБА_17 вона була присутня під час укладання договору купівлі-продажу спірної квартири 10.09.2003р. Таким чином, позовна давність за її вимогами повиннаобчислюватися з наступного дня після посвідчення договору купівлі-продажу.У виниклих між сторонами правовідносинах застосуванню підлягає строк позовної давності в три роки (ст.71ЦК УРСР в ред. 1963р.). З даними позовними вимогами ОСОБА_2 звернулася05.12.2014р., про що свідчить відмітка вхідної кореспонденції суду на позовній заяві. Тобто, ОСОБА_2 звернулася до суду з пропуском визначеного законом строку, який в даному випадку розпочався 11.09.2003р. та закінчився 11.09.2005р. Поважних причин пропуску строку позовної давності з боку ОСОБА_2 суд не представлено. Пропуск строку позовної давності є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог.

Разом з тим, з урахуванням обставин встановленихсудом та зазначених в цьому рішенні, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 слід відмовити в звязку з недоведеністю порушеного права.

Керуючись ст.ст. 10,11,57,61,63,64,209, 212-215,218 ЦПК України, -

ВИРІШИВ

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання квартири спільною частковою власністю, визнання права власності відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскарженев апеляційний суд Одеської області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10-ти денний строк з дняоголошення рішення суду.

Суддя