Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 квітня 2015 року Рівненський міський суд

під головуванням судді - Ковальова І.М.

при секретарі - Мізера А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Рівне цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення коштів за договором позики та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання правочину недійсним,-

в с т а н о в и в :

В Рівненський міський суд з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення коштів за договором позики звернувся ОСОБА_1.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник просять суд позовні вимоги про стягнення коштів за договором позики задоволити та стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 1 482 722,00 (один мільйон чотириста вісімдесят дві тисячі сімсот двадцять дві гривні) основного боргу, 533 194,78 гривень інфляційних збитків, три проценти річних в сумі 143 681,86 грн. та понесені судові витрати по справі з підстав викладених у позовній заяві.

Свої вимоги мотивують тим, що між позивачем ОСОБА_1 та відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір позики, згідно якого ОСОБА_2, отримав у позику кошти в сумі 1 482 722,00 грн. (один мільйон чотириста вісімдесят дві тисячі сімсот двадцять дві гривні). На підтвердження укладення договору позики боржником видано розписку, у якій зазначено суму отриманої позики та строк повернення до 31 грудня 2011 року. Вказаний договір оформлений розпискою. У встановлений термін боржники кошти отримані у позику не повернули, чим порушив взяті на себе зобов'язання, тому він за захистом своїх законних прав та інтересів вимушений звертатися до суду.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним просять суд відмовити.

В судовому засіданні відповідач-позивач ОСОБА_2 та його представник первинний позов ОСОБА_1 про стягнення коштів не визнали, вважають його безпідставним та просять суд відмовити у його задоволенні. Свої заперечення мотивують тим, що під час складання розписки 02 серпня 2011 року та на час розгляду справи в суді від ОСОБА_4 та його брата ОСОБА_1 відповідач ОСОБА_2, не отримував грошей, що доведено матеріалами кримінального провадження №00000085 та встановлено рішенням Рівненського міського суду у цивільній справі №569/9990/13ц.

Заявлений зустрічний позов про визнання правочину недійсним повністю підтримали та просять суд його задоволити, оскільки між сторонами будь яких зобов'язань немає.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 заявлені позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення коштів не визнала, вважає його безпідставним та просить суд відмовити у задоволенні, а заявлений зустрічний позов ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним просить суд задоволити.

Заслухавши учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи та подані сторонами письмові докази по справі, суд прийшов до висновку, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення коштів за договором позики не підлягає до задоволення, а зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання правочину недійсним підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 02 серпня 2011 року ОСОБА_2 написав розписку позивачу ОСОБА_1 слідуючого змісту «Я, ОСОБА_2, позичив у ОСОБА_1 гроші в сумі 1482722 гр. (один мільйон чотириста вісімдесят дві тисячі сімсот двадцять дві гривні) терміном до 31 грудня 2011 року в чому і розписуюсь, або дострокове повернення по вимозі. 02.08.2011 р. Підпис =ОСОБА_2=. Паспортні дані НОМЕР_1 від 30 травня 2001 року виданий МУ УМВС в Рівненській області, що мешкаю в АДРЕСА_1. т. НОМЕР_2. У випадку неможливості повернення цю суму повертає моя супруга ОСОБА_3.».

Як пояснив в судовому засіданні ОСОБА_2, дану розписку датовану 02 серпня 2011 року ним було написано на прохання брата позивача ОСОБА_4, як такого договору позики між ним та позивачем не укладалося. Тобто, 02 серпня 2011 року за даним договором ОСОБА_2 жодних грошових коштів від ОСОБА_1 в серпні місяці 2011 року, тобто в момент його підписання, не отримував, що не заперечив в судовому засіданні позивач ОСОБА_1

Відповідно до ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона ( позикодавець) передає у власність другій стороні ( позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів ( суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 1047 ЦК України, передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ч.5 ст.203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно із ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом не дійсним.

Відповідно до ч.3 ст.215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Отже, за договором позики укладеним між позивачем та відповідачем від 02 серпня 2011 року, грошові кошти ОСОБА_2 від ОСОБА_1 не отримував, а згідно ст. 1046 ЦК України, договір позики є укладеним з моменту передання грошей, враховуючи вимоги ст. 1047 ЦК України про те, що договір позики має бути реальним, тобто містити відомості про передачу позичальнику визначеної грошової суми, суд приходить до висновку, що позов з цих підстав ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення коштів за договором позики не підлягає до задоволення, оскілки не було передачі грошових коштів, а зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання правочину недійсним з цих підстав підлягає до задоволення.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки,в основній частині позовні вимоги позивача не підлягають до задоволення, а похідними вимоги є стягнення інфляційних втрат та 3% річних, тому і похідні вимоги не підлягають до задоволення.

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Враховуючи, що позивач ОСОБА_1 своїх вимог не довів, а відповідач ОСОБА_2 їх повністю спростував, тому первинний позов про стягнення коштів за договором не підлягає до задоволення, а зустрічний позов ОСОБА_2, про визнання правочину недійсним є обґрунтованим, доведеним та таким, що підлягає до задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.10,60,88,212,213,215,293,294 ЦПК України, ст.ст.203,204,215,625,1046,1047 ЦК України, суд,-

в и р і ш и в :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення коштів за договором позики - відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання правочину недійсним - задоволити.

Визнати договір позики від 02 серпня 2011 року на суму 1 482 722 грн. (один мільйон чотириста вісімдесят дві тисячі сімсот двадцять дві гривні) укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 - недійсним.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий :