АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2015 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Бреславського О. Г.

суддів: Половінкіної Н.Ю., Савчук М.В.

секретаря: Давньої Я.А.

за участю: позивача ОСОБА_1, відповідачки ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Чернівецької міської ради, третя особа без самостійних вимог до предмету спору Чернівецьке обласне виробниче кооперативно-державне об'єднання сільського комунального господарства «Облсількомунгосп» про визнання права власності на гараж, за апеляційною скаргою мешканців житлового будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_2, ОСОБА_4 на рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 02 червня 2015 року,-

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2014 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до Чернівецької міської ради про визнання права власності на гараж. Посилався на те, що у 1992 році він отримав ордер на квартиру АДРЕСА_1, на підставі якого в подальшому йому видане свідоцтво про право власності на вказану квартиру. У даному житловому будинку вбудовані гаражі, один з яких був йому запропоновано керівництвом комунального господарства «Облсількомунгосп», за який він відповідно сплатив 3942 карбованці та отримав технічний паспорт на гараж загальною площею 27,8 кв.м..

У подальшому, з метою оформлення права власності на даний гараж у визначеному законом порядку, він звернувся до реєстраційної служби, однак у державній реєстрації права власності йому відмовлено у зв'язку із відсутністю правовстановлюючих документів на нього, тому, посилаючись на норми ст. 392 ЦК України, просив визнати за ним право власності на гараж загальною площею 27,8 кв.м. за адресою АДРЕСА_1

Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 02 червня 2015 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на гараж

22ц/794/1338/15 Головуючий в І інстанції Піхало Н.В.

категорія 2 Доповідач Бреславський О.Г.

загальною площею 27,8 кв.м. за адресою АДРЕСА_1

У апеляційній скарзі мешканці житлового будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_2, ОСОБА_4, вважаючи себе співвласниками спірного нежитлового приміщення, просять скасувати рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 02 червня 2015 року та ухвалити нове рішення, яким повністю відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1

Вважають вказане рішення незаконним, таким що ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Згідно із Цивільним процесуальним кодексом України особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково (ст. 292 ЦПК).

Апелянти, вважаючи себе співвласниками спірних допоміжних приміщень, звернулися із апеляційною скаргою на рішення суду першої інстанції.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, рішенням виконавчого комітету Чернівецької міської ради № 258/9 від 20 вересня 1988 року вирішено погодити Чернівецькому обласному виробничому кооперативно-державному об'єднанню сільського комунального господарства «Облсількомунгосп» (забудовник) проектування 6-ти квартирного житлового будинку на земельній ділянці розміром 0,07 га по АДРЕСА_1 згідно викопіровки з генплану, акту вибору та відведення земельної ділянки для будівництва вказаного будинку ( а.с. 37).

Рішенням виконавчого комітету Чернівецької міської ради № 125/6 від 17 березня 1992 року затверджено акт приймання в експлуатацію державною комісією 6-ти квартирного житлового будинку по АДРЕСА_1 ( а.с. 38, 45-49).

У вказаному будинку, вбудовано нежитлове приміщення, яке розташоване у цокольному поверсі та складається з 2-х кімнат площею18,9 кв.м. та - 8,9 кв.м, загальною площею 27,8 кв.м.

З свідоцтва про право власності від 25 вересня 1996 року вбачається, що квартира АДРЕСА_2 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1 та членам його сім'ї. Вказана квартира приватизована згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» (а/с 4).

З копії технічного паспорту вбачається, що в будинок по АДРЕСА_1 вбудовано гараж, який розташований у цокольному поверсі та складається з 2-х кімнат загальною площею 27,8 кв.м, в тому числі: гараж 18,9 кв.м., підсобне приміщення - 8,9 кв.м (а/с 5).

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач вказує на те, що він сплатив на рахунок третьої особи грошові кошти за гараж в розмірі 3942 крб., що також підтверджується копією квитанції, наявною в матеріалах справи (а/с 6).

Дані кошти позивачем були сплачені на підставі розпорядження голови Чернівецького обласного виробничого кооперативно-державного об'єднання сільського комунального господарства «Облсількомунгосп» щодо виділення спірного гаражу позивачу на підставі поданої ним заяви та рішення профкому.

Відповідно до довідки № 4 Чернівецького обласного виробничого кооперативно-державного об'єднання сільського комунального господарства «Облсількомунгосп» ОСОБА_1 на підставі рішення Ленінського райвиконкому отримав у будинку по АДРЕСА_1 квартиру, а згідно рішення профкому обсількомунгоспу № 4 від 15 грудня 1989 року придбав за власні кошти (квитанція від 22 травня 1992 року) у вищевказаному будинку вбудований гараж, загальною площею 27,8 кв.м. (а.с. 61).

У копії технічного паспорта на гараж вбудований в будинок АДРЕСА_1 який відображає технічні характеристики об'єкту нерухомості, зазначено, що спірний гараж знаходиться у власності ОСОБА_1 (а.с.5).

Останній, з метою реєстрації права власності на спірний гараж звертався до Реєстраційної служби Чернівецького міського управління юстиції, проте рішенням державного реєстратора від 02.02.2015 йому відмовлено у такій реєстрації у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів (а/с 17).

Водночас, вказане оспорюване приміщення у цокольному поверсі, що складається з 2-х кімнат загальною площею 27,8 кв.м, при проектуванні 6-ти квартирного житлового будинку на земельній ділянці розміром 0,07 га по АДРЕСА_1 не проектувалося, не погоджувалося та не приймалося в експлуатацію (а.с. 37, 38, 45-49).

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1, суд першої інстанції, виходив з того, що за правилами ст. 392 ЦК України, враховуючи відсутність заперечень зі сторони інших співвласників будинку, за позивачем можливо визнати право власності на гараж загальною площею 27,8 кв.м, що знаходиться в будинку № 7 по вулиці Герцена в м. Чернівці.

Проте, з таким висновком погодитися не можна, оскільки суд дійшов його внаслідок неповного з'ясування обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права, що згідно п.п.1, 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, яким в задоволенні позову необхідно відмовити.

Зі змісту статті 392 ЦК України вбачається, що власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Підставою набуття у власність спірного приміщення, позивач вважає укладення договору купівлі-продажу з третьою особою. Проте, даний факт, як вірно зазначено судом першої інстанції, в судовому засіданні не підтверджений будь-яким із наявних у справі доказів.

З огляду на викладене, вимоги позивача щодо набуття права власності на спірні приміщення є безпідставними.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» суть приватизації державного житлового фонду полягає у відчуженні на користь громадян України, тобто у їх власність, як квартир (будинків), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, так і належних до них господарських споруд і допоміжних приміщень (підвалів, сараїв тощо) цього фонду. Допоміжні приміщення відповідно до ч. 2 ст. 10 указаного Закону стають об'єктами права спільної власності співвласників будинків одночасно з приватизацією квартир, що засвідчується свідоцтвом про право власності на квартиру.

У Рішенні Конституційного Суду України від 2 березня 2004 року № 4-рп/2004 (справа про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків) зазначено, що допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні і т. ін.) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир багатоквартирних будинків, підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об'єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього (п.1.1).

У Рішенні Конституційного Суду України від 9 листопада 2011 року № 14-рп/2011 зазначено, що положення пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19 червня 1992 року № 2482-ХІІ зі змінами необхідно розуміти так, що власники квартир дво-або багатоквартирних житлових будинків та житлових приміщень у гуртожитку, незалежно від підстав набуття права власності на такі квартири, житлові приміщення, є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою.

У той же час законодавство розрізняє поняття допоміжного приміщення та нежилого приміщення.

Статтею 1 Закону України «Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку» передбачено, що допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - це приміщення, призначені для експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку (сходові клітини, вестибюлі, перехідні шлюзи, позаквартирні коридори, колясочні, кладові, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні шахти та інші технічні приміщення ). Нежиле приміщення - це приміщення, яке належить до житлового комплексу, але не відноситься до житлового фонду і є самостійним об'єктом цивільно-правових відносин.

У даній справі, оспорюване приміщення у цокольному поверсі, що складається з 2-х кімнат загальною площею 27,8 кв.м, при проектуванні 6-ти квартирного житлового будинку на земельній ділянці розміром 0,07 га по вулиці АДРЕСА_1 в м. Чернівці не проектувалося, рішенням виконавчого комітету Чернівецької міської ради не погоджувалося та не приймалося в експлуатацію, як гараж. (а. с. 37, 38, 45-49).

За таких обставин, суд першої інстанції, в порушення вимог ст. ст. 355, 356, 382, 392 ЦК України, визнав право власності на нерухоме майно за ОСОБА_1, чим порушив права інших співвласників будинку на приміщення загальною площею 27,8 кв.м у будинку по вул. АДРЕСА_1 м. Чернівці.

З огляду на викладене, відповідно до ст. 309 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про те, що рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 02 червня 2015 року підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 слід відмовити.

Керуючись ст.ст, 303, 307, 309 ЦПК України,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 02 червня 2015 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Чернівецької міської ради про визнання права власності гаражу, відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, проте воно може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий : /підпис/

Судді: /підписи/

З оригіналом згідно: