Справа № 454/1406/15 Головуючий у 1 інстанції: Веремчук О.А.
Провадження № 22-ц/783/6607/15 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 А. В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Павлишина О.Ф.,

секретаря Бохонко Е.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 19 червня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, представника позивачів ОСОБА_6 до ОСОБА_7, з участю третьої особи Комунального підприємства Львівської обласної ради "Червоноградське міжміське бюро технічної інвентаризації", про визнання права власності на житловий будинок,-

встановила:

В червні 2015 року позивачі та їх представник звернулися в суд з позовом до ОСОБА_7 про визнання права власності на житловий будинок.

Вимоги обґрунтовували тим, що сім'я позивачів проживає в будинку за адресою вул. Лугова, 7 с. Забужжя, Сокальського району з 1954 року. Згідно свідоцтва про право власності від 20.05.1987 року, виданого на підставі рішення Сокальського райвиконкому від 16.04.1987 року за № 112, будинок на праві приватної власності був зареєстрований за ОСОБА_8, про що зроблено запис № 46 від 20.5.1987 року в Червоноградському МБТІ. Позивач ОСОБА_3, яка є дочкою ОСОБА_8, разом з чоловіком ОСОБА_4 з 1973 року почали займатися реконструкцією житлового будинку, вкладали кошти сім»ї та свою фізичну працю в будівництво, чим збільшили фактично корисну площу житлового будинку. 15.07.1991 року ОСОБА_8 помер. На даний час реконструкція будинку ними повністю завершена, про що свідчить технічний паспорт станом на 11.04.2011 року.

Однак, на реконструкцію будинковолодіння вони не мали дозволу відповідних органів та здійснювали будівництво самочинно, при цьому відповідачу та членам його сім»ї вони не давали згоди на створення спільної власності на будинок. Реконструкція на протязі тривалого часу проводилась ними фактично без участі відповідача, який мав свою сім'ю, періодично їздив на заробітки за кордон i витрачав гроші на потреби своєї сім»ї та придбання будинку в м. Сокаль.

З врахуванням наведених обставин, просили визнати за ними право спільної власності на житловий будинок № 7 по вул. Луговій в с. Забужжя, Сокальського району, Львівської області по 1/3 частині будинку за кожним.

Оскаржуваним рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 19 червня 2015 року позов задоволено.

Визнано право спільної власності на житловий будинок за адресою с. Забужжя вул. Лугова, 7, Сокальського району Львівської області за ОСОБА_3 на 1/3 частину будинку, ОСОБА_4 на 1/3 частину будинку, ОСОБА_5 на 1/3 частину будинку.

Ухвалою Сокальського районного суду Львівської області від 19.06.2015 року виправлено описку в рішенні Сокальського районного суду Львівської області від 19 червня 2015 року та викладено резолютивну частину рішення в наступній редакції:

«Позов задоволити.

Визнати право спільної часткової власності на житловий будинок з господарськими будівлями за адресою с. Забужжя вул. Лугова, буд. 7, Сокальського району Львівської області за ОСОБА_3 на 1/3 частину будинку, ОСОБА_4 на 1/3 частину будинку, ОСОБА_5 на 1/3 частину будинку.»

Рішення суду оскаржила ОСОБА_2, яка не була стороною у справі, однак вважає, що оскаржуваним рішенням порушено її права, оскільки в суді слухається інша цивільна справа за її позовом до ОСОБА_7, ОСОБА_5 про поділ майна подружжя та визнання майна спільною власністю, предметом розгляду якої є, зокрема, житловий будинок № 7 по вул. Луговій в с. Забужжя, Сокальського району Львівської області. Незважаючи на те, що сторонам у справі відомо про зазначені обставини, до розгляду справи її не залучено.

В апеляційній скарзі зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним та підлягає скасуванню у звязку з порушенням судом норм матеріального та процесуального права, постановлене без з»ясування обставин справи та перевірки їх доказами.

На переконання апелянта, суд не звернув увагу на те, що позов заявлено не до належного відповідача, оскільки ОСОБА_7 не був власником спірного будинку та не є спадкоємцем після смерті власника будинку ОСОБА_8

Крім цього, в порушення вимог ст. 331 ЦК України, суд визнав право власності на самочинно збудований житловий будинок, не прийнятий до експлуатації, за особами, які не є забудовниками вказаного будинку, не є власниками земельної ділянки (крім ОСОБА_5Т.).

Позивачами не надано висновку про проведення самочинного будівництва з додержанням архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил.

В свою чергу, суд не врахував, що позивачі ОСОБА_3І та ОСОБА_4 вибули із колгоспного двору та протягом трьох років не заявляли вимоги про виділ частки з майна колгоспного двору, тому втратили право на таку частку, а також що реконструкція спірного будинку проводилась у 2002 році за кошти зароблені за кордоном нею та її колишнім чоловіком ОСОБА_7, що стало підставою для подання позову про визнання майна спільною сумісною власністю.

Між тим, на думку апелянта із смертю ОСОБА_8 спірне будинковолодіння втратило статус колгоспного двору, оскільки він був останнім членом такого двору, його дружина ОСОБА_5 ніколи не була членом колгоспу, як і інші позивачі по справі, ніколи в колгоспі не працювали.

Просить скасувати рішення Сокальського районного суду Львівської області від 19 червня 2015 року та ухвалити нове рішення про відмову у позові.

Позивачі ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5, а також апелянт ОСОБА_2, будучи повідомленими належним чином про час та місце розгляду справи, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення їм поштових відправлень (а.с. 100-103), в судове засідання апеляційної інстанції не прибули, при цьому позивачі ОСОБА_3 та ОСОБА_5 подали заяву про відкладення розгляду справи у зв»язку із тим, що їх представник ОСОБА_6 не отримала судового виклику, позивач ОСОБА_4 подав клопотання про відкладення розгляду справи у зв»язку із хворобою, а апелянт ОСОБА_2 подала клопотання про відкладення розгляду справи у зв»язку із зайнятістю її представника ОСОБА_9 в інших справах

Представник позивачів ОСОБА_6 викликалася в судове засідання та не з»явилася, повідомлення про вручення поштового відправлення повернулось в суд за закінченням терміну зберігання (а. с. 104).

Представник третьої особи КП ЛОР «Червоноградське МБТІ» в судове засідання не прибув, подав клопотання про розгляд справи у відсутність представника.

Відповідач ОСОБА_7 в судове засідання не прибув, не повідомив суд про причину неявки.

На переконання колегії суддів, матеріалів справи достатньо для розгляду справи по суті, а тому вважає за можливе, у відповідності до ч. 2 ст. 305 ЦПК України, розглядати справу за відсутності осіб, що не з»явилися.

За відсутності всіх осіб, відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу технічними засобами не здійснюється.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах, передбачених ст. 303 ЦПК України, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення виходячи з таких підстав.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

На підставі ст.ст. 11, 60, 61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням осіб, в межах заявлених ними вимог на підставі доказів, кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно із ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте, зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Відповідно до ст. 16 ЦК України звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту права подання позову про визнання права власності, позивач в силу ст. 10 ЦПК України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва на забудову в сільських населених пунктах УРСР, яке видане на підставі рішення виконкому Забужівської сільради від 03.11.1972 року № 20,ОСОБА_8 дозволено будівництво житлового будинку з господарськими будівлями в с. Забужжя, по вул. Лугова, для вказаних цілей виділено земельну ділянку в існуючих межах (а.с. 9).

Після закінчення будівництва, на підставі рішення Сокальського райвиконкому від 16.04.1987 року № 112, видано Свідоцтво про право особистої власності на будівлі від 20.05.1987 року, відповідно до якого будинок по вул. Лугова, 7 в с. Забужжя належить на праві власності колгоспному двору, головою якого є ОСОБА_8, про що зроблено запис № 46 від 20.05.1987 року в Червоноградському МБТІ (а.с. 10).

Згідно свідоцтва про смерть ІІІ-СГ № 405971, ОСОБА_8 помер 15.07.1991 року у віці 81 рік, актовий запис № 41 (а.с. 46).

Відповідно до частини першої статті 120 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності.

Згідно із частиною другою статті 123 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.

Відповідно до розяснень, що викладені в пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме:

а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до

15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба);

б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося.

Порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 12 травня 1985 року № 5-24/26 (далі Вказівки № 5-24/26), а згодом Вказівками № 69.

Згідно зі змістом Вказівок № 5-24/26 і № 69 суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сімї). Особи, які працюють у колгоспі, але не є членами колгоспу, належать до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади.

З дослідженої в судовому засіданні в суді першої інстанції довідки Опільської сільської ради Сокальського району від 13.02.2015 року № 30 вбачається, що згідно запису погосподарської книги № 2 за 1077-1979 роки головою колгоспного двору був ОСОБА_8 та членами двору були: дружина ОСОБА_5, дочка ОСОБА_10, тітка ОСОБА_11, зять ОСОБА_4, внук ОСОБА_7, внучка ОСОБА_12 Після смерті 15.07.1991 року ОСОБА_8 головою колгоспного двору є ОСОБА_5 Згідно виписки з погосподарської книги № 5 за 1991 -1995 роки членами двору були дочка ОСОБА_3, зять ОСОБА_4, внук ОСОБА_7, внучка ОСОБА_12, яка вибула 09.02.1995 року. З 1977 року по 2002 рік ОСОБА_4 та ОСОБА_3 проживали та були зареєстровані за адресою ІНФОРМАЦІЯ_1 та вибули 19.11.2002 року. Згідно погосподарської книги № 7 за 2011-2015 роки зареєструвалися та проживають за спірною адресою ОСОБА_4 та ОСОБА_3 (а.с. 42).

Відтак, доводи апелянта про безпідставність зарахування спірного будинковолодіння по вул. Лугова, 7 в с. Забужжя, до суспільної групи колгоспний двір є необґрунтованими, оскільки відомості Свідоцтва про право особистої власності на будівлі від 20.05.1987 року та дані погосподарських книг вказують на протилежне.

В свою чергу, на підставі рішення ІХ сесії І скликання Опільської сільської ради Сокальського району від 29.02.2000 року позивачу ОСОБА_5 передано у власність земельну ділянку площею 0,1903 га для будівництва та обслуговування житлового будинку i господарських будівель в с. Забужжя, Сокальського району, після реєстрації права власності їй видено Державний акт на право приватної власності на землю серія ІІІ-ЛВ № 047316 (а.с. 4).

Разом з тим, у позовній заяві позивач ОСОБА_3 звертала увагу на те, що з 1973 року разом із сім»єю займалася реконструкцією будинку, на даний час така завершена, на підтвердження чого подала технічний паспорт станом на 11.04.2011 року (а.с. 19-26).

Після реконструкції спірне будинковолодіння складається із житлового будинку поз. А-1 загальною площею 308,0 м.кв., житлової прибудови поз. А-2, прибудови а-1, господарської будівлі з літньою кухнею і гаражем поз. Б, навісу по. В, вбиральні поз. з, огорожі № 1.

За змістом частини першої статті 376 ЦК України самочинним вважається будівництво жилого будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво, або відведена не для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Таким чином, виходячи зі змісту цієї норми самочинним є будівництво обєкта нерухомого майна за наявності будь-якої із зазначених умов.

Отже, відсутність дозволу на будівництво, проекту або порушення умов, передбачених у цих документах, спричиняє визнання такого будівництва самочинним відповідно до частини першої статті 376 ЦК України.

Головним наслідком самочинного будівництва є те, що в особи, яка його здійснила, не виникає права власності на нього як на обєкт нерухомості (частина друга статті 376 ЦК України).

Слід зазначити, що в розумінні частини першої статті 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений обєкт, а й обєкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови вже існуючого обєкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, оскільки внаслідок таких дій обєкт втрачає тотожність із тим, на який власником (власниками) отримано право власності. Усі обєкти нерухомого майна, які зведені після одержання акта приймання в експлуатацію, незалежно від того, значились вони до одержання акта приймання в проектній документації чи ні, вважаються самочинними (пункт 3.4.1 Методичних рекомендацій з питань технічної інвентаризації обєктів нерухомого майна, затверджених наказом Держжитлокомунгоспу України від 5 вересня 2003 року № 146 (далі Методичні рекомендації).

Поняття реконструкції обєкта нерухомості міститься в пункті 3 Державних будівельних норм України В.3.2-2-2009 Житлові будинки. Реконструкція та капітальний ремонт, затверджених наказом Міністерства регіонального розвитку та будівництва України від 22 липня 2009 року № 295, відповідно до якого реконструкція це така перебудова будинку, наслідком якої є зміна кількості приміщень, їх площі, геометричних розмірів та функціонального призначення, заміна окремих конструкцій.

Отже, норма частини першої статті 376 ЦК України застосовується й до випадків самочинної реконструкції обєкта нерухомості, у результаті якої він набуває нових якісних характеристик (зміна конфігурації, площі та кількості приміщень, втручання в несучі конструкції, улаштування дверних прорізів у капітальних стінах тощо) (розділ 3.4 Методичних рекомендацій).

Разом з тим, відповідно до роз»яснень, викладених у п. 12 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 6 «Про практику застосування судами ст. 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» вирішуючи справу за позовом власника (користувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов'язані встановлювати усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушені будівельні норми та правила істотними.

Відповідно до п. 2 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об»єктів, затвердженого постановою КМУ № 461 від 13.04.2011 року (в редакції від 14.10.2014 року, чинній на час розгляду справи судом першої інстанції) прийняття в експлуатацію об'єктів, що належать до I-III категорії складності, та об'єктів, будівництво яких здійснено на підставі будівельного паспорта, проводиться шляхом реєстрації Державною архітектурно-будівельною інспекцією та її територіальними органами поданої замовником декларації про готовність об'єкта до експлуатації.

Судом встановлено, що позивачі не зверталися до компетентного державного органу із заявою про прийняття спірного об'єкта після реконструкції до експлуатації, а також не оскаржували у порядку адміністративного судочинства дії відповідного органу у випадку відмови в прийнятті в експлуатацію такого об»єкта.

Окрім цього, задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції не звернув увагу, що в січні 2015 року Сокальським районним судом Львівської області відкрито провадження у цивільній справі № 454/116/15-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_7, ОСОБА_13 про поділ спільного майна подружжя, визнання майна спільною власністю, предметом розгляду якої є визнання спільною сумісною власністю сторін по справі на спірне будинковолодіння по вул. Луговій, 7 в с. Забужжя, Сокальського району та поділ такого, а відтак рішення по даній справі має безпосередній зв'язок із спірними правовідносинами у вказаній справі, зачіпає права, свободи та інтереси цих сторін.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції, як таке, що ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 2 ч. 1 ст. 307, п. 4 ч. 1 ст. 309, ст. 313, ч. 2 ст. 314, ст.ст. 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Сокальського районного суду Львівської області від 19 червня 2015 рокускасувати.

Ухвалити нове рішення, яким у позові ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, представника позивачів ОСОБА_6 до ОСОБА_7, з участю третьої особи Комунального підприємства Львівської обласної ради "Червоноградське міжміське бюро технічної інвентаризації" про визнання права спільної часткової власності на житловий будинок з господарськими будівлями за адресою с. Забужжя вул. Лугова, буд. 7, Сокальського району Львівської області за ОСОБА_3 на 1/3 частину будинку, ОСОБА_4 на 1/3 частину будинку, ОСОБА_5 на 1/3 частину будинку - відмовити.

Стягнути в рівних частина з ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 452,72 грн. судового збору сплаченого нею за подання апеляційної скарги.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням законної сили.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: Ю.Р. Мікуш

ОСОБА_14