УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 березня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Гвоздика П.О., Завгородньої І.М., Іваненко Ю.Г.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні в м. Києві справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, треті особи: ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, за участю прокурора Приморського району м. Одеси, про визнання позбавлення реєстрації, розпорядження Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, свідоцтв на право власності, договори відчуження спірних квартир недійсними, зобов'язання видати ордер на вселення, відшкодування майнової і моральної шкоди та за зустрічним позовом ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 до ОСОБА_4, третя особа - Приморська районна адміністрація Одеської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 лютого 2014 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 04 червня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, треті особи: ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, за участю прокурора Приморського району м. Одеси, про визнання позбавлення реєстрації, розпорядження Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, свідоцтв на право власності, договорів відчуження спірних квартир недійсними, зобов'язання видати ордер на вселення, відшкодування майнової та моральної шкоди.

ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, звернулися до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_4, третя особа - Приморська районна адміністрація Одеської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 03 лютого 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 04 червня 2014 року, в задоволенні первісного позову відмовлено, а зустрічний позов задоволено. Визнано ОСОБА_4 таким, що втратив право користування квартирами НОМЕР_1, НОМЕР_2, НОМЕР_3 в будинку АДРЕСА_1 в зв'язку із вибуттям з 1996 року.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог, яким первісний позов задовольнити, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Колегія суддів дійшла висновку, що підстави для перегляду судових рішень відсутні, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 107 ЖК України наймач або член його сім'ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням.

Згідно із ч. 2 ст. 107 ЖК України в разі вибуття наймача та членів його сім'ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім'я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім'ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.

З урахуванням зазначеної норми член сім'ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред'явлення позову про це, і встановленню в такому випадку підлягають лише обставини й факти, що свідчать про обрання такою особою іншого постійного місця проживання.

На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

Місцевий суд, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, на виконання ст. 213 ЦПК України, встановивши на підставі доказів, яким було надано належну оцінку, ті факти, що позивач у 1996 році добровільно та з своєї власної волі вибув на інше постійне місце проживання з метою створення сім'ї, дійшли обґрунтованого висновку про визнання його таким, що втратив на цій підставі право на користування спірними квартирами згідно із ст. 107 ЖК України і правильно відмовив в задоволенні первісного позову та задовольнив зустрічний позов.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду, чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено і це вбачається з матеріалів справи, що судові рішення ухвалені з додержанням судами норм матеріального та процесуального права, а також відсутні передбачені ч. 2 ст. 338 ЦПК України підстави для скасування судових рішень.

Наведені у касаційній скарзі доводи висновків судів не спростовують.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 лютого 2014 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 04 червня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

П.О. Гвоздик
І.М. Завгородня
Ю.Г. Іваненко