Справа №442/6931/15-ц
Провадження №2/442/2391/2015
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 жовтня 2015 року Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області в складі:

головуючого - судді Крамара О.В.

при секретарі - Малик О.Я..

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Дрогобича цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_3 про визнання правочину удаваним, вчиненого з метою приховання іншого правочину,-

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся в суд із вказаним вище позовом, в обґрунтування якого посилається на те, що влітку 2011 року він вирішив купити автомобіль марки VOLKSWAGEN модель CADDY, випуску 2004року, у ОСОБА_3. Однак, на момент купівлі автомобіля, в нього із дружиною були конфліктні стосунки і він планував розлучатися з нею. Тому придбаваючи вказаний автомобіль не хотів його оформляти на своє ім'я, оскільки тоді за законом автомобіль буде спільною сумісною власністю та може бути предметом поділу між подружжям. У зв'язку з цим, він звернувся до ОСОБА_2, з проханням оформити автомобіль на своє ім'я. Окрім цього, він не міг оформити договір купівлі-продажу, так як всі його документи заховала його дружина, а ОСОБА_3 наполягав на знятті транспортного засобу з обліку.

На його прохання 05.08.2011р. ОСОБА_2 зареєструвала автомобіль VOLKSWAGEN модель CADDY, номер державної реєстрації ТЗ серії НОМЕР_2 на своє ім'я. Для того, щоб вказаним автомобілем він міг користуватись, ОСОБА_2 оформила у нотаріуса довіреність, видану на його ім'я, згідно якої його уповноважено вчиняти дії пов'язані із експлуатацією та відчуженням цього автомобіля, його переобладнання тощо, а також передала йому технічний паспорт на згаданий автомобіль.

На підставі вказаної довіреності впродовж усього часу він володіє та користується вказаним автомобілем, який придбав за власні кошти, і який фактично належить йому. Пізніше, він неодноразово звертався до відповідача з проханням переоформити на нього автомобіль, однак остання відмовляється це вчиняти, мотивуючи це тим, що вона не є власником автомобіля, ніколи ним не володіла та не користувалась, а автомобіль, на її думку і так належить йому на підставі довіреності.

Вважає, що своєю бездіяльністю ОСОБА_2 порушує його право на власність, а довіреність від 28.08.2011р. є удаваним правочином, оскільки під змістом останнього є договір купівлі-продажу зазначеного автомобіля, саме ці обставини змусили його звернутися з даним позовом в суд.

Сторони в судове засідання не з?явилися, однак в матеріалах справи маються заяви сторін про розгляд справи у їх відсутності, позивач позов підтримує, а відповідач визнає в повному обсязі.

Оскільки сторони в судове засідання не з?явилися, то фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу у відповідності до ч.2 ст. 197 ЦПК України - не здійснюється.

Суд, дослідивши письмові докази, вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав

Відповідно до ч. 1ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно зі ст. 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Відповідно до положень ст.4 ЦПК України, суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Під способами захисту цивільних прав розуміють передбачені законом заходи примусового характеру, за допомогою яких відновлюються порушені, невизнані або оспорювані права.

Особа, яка вважає, що її право чи інтерес порушені, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, загальний перелік яких передбачений ст.16 ЦК України, а саме: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Матеріалами справи встановлено, що влітку 2011 року позивач придбав у ОСОБА_3 автомобіль марки VOLKSWAGEN модель CADDY, випуску 2004 року. Однак, в силу певних обставин не міг оформити договір купівлі-продажу на себе, так як не мав документів, а ОСОБА_3 наполягав на знятті транспортного засобу з обліку. На прохання позивача, 05.08.2011р. ОСОБА_2 зареєструвала автомобіль VOLKSWAGEN модель CADDY, номер державної реєстрації ТЗ серії НОМЕР_2 на своє ім'я, при цьому остання відразу ж оформила у нотаріуса довіреність, видану на його ім'я. Згідно цієї довіреності його уповноважено вчиняти дії пов'язані із експлуатацією та відчуженням цього автомобіля, його переобладнання тощо, а також передала йому технічний паспорт на згаданий автомобіль, а тому вважає довіреність від 28.08.2011р. удаваним правочином, оскільки під змістом останнього є договір купівлі-продажу зазначеного автомобіля, про що свідчить наступне.

Так, у відповідності до ст. 235 ЦК України «Удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.»

Згідно п.25 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р., Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними «За удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.»

Крім того, Узагальненням Верховного суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 24 листопада 2009 року, удаваним є правочин, що вчинюється з метою приховання іншого правочину, який сторони насправді вчинили. Тому при укладенні удаваного правочину до відносин його учасників застосовуються правила щодо правочину, який сторони мали на увазі (який сторони приховали). Воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином. За удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини. Закон не передбачає недійсність удаваного правочину, а лише пропонує застосовувати до відносин сторін норми, що регулюють той правочин, який сторони дійсно мали на увазі.

Таким чином, виходячи з вищевикладених обставин, нормативних актів законодавства України та судової практики, в дійсності між позивачем та відповідачем був укладений не односторонній правочин у вигляді довіреності на право володіння, користування та розпорядження транспортним засобом, а договір купівлі-продажу на підставі якого відповідач передав позивачу у власність автомобіль, а він прийняв автомобіль та сплатив за нього погоджену з ним грошову суму коштів.

З наведеного вбачається, що жодна із сторін спору, зокрема видаючи довіреність, не мала на меті вчинити дію, яка б передбачала виникнення відносин представництва, оскільки між позивачем та ОСОБА_3 виникли відносини з приводу купівлі-продажу, які також вказують на оплатність отримання автомобіля у всіх випадках видачі довіреності.

Довіреність була видана ОСОБА_2 з метою, щоб позивач мав змогу володіти транспортним засобом, користуватися та розпоряджатися ним, оскільки він не міг оформити його на себе у зав'язку з відсутністю громадянського паспорта. Тому до відносин учасників даного правочину необхідно застосовувати відповідні правила правочину, який сторони мали на увазі, оскільки воля сторін в удаваному правочині була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені довіреністю. За удаваною довіреністю як правочином обидві сторони свідомо документально оформили її, але насправді між ними були встановлені правовідносини купівлі-продажу транспортного засобу.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Як передбачено ч.1 ст. 656 ЦК України, предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому.

Таким чином, в дійсності між ОСОБА_3 (продавцем) з одного боку, та ОСОБА_1 був укладений договір купівлі-продажу транспортного засобу, реєстраційний номер НОМЕР_1.

Крім того, як випливає з вищенаведеного та зі змісту самої довіреності, позивачу були передані відповідачем всі повноваження власника, в тому числі ті, що пов'язані з розпорядженням автомобіля, виїздом за кордон, зняття його з обліку в органах державної автомобільної інспекції, що свідчить не про передання права користування чи керування автомобілем, а його реальне відчуження шляхом видання відповідної довіреності з метою приховання іншого правочину купівлі-продажу автомобіля.

Більш того, наведені в цьому позові обставини щодо укладання удаваного правочину з метою приховання інших цивільно-правових відносин пов'язаних з відчуженням автомобіля свідчить Договір купівлі-продажу транспортного засобу, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_3, даний договір в нотаріуса не завірявся знову ж таки, через те, що в позивача не було оригіналів документів.

Статтею 203 ЦК України передбачено загальні вимоги додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

У відповідності до ч.1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 ЦК України.

Аналогічна позиція міститься в абз.1 п. 8 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року за № 9, яким передбачено, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦКУ, саме на момент вчинення правочину.

Крім того, у відповідності до Узагальнення Верховного суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 24 листопада 2008 року, зміст правочину становлять права та обов'язки, про набуття, зміну або припинення яких учасники правочину домовилися. Зміст договору чи іншого правочину закріплюється у його статтях (пунктах). У ст. 203 ЦК, в якій визначено основні критерії чинності правочину, зазначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Враховуючи те, що позивачем було надано достатньо належних та допустимих доказів щодо наявності укладеного між сторонами удаваного правочину та змістом якого є договір купівлі-продажу автомобіля, в такому випадку відносини сторін регулюються правилами такого правочину, які сторони насправді вчинили.

Верховний суд України, який в п. 25 Постанови Пленуму «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року за № 9 роз'яснив, що встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин

Статтею 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Враховуючи те, що позивач передав кошти ОСОБА_3 - попередньому власнику автомобіля VOLKSWAGEN модель CADDY, 2004 року випуску, а останній в свою чергу передав йому транспортний засіб та документи на нього, з наведеної норми закону слідує, що між ними 04.08.2011 року було укладено договір купівлі-продажу, а отже, власником спірного автомобіля являється ОСОБА_1.

За принциповими положеннями ст.ст. 10, 11 ЦПК України, які встановлюють змагальність та диспозитивність цивільного процесу, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, визначаючи коло доказів, які надаються суду, відповідно до положень ч. 1 ст. 60 ЦПК України.

Вимогами статей 59, 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях; обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування; докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Згідно з ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює судове рішення про задоволення позову.

Системний аналіз наведених вимог законодавства та зважаючи на вищевикладене, розглядаючи даний спір в межах заявлених вимог, оцінюючи здобуті по справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності та взаємності зв'язку у сукупності, суд дійшов переконання, що позов підставний та підлягає задоволенню в повному обсязі.

Керуючись ст..ст. 3, 4, 10, 11, 59, 60, 212-214 ЦПК України, суд,-

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 задоволити.

Визнати односторонній правочин, яким є Довіреність, видана 28.08.2011 року ОСОБА_2 на ім'я ОСОБА_1 щодо володіння, користування і розпорядження транспортним засобом марки VOLKSWAGEN модель CADDY, випуску 2004 року, номер державної реєстрації ТЗ серії НОМЕР_3 - удаваним правочином, підзмістом якого є договір купівлі-продажу транспортного засобу марки VOLKSWAGEN модель CADDY, випуску 2004 року, номер державної реєстрації ТЗ серії НОМЕР_3, реєстраційний номер НОМЕР_1, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3, та застосувати до цих правовідносин норми, що регулюють договір купівлі-продажу.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на транспортний засіб: VOLKSWAGEN модель CADDY, випуску 2004 року, номер державної реєстрації ТЗ серії НОМЕР_3, реєстраційний номер НОМЕР_1.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Дрогобицький міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги в десятиденний строк з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення виготовлено в нарадчій кімнаті.

Суддя ___________________ Крамар О.В.