Справа №406/3275/2012
Провадження №2/173/143/2015
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2015 р. Верхньодніпровський районний суд Дніпропетровської області

у складі:

головуючого судді Трофимової Н.А.

при секретареві Зубачевській О.А.

розглянувши в відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: головне управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області, про визнання особи втратившою право користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В:

12.12.2012 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 та сектора міграції та реєстрації фізичних осіб Верхньодніпровського РВ УМВС України у Дніпропетровській області про визнання особи втратившою право користування жилим приміщенням. Позовні вимоги мотивовані тим, що з 01.03.1986р. по 06.08.2010р. він перебував у шлюбі з відповідачкою. Від шлюбу мають двох повнолітніх дітей. 10.11.1990р. ним був придбаний будинок з господарчими спорудами, розташований у м. Верхівцево, вул. Первомайська, 21, на земельній ділянці, площею 910 кв.м. В будинку прописаний він та з 08.10.1999р. відповідачка. 15.01.1992р. рішенням виконкому Верхівцевської міської ради йому було дозволено на цій присадибній ділянці будівництво нового жилого будинку. В період з 1992-2010р. велося будівництво нового будинку. На даний час будинок не введений в експлуатацію. 29.06.2010р. на їхні сумісні кошти на імя відповідачки був придбаний будинок за адресою: м.Верхівцево, вул. Горького, 18, але відповідачка оформила замість договору купівлі-продажу будинку Договір дарування. У цьому будинку відповідачка проживає з вересня 2010р. Відповідачка не проживає у будинку з вересня 2010р., тобто на протязі більш ніж два роки, але вона до теперішнього часу зареєстрована у його будинку. Реєстрація відповідачки у незавершеному будівництвом будинку заважає йому розпоряджатися ним, на підставі чого просить визнати відповідача втратившим право користування будинком та зобовязати органи паспортної та міграційної системи зняти відповідача з реєстрації у будинку, а також стягнути з відповідача на користь позивача понесені витрати 350 грн. за складання позовної заяви та 107.30 грн. судовий збір.

В судове засідання позивач зявився, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити з підстав, зазначених в позовній заяві. Суду пояснив, що домоволодіння, яке розташоване у м. Верхівцево, вул. Первомайська, 21, не введено в експлуатацію та не придатне до проживання. Підтвердив, що в домоволодіння постачається електроенергія, газ.

Відповідачка в судове засідання зявилася, позовні вимоги не визнала в повному обсязі. Надала суду письмові заперечення в яких вказувала, що позивач перешкоджає їй в користуванні зазначеним будинком, в звязку з чим вона зверталася до суду та Рішенням Верхньодніпровського районного суду від 20 квітня 2011 року позивача зобовязано не чинити їй перешкод в проживанні в жилому ІНФОРМАЦІЯ_1, користуванні жилим будинком та побутовими будівлями; зобовязано повідомити номер коду замка на вхідних дверях та надати ключ від других вхідних дверей; вона була вселена у спірний будинок. Після вселення, вона деякий час проживала у спірному будинку, але позивач знов змінив замки на вхідних дверях, в звязку з чим вона не може користуватися спірним будинком. Зазначала, що будинок придатний для проживання, в ньому зроблений ремонт, мається меблі, також здійснюється електро- та газопостачання. Вказувала, що спірний будинок збудований в період проживання в шлюбі з позивачем та є спільною власністю. Позивач умисно ухиляється від введення будинку в експлуатацію та оформлення права власності, щоб позбавити її можливості визнати за нею права власності на ? частину будинку.

Суд, заслухавши позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності та взаємозвязку, прийшов до висновку, що позов задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 01.03.1986 року по 06.08.2010 року що убачається із копій рішень Апеляційного суду Дніпропетровської області від 27.06.2012 року (а.с. 12-13) та від 30.06.2015р. (а.с. 84-86) та не заперечується сторонами.

В період шлюбу сторонами було придбано будинок, розташований за адресою: м. Верхівцеве вул. Первомайська, 21 Верхньодніпровського району Дніпропетровської області, що підтверджується копією договору купівлі продажу від 10.11.1990 року. Покупцем за даним договором виступав позивач - ОСОБА_1 (а.с. 5-6).

15.01.1992 року позивач отримав дозвіл на будівництво нового будинку в м. Верхівцеве по вул. Первомайській. 21, після закінчення будівництва якого старий будинок повинен був розібрати, та розібрати споруди 3-1, що підтверджується рішенням виконкому Верхівцевської міської ради № 14 від 15.01.1992 року (а.с.74). Також був виготовлений будівельний паспорт на будівництво нового будинку по вул. Первомайській, 21 в м. Верхівцеве Верхньодніпровського району Дніпропетровської області (а.с.7-11).

Сторони неодноразово зверталися до суду з приводу користування, права власності розподілу спірного будинку.

Як убачається із змісту Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 червня 2015 року, спірний будинок та господарські споруди, збудовані під час перебування сторін у шлюбі, проте не завершені будівництвом та не введені в експлуатацію.

Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і норма статті 368 ЦК України.

За ст. 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Статтею 61 СК України передбачено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Враховуючи, що обєкти незавершені будівництвом, до якого відноситься спірний будинок з господарчими спорудами, не виключені з цивільного обороту; будівництво спірного будинку з господарчими спорудами велося в період перебування сторін у шлюбі, то такий будинок є обєктом права спільної сумісної власності сторін.

Аналогічна правова позиція висловлена ОСОБА_3 України в Постанові від 15 травня 2013 року за №6-37 цс 13, в якій зазначено, що виходячи із положень статей 60, 69, 70 СК України, частини третьої статті 368 ЦК України незавершений будівництвом будинок, зведений за час шлюбу, може бути визнаний обєктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток.

Згідно зі ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Оскільки відповідачка, є співвласником спірного обєкта незавершеного будівництвом, то в силу ст.ст. 317, 321 ЦК України, 63 СК України, також має право користування обєктом спільної сумісної власності та не може бути позбавлена права користування з причини не проживання в цьому будинку або через не закінчення будівництвом, оскільки таки підстави припинення права користування не передбачені діючим законодавством.

Суд не приймає доводи позивача про те, що відповідачка в силу ст. 405 ЦК України втратила право користування спірним будинком, оскільки зазначена норма регулює правовідносини які виникли між власником житла та членами його сімї.

Оскільки відповідачка є співвласником спірного обєкта, то положення ст. 405 ЦК України, на данні правовідносини не розповсюджуються.

В силу ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Оскільки позивачем не доведена наявність обставин, з якими діюче законодавство повязує припинення права спільної сумісної власності у відповідачки на спірне домоволодіння, то позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Враховуючи, що позивачеві відмовлено в задоволенні позову в повному обсязі, з підстав не обґрунтованості позовних вимог, що виключає стягнення судових витрат з відповідача в силу ст. 88 ЦПК України, тому зазначені витрати відносяться за рахунок позивача.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 88, 209, 214, 215, 217, 218 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: головне управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області, про визнання особи втратившою право користування житловим приміщенням, відмовити в повному обсязі.

Судові витрати залишити за рахунок позивача.

Вступну та резолютивну частини рішення проголошено 20.10.2015р., повний текст рішення буде виготовлений 25.10.2015р.

Рішення суду може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги до апеляційного суду Дніпропетровської області через Верхньодніпровський районний суд Дніпропетровської області в 10-денний строк з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Н.А. Трофимова