АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Доповідач у суді апеляційної інстанції - Оніщук М.І.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 вересня 2015 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді Оніщука М.І.,

суддів Українець Л.Д., Крижанівської Г.В.,

при секретарі Троц В.О.,

за участю:

представника позивача ПередереєваВ.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» на заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 30 липня 2015 року по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_4 про передачу предмета іпотеки в управління іпотекодержателя,

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2014 року ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4, в якому, з урахуванням уточнень позовних вимог, просило у порядку ст. 34 Закону України «Про іпотеку» передати в управління позивача спірну квартиру, зобов'язати відповідача на період до реалізації предмету іпотеки чи до повного виконання умов кредитного зобов'язання повністю вивільнити від будь-яких осіб та їх майна квартиру, що є предметом іпотеки.

В обґрунтування заявлених вимог позивач вказував, що 09.08.2007 між банком та відповідачем ОСОБА_4, який змінив прізвище, ім'я по батькові на ОСОБА_4, було укладено договір № К4VIGA00000016, згідно з умовами якого позивач надав відповідачеві грошові кошти у вигляді кредиту в розмірі 700 000,00 доларів США на строк до 08.08.2014 зі сплатою процентів за користування кредитом. З метою забезпечення виконання зобов'язання за даним договором між позивачем та відповідачем 02.12.2009 було укладено договір іпотеки згідно з умовами якого відповідач передав позивачеві належну йому на праві власності квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1. У зв'язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань за кредитним договором, позивач звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки. За результатами вирішення даного спору 23.09.2013 суд ухвалив рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу даної квартири. За вищенаведених обставин позивач просить суд задовольнити пред'явлені вимоги.

Заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 30.07.2015 позов залишено без задоволення.

В апеляційній позивач, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову. Вказує, що судом порушено вимоги ст. 34 Закону України «Про іпотеку», якою передбачена можливість передачі предмета іпотеки в управління на період до його реалізації.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу з викладених в ній підстав та просив її задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином за відомою суду адресою, а відтак колегія суддів визнала за можливе розглянути справу за відсутності відповідача оскільки його неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення представника апелянта, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Згідно вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення суду, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не наведено будь-яких доказів необхідності передачі іпотекодержателю в управління предмета іпотеки на період до його реалізації.

Вказаний висновок суду є законним і обґрунтованим, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, що 09.08.2007 між позивачем та відповідачем ОСОБА_4, який змінив прізвище, ім'я по батькові на ОСОБА_4, було укладено договір № К4VIGA00000016, згідно з умовами якого позивач надав відповідачеві грошові кошти у вигляді кредиту в розмірі 700 000,00 доларів США на строк до 08.08.2014 зі сплатою процентів за користування кредитом.

З метою забезпечення виконання зобов'язання за даним договором між позивачем та відповідачем 02.12.2009 було укладено договір іпотеки згідно з умовами якого відповідач передав позивачеві належну йому на праві власності квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Оскільки відповідач порушив умови кредитного зобов'язання, позивач звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 10.06.2013 відмовлено у задоволенні позову ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Рішенням Апеляційного суду м. Києві від 23.09.2013 скасовано рішення Печерського районного суду м. Києва від 10.06.2013 та ухвалено нове, яким звернуто стягнення на вищезазначене нерухоме майно, яке передано Банку за договором іпотеки 02.12.2009 та вирішено провести стягнення шляхом надання права Банку укласти від імені відповідача договір купівлі-продажу предмета іпотеки з іншою особою з дотриманням процедури продажу, встановленої ст. 38 Закону України «Про іпотеку».

Відповідно до ч. 1 ст. 34 Закону України «Про іпотеку» після прийняття рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки і з метою отримання продукції, плодів та доходів, забезпечення належного господарського використання переданого в іпотеку нерухомого майна згідно з його цільовим призначенням предмет іпотеки на підставі договору між іпотекодавцем і іпотекодержателем або рішення суду може бути переданий іпотекодержателю або іншій особі в управління на період до його реалізації у порядку, встановленому цим Законом. Управління майном здійснюється відповідно до законодавства та умов, визначених договором чи рішенням суду.

Зі змісту вказаної норми Закону вбачається, що передача іпотекодержателю в управління предмета іпотеки на період його реалізації застосовується лише у разі необхідності та є лише додатковим механізмом спрямованим на задоволення вимог кредитора, при цьому дана норма Закону України «Про іпотеку» не є імперативною, а містить лише право передачі майна в управління за умови дотримання вказаних вимог статті.

Надавши належний правовий аналіз наведеному положенню Закону, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про те, що для його застосування мають настати дві обов'язкові умови, а саме: метою такої передачі майна в управління іпотекодержателя повинно бути отримання доходу від іпотечного майна та необхідність забезпечення належного господарського використання переданого в іпотеку майна.

Для передачі предмета іпотеки в управління іпоткодержателя Закон визначає забезпечення належного господарського використання переданого в іпотеку майна.

Таким чином, лише за умови неналежного використання майна боржником, таке майно може перейти в управління стягувача, для забезпечення належного його використання.

Разом з тим, як обґрунтовано вказав суд, доказів того, що квартира використовується відповідачем не за призначення та що відповідачем вчиняються дії спрямовані на завдання шкоди квартирі, позивачем не надано. Також позивачем не наведено будь-яких посилань, у який спосіб банк має намір отримати дохід від майна переданого в управління.

Отже, в порушення вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України позивачем не доведено належними і допустимими доказами тих обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, зокрема не наведено будь-яких доказів необхідності передачі іпотекодержателю в управління предмета іпотеки на період до його реалізації.

В той же час, суд правомірно вказав й на те, що відповідач до моменту реалізації майна за встановленою законодавством процедурою, залишається власником квартири. Квартиру, яка є предметом іпотеки, відповідач використовує для особистого проживання та не може бути позбавлений такого права до моменту реалізації майна за процедурою встановленою Законом.

Більш того, слід звернути увагу й на ту обставину, що рішенням суду, яке набрало законної сили 23.09.2013, вирішено провести стягнення шляхом надання права Банку укласти від імені відповідача договір купівлі-продажу предмета іпотеки з іншою особою з дотриманням процедури продажу, встановленої ст. 38 Закону України «Про іпотеку». Разом з цим, позивачем не наведено жодних даних про неможливість, протягом двох років, реалізації іпотечного майна банком, як продавцем, у відповідності до рішення суду.

Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів вважає безпідставними та необґрунтованими доводи викладені в апеляційній скарзі про порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Відтак, суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності та постановив законне, правильне по суті і справедливе рішення.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, при цьому, не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Оскільки при апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування судового рішення, в справі не виявлено, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду без змін.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 218, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» - відхилити.

Заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 30 липня 2015 року по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_4 про передачу предмета іпотеки в управління іпотекодержателя - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді