Ухвала

іменем україни

11 березня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Амеліна В.І., Карпенко С.О.,

Остапчука Д.О., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до товариства з обмеженою відповідальністю «Інтегрітес» про захист порушених трудових прав, визнання наказу про звільнення незаконним та поновлення на роботі, стягнення заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 06 лютого 2014 року, додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 03 липня 2014 року та рішення апеляційного суду м. Києва від 13 листопада 2014 року та касаційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Інтегрітес» на рішення апеляційного суду м. Києва від 13 листопада 2014 року,

в с т а н о в и л а :

У грудні 2012 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що в судах неодноразово розглядалися справи за його позовами до ТОВ «Інтегрітес». На підставі рішення апеляційного суду м. Києва від 25 липня 2012 року його поновлено на роботі на посаді старшого піар-менеджера, що підтверджується наказом № 89 від 8 жовтня 2012 року, з яким його було ознайомлено 13 жовтня 2012 року. 15 жовтня 2012 року його ознайомили з наказом № 90 від 15 жовтня 2012 року та попередили про наступне вивільнення з 15 грудня 2012 року у зв'язку із скороченням штату. Вважає, що фактично зміни в організації праці, які б свідчили про скорочення штату, у товаристві не відбулися. 15 жовтня 2012 року він звернувся до відповідача із заявою про надання щорічної відпустки, яку йому не надавали протягом останніх двох років. Відповідач запевнив, що його заява буде розглянута до 17 жовтня 2012 року, однак питання про надання йому відпустки не розглядалося, в той же час, відповідач зажадав від позивача пояснень щодо відсутності його на робочому місці 16 жовтня 2012 року. Згодом він дізнався, що наказом № 101 від 13 листопада 2012 року його звільнено з роботи з 16 жовтня 2012 року за прогул, якого він не вчиняв, оскільки 16 жовтня 2012 року був присутній у судовому засіданні при розгляді трудового спору, стороною якого був відповідач.

Посилаючись на те, що зазначені дії відповідача є незаконними, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив: визнати, що наказ № 90 від 15 жовтня 2012 року про звільнення позивача з роботи з 15 грудня 2012 року порушив його трудові права; визнати незаконним та скасувати наказ № 101 від 13 листопада 2012 року про звільнення позивача з роботи з 16 жовтня 2012 року за прогул; визнати незаконним ненадання позивачу щорічної відпустки на підставі поданої 15 жовтня 2012 року заяви та ненадання позивачу будь-якої відповіді на цю заяву; поновити позивача на роботі в ТОВ «Інтегрітес» на посаді старшого піар-менеджера із зарплатою 8 000 грн; зобов'язати відповідача надати позивачу після поновлення його на роботі за цим рішенням суду щорічну відпустку на підставі заяви позивача від 15 жовтня 2012 року та виплатити відповідні грошові кошти за три дні до початку відпустки; стягнути з відповідача на користь позивача: заробітну плату в сумі 192 000 грн за період з 19 липня 2010 року по 25 липня 2012 року, виходячи із її розміру 8 000 грн на місяць; заробітну плату в сумі 24 000 грн за період з 25 липня 2012 року по 15 жовтня 2012 року, виходячи із її розміру 8 000 грн на місяць; заробітну плату за період з 16 жовтня 2012 року по день ухвалення судового рішення, виходячи із її розміру 8 000 грн на місяць; 520 000 грн на відшкодування моральної шкоди; компенсацію за невикористану щорічну відпустку; середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 27 липня 2010 року по 27 листопада 2013 року в розмірі 320 000 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 6 лютого 2014 року та додатковим рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 3 липня 2014 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 13 листопада 2014 року оскаржувані судові рішення в частині вирішення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за період з 19 липня 2010 року по 25 липня 2012 року, про стягнення середнього заробітку за затримку видачі трудової книжки за період з 13 листопада 2012 року по 27 листопада 2013 року та про відшкодування моральної шкоди, скасовано.

Провадження у справі в частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку за період з 19 липня 2010 року по 25 липня 2012 року, закрито.

В частині вирішення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за затримку видачі трудової книжки та відшкодування моральної шкоди ухвалено нове рішення, яким стягнуто з відповідача на користь позивача середній заробіток за затримку видачі трудової книжки за період з 13 листопада 2012 року по 27 листопада 2013 року в сумі 10 395 грн 63 коп. та 1 000 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ТОВ «Інтегрітес» просить скасувати рішення апеляційного суду в частині задоволення позову, в іншій частині рішення апеляційного суду залишити без змін, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове, яким позов задовольнити, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарг ОСОБА_3 підлягає частковому задоволенню, а касаційна скарга ТОВ «Інтегрітес» - відхиленню з огляду на наступне.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно із ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає, виходячи з наступного.

Судами установлено, що в серпні 2010 року ОСОБА_3 звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до ТОВ «Інтегрітес» про поновлення на роботі, видачу трудової книжки, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 14 лютого 2012 року у задоволенні позову відмовлено. Рішенням апеляційного суду м. Києва 25 липня 2012 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги задоволено частково: поновлено ОСОБА_3 на посаді старшого піар-менеджера в ТОВ «Інтегрітес» з 28 липня 2010 року, зобов'язано ТОВ «Інтегрітес» оформити на ім'я ОСОБА_3 трудову книжку з внесенням відповідного запису про прийом на роботу з 19 липня 2010 року. Стягнуто з ТОВ «Інтегрітес» на користь ОСОБА_3 2 000 грн на відшкодування моральної шкоди. В решті позову відмовлено.

8 жовтня 2012 року відповідач на виконання вказаного рішення апеляційного суду видав наказ № 89 про поновлення позивача на посаді старшого піар-менеджера з посадовим окладом 1 118 грн на місяць, копію якого було направлено позивачу на його домашню адресу. Крім того, на виконання вказаного судового рішення на ім'я позивача було оформлено трудову книжку та виплачено йому 2 000 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди.

15 жовтня 2012 року у приміщенні відділу кадрів позивача під розпис було ознайомлено з наказом № 89 та повідомлено про місцезнаходження його робочого місця за адресою: м. Київ, вул. Шумського Юрія, 1-6, офіс 121. Цього ж дня позивача під розпис ознайомлено з наказом № 90 від 15 жовтня 2012 року про зміни в організації праці у зв'язку із скороченням посади старшого піар-менеджера, в якому позивачу повідомлялося про його звільнення з 15 грудня 2012 року на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. В додатку №1 до наказу позивача повідомили під розпис про причини звільнення.

Судами також установлено, що з 16 жовтня 2012 року по 13 листопада 2012 року позивач не перебував на роботі. Протягом вказаного періоду відповідач направляв на адресу позивача листи та телеграми з проханням надати пояснення про причини відсутності на роботі, які залишились без відповіді.

Наказом № 101 від 13 листопада 2012 року позивача звільнено з 16 жовтня 2012 року на підставі п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України за прогул. Крім того, наказ № 90 від 15 жовтня 2012 року «Про зміни в організації праці через ліквідацію посади старшого піар-менеджера» скасовано наказом № 102 від 13 листопада 2012 року, а із штатного розпису виключена посада старшого піар-менеджера з 14 листопада 2012 року.

Відповідно до рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 4 квітня 2013 року, яке залишено в силі ухвалою апеляційного суду м. Києва від 20 червня 2013 року, ОСОБА_3 відмовлено у задоволенні позовних вимог про визнання незаконним поновлення позивача на роботі та звільнення з роботи в один день 15 жовтня 2012 року, відсутність будь-яких змін в організації праці в ТОВ «Інтегрітес» з 8 по 15 жовтня 2012 року, визнання незаконним та скасування наказу № 90 від 15 жовтня 2012 року про звільнення з роботи з 15 грудня 2012 року, поновлення на роботі в ТОВ «Інтегрітес» на посаді старшого піар-менеджера з окладом 8 000 грн на місяць, визнання незаконним переведення на роботу за іншою відмінною від основного офісу адресою, визнання незаконним переведення позивача на роботу із значно меншою за встановлену трудовим договором зарплатою без попередження про зміну суттєвих умов праці.

Зазначене судове рішення набрало законної сили, а відтак відсутні правові підстави вважати наказ № 90 від 15 жовтня 2012 року незаконним та таким, що порушує трудові права позивача. В подальшому наказ скасовано самим відповідачем відповідно до наказу №102 від 13 листопада 2012 року, а позивача звільнено з інших підстав.

Колегія суддів також вважає обґрунтованою відмову судів попередніх інстанцій у задоволенні позовних вимог щодо визнання незаконним та скасування наказу відповідача № 101 від 13 листопада 2012 року про звільнення позивача з роботи з 16 жовтня 2012 року за прогул, поновлення на роботі в ТОВ «Інтегрітес» на посаді старшого піар-менеджера із зарплатою 8 000 грн, виходячи з наступного.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, може бути розірвано власником у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Так, в матеріалах справи міститься копія судової повістки про виклик позивача в судове засідання до Печерського районного суду м. Києва на 15 жовтня 2012 року з відміткою про перебування в судовому засіданні з 15 год. 00 хв. до 15 год. 45 хв.

Разом з тим, належних та допустимих доказів про наявність поважних причин відсутності на роботі протягом робочого дня 16 жовтня 2012 року позивач не надав. Матеріали справи не містять і доказів на підтвердження причин відсутності позивача на роботі з 17 жовтня 2012 року по 13 листопада 2012 року.

З огляду на зазначені обставини, суди дійшли обґрунтованих висновків про відмову в задоволенні вимог в частині визнання незаконним та скасування наказу №101 від 13 листопада 2012 року та поновлення позивача на роботі.

Колегія суддів також погоджується з висновком судів про відсутність підстав для стягнення на користь позивача з відповідача заробітної плати за період з 25 липня 2012 року по 15 жовтня 2012 року, виходячи із розміру заробітної плати 8 000 грн на місяць, оскільки розмір такої заробітної плати не є доведеним, а звільнення позивача у зв'язку із скороченням штату 15 жовтня 2012 року не мало місця. Обґрунтованою є і відмова у стягненні з відповідача на користь позивача заробітної плати за період з 16 жовтня 2012 року по день ухвалення оскаржуваного судового рішення, виходячи із розміру заробітної плати 8 000 грн на місяць, оскільки встановлено, що позивач звільнений наказом від 13 листопада 2012 року з 16 жовтня 2012 року за прогул та цього ж дня копія наказу направлена поштою на адресу позивача разом із розрахунковим листком та пропозицією отримати розрахунок належних сум при звільненні на депозитному рахунку нотаріуса. Отримання зазначеного листа з відповідними документами позивачем не спростовується, проте, правом на отримання грошових коштів позивач не скористався, відтак відсутні підстави для покладення на відповідача відповідальності за затримку розрахунку при звільненні.

Апеляційним судом правомірно задоволено частково позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за затримку видачі трудової книжки, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.

З матеріалів справи вбачається, що позивач в день звільнення не працював, листом від 13 листопада 2012 року позивача повідомлено про звільнення та необхідність з'явитися у відділ кадрів для отримання трудової книжки.

26 грудня 2012 року позивачем на адресу відповідача направлено лист про пересилання трудової книжки на його домашню адресу поштою, що підтверджується даними відповідної поштової картки. Вказана вимога позивача виконана не була, а трудова книжка ним отримана лише 27 листопада 2013 року. При цьому, апеляційним судом вірно не взято до уваги заперечення відповідача щодо заборони пересилання трудової книжки поштою, оскільки відповідно до положень п. 4.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерством юстиції України, Міністерством соціального захисту населення України 29 липня 1993 року № 58, у разі відсутності працівника на роботі в день звільнення, власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника, а відтак, висновки суду першої інстанції в тій частині, що позивач не звертався до відповідача з вимогою про видачу трудової книжки є такими, що не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки матеріали справи містять докази про звернення позивача до відповідача із письмовою заявою про пересилання трудової книжки поштою на його домашню адресу.

Відповідно до ст. 235 КЗпП України за затримку видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

З огляду на вказані вимоги закону та встановлені у справі фактичні обставини, апеляційним судом обґрунтовано стягнуто з відповідача на користь позивача компенсацію за затримку видачі трудової книжки за період з 13 листопада 2012 року по 27 листопада 2013 року в сумі 10 395 грн 63 коп., виходячи із середньоденного заробітку в сумі 39,83 грн, з врахуванням вимог постанови КМУ «Про затвердження «Порядку обчислення середньої заробітної плати» №100 від 8 лютого 1995 року.

Вирішуючи питання про доведеність вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди, апеляційний суд відповідно до вимог ст. 237-1 КЗпП України дійшов обґрунтованого висновку про стягнення вказаного відшкодування з відповідача в розмірі 1000 грн.

Відповідно до п. 2 ч.1 ст. 205 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрало законної сили рішення суду, ухвалене з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

З урахуванням зазначених вимог закону апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для закриття провадження в частині позовних вимог про стягнення на користь позивача з відповідача заробітної плати за період роботи з 19 липня 2010 року по 25 липня 2012 року, оскільки рішенням апеляційного суду м. Києва від 25 липня 2012 року позивачу вже було відмовлено у задоволенні вказаних позовних вимог до відповідача по стягненню середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 19 липня 2010 року по 25 липня 2012 року і вказане судове рішення набрало законної сили.

Разом з тим, колегія суддів не може погодитися з висновками судів попередніх інстанцій про відмову у задоволенні позову в частині виплати грошової компенсації за ненадання щорічної відпустки.

Так, відмовляючи у задоволенні позовних вимог щодо виплати грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, апеляційний суд виходив з того, що вимушений прогул позивача в період з 28 липня 2010 року по день ухвалення судового рішення апеляційним судом, тобто 25 липня 2012 року, не був оплачений, а відтак відсутні підстави для обрахування стажу роботи, який дає право на щорічну основну відпустку.

Однак, такого висновку апеляційний суд дійшов з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 74 КЗпП України громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати.

Згідно із ч. 1 ст. 79 КЗпП України щорічні основна та додаткові відпустки повної тривалості у перший рік роботи надаються працівникам після закінчення шести місяців безперервної роботи на даному підприємстві, в установі, організації.

При цьому, вимогами п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 82 КЗпП України встановлено, що до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку (стаття 75 цього Кодексу), зараховуються, зокрема, час фактичної роботи (в тому числі на умовах неповного робочого часу) протягом робочого року, за який надається відпустка; час, коли працівник фактично не працював, але за ним згідно з законодавством зберігалися місце роботи (посада) та заробітна плата повністю або частково (в тому числі час оплаченого вимушеного прогулу, спричиненого незаконним звільненням або переведенням на іншу роботу).

Аналіз вказаних норм дає підстави для висновку, що для обрахування стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку, в першу чергу має значення час фактичної роботи протягом робочого року, за який надається відпустка, а також час коли працівник фактично не працював, але за ним згідно із законодавством зберігалася заробітна плата, зокрема, у випадку незаконного звільнення. При цьому, невиплата компенсації за час вимушеного прогулу не може свідчити про відсутність у особи гарантованого Законом України «Про відпустки» та КЗпП України права на надання їй щорічної основної відпустки, у разі якщо її було незаконно звільнено та згодом поновлено на підставі судового рішення.

Встановлено, що рішенням апеляційного суду м. Києва від 25 липня 2012 року позивача поновлено на роботі у відповідача з 28 липня 2010 року з внесенням відповідного запису до його трудової книжки про прийняття на роботу з 19 липня 2010 року. 8 жовтня 2012 року відповідач на виконання вказаного рішення апеляційного суду видав наказ № 89 про поновлення позивача на посаді старшого піар-менеджера з посадовим окладом 1 118 грн на місяць.

Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи.

Враховуючи зазначену вимогу закону, відповідач при звільненні позивача із займаної посади мав здійснити виплату останньому грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, з врахуванням розміру посадового окладу позивача, що був встановлений самим відповідачем.

Вирішуючи справу, апеляційний суд на зазначене уваги не звернув, у порушення вимог ст.ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України не дав належної оцінки наявним у справі доказам та дійшов передчасного висновку про відсутність правових підстав для здійснення виплати грошової компенсації позивачу за невикористані дні щорічної відпустки, а тому в цій частині оскаржуване судове рішення не можна вважати законним та обґрунтованим.

Таким чином, враховуючи, що оскаржуване судове рішення в частині вирішення позовних вимог щодо стягнення грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки ухвалено з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, рішення апеляційного суду підлягає скасуванню з направленням справи в цій частині на новий розгляд до апеляційного суду, як це передбачено ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338, ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Інтегрітес» відхилити.

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 13 листопада 2014 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до апеляційного суду.

В іншій частині рішення апеляційного суду залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. КасьянГоловуючий
Судді:В.І. Амелін С.О. Карпенко Д.О. Остапчук В.О. СавченкоСудді:В.І. Амелін