УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,
суддів: Амеліна В.І., Дербенцевої Т.П.,Гончара В.П., Остапчука Д.О.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про визнання майна спільною сумісною власністю і поділ майна та за зустрічним позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про встановлення факту окремого проживання та ведення окремого господарства, за касаційною скаргою ОСОБА_7 на рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 08 жовтня 2014 року та рішення апеляційного суду Чернігівської області від 10 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2014 року ОСОБА_6 звернулась до суду з позовом, у якому просила визнати об'єктом права спільної сумісної власності її та ОСОБА_7 житловий будинок з господарськими будівлями, що знаходиться по АДРЕСА_1, автобус Рута-25, д.н. НОМЕР_1, 2009 року випуску, автобус Рута-20, д.н.з. НОМЕР_2., поділити в натурі у рівних частках між нею та відповідачем це майно, а також рушницю ИЖ-27М та 25 однокорпусних вуликів-лежаків з бджолиними сім'ями, визначити порядок користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1.

Уточнивши позовні вимоги, позивачка просила визнати об'єктом права спільної сумісної власності автобуси, мисливську рушницю, визнати за нею право власності на Ѕ частини цього майна та припинити його, стягнувши з відповідача компенсацію половину їх вартості, та визнати право власності на них за відповідачем.

Визнати за нею право власності на Ѕ частини вартості прибудови до житлового будинку та гаража та стягнути з відповідача половину їх вартості, припинивши її право власності на це майно, визнати за нею право власності на Ѕ частини вартості будівельних матеріалів та робіт у недобудованій бані, стягнувши з відповідача половину їх вартості, припинивши її право власності, та стягнути з відповідача половину вартості ремонтно-будівельних робіт, виконаних у житловому будинку, та половину вартості матеріалів.

У жовтні 2014 року, уточнивши позов, просила виключити з обсягу спільного нажитого майна автобус, вартістю 99 949 грн 94 коп., визнати об'єктом права спільної сумісної власності її та ОСОБА_7, як подружжя, автобус Рута-25, мисливську рушницю ИЖ-27М, визнати за нею право власності на Ѕ частини цього майна та припинити її право власності на Ѕ частини цього майна, стягнувши на її користь 84 593 грн 70 коп. компенсації половини вартості автобуса, 1 750 грн половини вартості мисливської рушниці і визнати за відповідачем право власності на це майно.

Визнати за нею право власності на Ѕ частини вартості будівельних матеріалів та робіт у прибудові до житлового будинку по АДРЕСА_1 та стягнути з відповідача половину їх вартості 30 668 грн 50 коп., у гаражі - 46 604 грн та у недобудованій бані - 13 390 грн, припинивши її право власності на них, стягнути з відповідача половину вартості ремонтно-будівельних робіт, виконаних у житловому будинку, та половину вартості матеріалів у сумі 3 174 грн 20 коп.

У лютому 2014 року ОСОБА_7 звернувся до суду із зустрічним позовом, у якому просив встановити факт окремого проживання та неведення спільного господарства зі ОСОБА_6 з 26 квітня 2005 року по 22 серпня 2012 року, посилаючись на ті обставини, що вони майже з дня реєстрації шлюбу проживали окремо, всі будівельні роботи він проводив самостійно за власні кошти.

08 жовтня 2014 року рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області позов ОСОБА_6 задоволено частково, а у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_7 відмовлено.

Визнано об'єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_6 та ОСОБА_7 автобус, рушницю, будівельні матеріали та роботи, використані у прибудові до будинку вартістю 61 337 грн, гаража - вартістю 93 208 грн, недобудованої бані - 26 780 грн.

Стягнуто зі ОСОБА_7 на користь позивачки 84 593 грн 70 коп. Ѕ частини вартості проданого ним після розірвання шлюбу автобуса, 1 750 грн вартості Ѕ частини рушниці, залишивши право власності на неї за відповідачем.

Визнано за ОСОБА_6 право власності на Ѕ частини вартості будівельних матеріалів та робіт у прибудові до житлового будинку вартістю 30 668 грн 50 коп., у гаражі - вартістю 46 604 грн та у недобудованій бані -вартістю 13 390 грн.

У задоволенні решти позову ОСОБА_6 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

10 грудня 2014 року рішенням апеляційного суду Чернігівської області рішення суду першої інстанції в частині визнання за ОСОБА_6 права власності на Ѕ частини вартості будівельних матеріалів і робіт у прибудові до житлового будинку, гаражі та недобудованій бані та в частині відмови у задоволенні інших позовних вимог скасовано.

Припинено право власності ОСОБА_6 на Ѕ частини будівельних матеріалів і робіт, використаних у прибудові до житлового будинку, вартістю 30 668 грн 50 коп., у гаражі - вартістю 46 604 грн та у недобудованій бані -вартістю 13 390 грн, та визнано за ОСОБА_7 право власності на цю частину будівельних матеріалів та робіт по АДРЕСА_1.

Стягнуто зі ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 грошову компенсацію вартості Ѕ частини будівельних матеріалів та робіт в сумі 90 662 грн 50 коп.

У задоволенні інших позовних вимог відмовлено. У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_7 просить скасувати рішення суду першої інстанції та рішення апеляційного суду і ухвалити нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_6 відмовити, а зустрічний позов задовольнити, мотивуючи свої вимоги тим, що судами порушені норми процесуального права та неправильно застосовані норми матеріального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення основного та відмову у задоволенні зустрічного позовів, суд першої інстанції виходив з того, що майно, набуте подружжям під час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю та підлягає поділу між ними шляхом припинення права власності позивачки на її частину і стягнення з відповідача на її користь компенсації його вартості.

Самочинно збудована частина житлового і нежитлового приміщення не може бути предметом поділу, а позивачка має право на грошову компенсацію вартості будівельних матеріалів і робіт, оскільки вони є невід'ємною частиною будівель.

Відповідач не надав доказів на підтвердження їх окремого проживання та ведення господарства з позивачкою у період придбання спірного майна, тому підстав для задоволення його позову немає.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині визнання за позивачкою права власності на Ѕ частини вартості будівельних матеріалів та робіт, використаних у прибудові до будинку, гаражі та бані, суд апеляційної інстанції виходив з того, що позовні вимоги ОСОБА_6 зводяться до поділу цього майна, а враховуючи вимоги ст. ст. 364, 365 ЦК України, виділ у натурі частки у цьому майні є неможливим, як і спільне володіння та користування ним, тому її право власності на Ѕ частини цього майна потрібно припинити та стягнути з відповідача половину вартості будівельних матеріалів та робіт, які використані в процесі будівництва.

Проте погодитися з такими рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій не можна на таких підставах.

Відповідно до ст. ст. 213, 303 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим з виконанням усіх вимог цивільного судочинства, згідно із законом, на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Оскаржувані судові рішення цим вимогам закону не відповідають.

Судами встановлено, що з 29 травня 2004 року сторони перебували у шлюбі, від якого мають сина ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, та 22 серпня 2012 року рішенням суду шлюб між сторонами розірвано.

За період перебування у зареєстрованому шлюбі сторони придбали автобус Рута-25, мисливську рушницю ИЖ-27 М та побудували незавершений будівництвом будинок і прибудови до нього, гараж та баню по АДРЕСА_1.

Згідно з висновком автотоварознавчої експертизи від 12 травня 2014 року середня ринкова вартість автомобіля Рута 25 станом на 05 травня 2014 року складає 169 187,40 грн, а автомобіля Рута-20, який позивачка просила виключити із обсягу спільного майна, - 99 949,94 грн.

Згідно з висновком судово-товарознавчої експертизи від 10 липня 2014 року вартість рушниці ИЖ-27М 12 калібру без ознак природного зносу та за умови її придатності до використання за призначенням на вторинному ринку станом на липень 2014 року може складати 3500 грн. Визначити вартість вуликів-лежаків у кількості 25-ти штук не надається можливим, оскільки у поясненні ОСОБА_6 відсутня інформація щодо розміру кожного вулика окремо та їх детальний опис.

Згідно з висновком судової будівельно-технічної експертизи від 20 серпня 2014 року найбільш ймовірна вартість прибудови до житлового будинку на час складання висновку становить 61 337 грн, гаража - 93 208, недобудованої бані - 26 780 грн, у тому числі вартість матеріалів.

Вартість ремонтно-будівельних робіт, які виконано в житловому будинку, на час складання висновку становить 4502,40 грн, в тому числі вартість матеріалів - 1846 грн.

Ухвалюючи рішення в частині вирішення зустрічних позовних вимог, суди першої та апеляційної інстанцій правильно встановили обставини справи та обґрунтовано виходили з того, що ОСОБА_7 не надав доказів на підтвердження своїх вимог, як передбачено ст. ст. 10, 60 ЦПК України, тому набуте сторонами майно є спільною сумісною власністю, суди правильно застосували норми матеріального права, які регулюють ці відносини, ухвалили правильні рішення про відмову у задоволенні його вимог, тому підстав для задоволення касаційної скарги в цій частині немає.

Крім того, суди правильно виходили з того, що сторони не домовилися про порядок поділу майна, тому спір підлягає вирішенню в суді, як передбачено ч. 1 ст. 71 Сімейного кодексу України, а неподільні речі присуджуються одному з подружжя, як передбачено ч. 2 ст. 71 цього Кодексу, зі стягненням грошової компенсації.

Разом із тим, вирішуючи спір ОСОБА_6, суд першої інстанції не виконав вимоги процесуального права щодо повного та всебічного розгляду справи, не перевірив, які позовні вимоги були заявлені позивачкою, не врахував що, крім іншого, вона просила визнати об'єктом права спільної сумісної власності житловий будинок з господарськими будівлями, 25 однокорпусних вуликів-лежаків з бджолиними сім'ями, визначити порядок користування земельною ділянкою, визнати за нею право власності на Ѕ частини автобуса та рушниці, вартості прибудови до житлового будинку та гаража, на Ѕ частини вартості будівельних матеріалів та робіт у прибудові, гаражі та бані.

Суд не розглянув усі позовні вимоги, не уточнив їх та не з'ясував, чи відмовлялася від них позивачка, чи просила залишити без розгляду, не прийняв відповідного рішення за цими вимогами.

При цьому, встановлюючи вартість спільного майна подружжя, суд не врахував, що вона визначається за домовленістю сторін або шляхом визначення дійсної вартості на момент розгляду справи, а взявши за основу для з'ясування вартості майна висновки експертизи, які визначили ймовірну та можливу його вартість, не врахував, що вони ґрунтуються на припущеннях, не вирішив питання про призначення додаткової чи повторної експертизи (ст. 150 ЦПК України) для з'ясування цих питань, ухвалив рішення з порушенням норм процесуального права

Разом із тим, визнаючи за позивачкою право власності на Ѕ частини вартості будівельних матеріалів, суд не з'ясував, чи визначено висновком експерта їх вартість, тоді як у висновку міститься інформація про ймовірну вартість самої прибудови, гаража та бані, а не будівельних матеріалів.

Крім того, суд, стягуючи з відповідача на користь позивачки компенсацію вартості спільного майна, не врахував, що ч. 4 ст. 71 СК України, якою визначена можливість присудження грошової компенсації одному з подружжя замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно за його згодою, застосовується у разі, коли позивач просить залишити майно собі, припинивши право власності на нього іншого з подружжя, зі сплатою йому грошової компенсації замість його частки у цьому майні за його згодою, із внесенням цих коштів на депозитний рахунок суду (ч. 5 ст. 71 СК України), застосував цю норму за позовом особи, яка вимагає компенсації, ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Апеляційний суд цих недоліків не усунув, на порушення ст. 303 ЦПК України не перевірив законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції, а припинивши право власності позивачки на Ѕ частини будівельних матеріалів і робіт, використаних у прибудові, гаражі та бані, зі стягненням компенсації з відповідача, також неправильно застосував ч. ч. 4, 5 ст. 71 СК України, ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Невиконання судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, та є підставою для скасування ухвалених у справі судових рішень в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_6 та направлення справи в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції, як передбачено ст. 338 ЦПК України.

За таких обставин касаційну скаргу потрібно задовольнити частково, рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 08 жовтня 2014 року та рішення апеляційного суду Чернігівської області від 10 грудня 2014 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_6 скасувати, а справу в цій частині направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

У решті рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 08 жовтня 2014 року та рішення апеляційного суду Чернігівської області від 10 грудня 2014 року залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 338 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити частково.

Рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 08 жовтня 2014 року та рішення апеляційного суду Чернігівської області від 10 грудня 2014 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_6 скасувати, а справу в цій частині направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

У решті рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 08 жовтня 2014 року та рішення апеляційного суду Чернігівської області від 10 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. Касьян
Судді:В.І. Амелін В.П. Гончар Т.П. ДербенцеваД.О. Остапчук