Справа №471/1035/15-ц 26.10.2015 26.10.2015
Провадження №22-ц/784/2591/15
Єдиний унікальний номер 471/1035/15-ц
Номер провадження 22-ц/784/2591/15
Головуючий у 1 інстанції Марценюк С.А.
Категорія 2 Доповідач Прокопчук Л.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 жовтня 2015 року м. Миколаїв

Колегія судів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі :

Головуючого: судді Прокопчук Л.М.

Суддів Маляренко І.Б., Темнікової В.І.

Із секретарем судового засідання Харитоновою І.В.

За участю позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 на рішення Братського районного суду Миколаївської області від 08 вересня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Братської селищної ради Миколаївської області про визнання права власності на нерухоме майно, -

В С Т А Н О В И В :

1 серпня 2015 року ОСОБА_1 звернувся із зазначеним позовом до Братської селищної ради, посилався на те, що 14 жовтня 1981 року рішенням № 142 виконкому Братської селищної ради йому надано земельну ділянку для будівництва житлового будинку по вул. Щорса 5а в смт. Братське, площею 0,07 га. Відповідно до договору від 22 липня 1983 року йому надано в безстрокове користування земельну ділянку для будівництва індивідуального житлового будинку на праві власності за зазначеною вище адресою, межі земельної ділянки було відведено згідну акту від 25.07.1983 року. 25 липня 1983 року надано дозвіл на виконання будівельних робіт одноповерхового індивідуального житлового будинку та інших споруд на вказаній вище земельній ділянці. Він побудував будинок відповідно до вищевказаних документів у 1986 році, де разом із сімєю проживає. Із-за відсутності акту введення будинку в експлуатацію право власності на будинок за ним не реєструють та правовстановлюючі документи не надають. Посилаючись на те, що право власності на будинок він набув відповідно до законодавства, що було чинним на час побудування будинку, а саме - Указ Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» просив визнати за ним право власності на житловий будинок з господарськими спорудами та будівлями по вул. Щорса, 5а в смт. Братське Братського району Миколаївської області (а.с. 1).

Рішенням Братського районного суду Миколаївської області від 08 вересня 2015 року в задоволенні позову відмовлено (а.с. 32-33).

Позивач в апеляційній скарзі ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про задоволення позову Посилається на те, що рішення суду винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права (а.с. 36-37).

В судовому засіданні апеляційного суду позивач підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Відповідач в судове засідання не зявився, про розгляд справи повідомлений. Просив розглянути справу за його відсутності.

Заслухавши доповідача, пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що спірний будинок побудовано у 1986 році.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд виходив з того, що у 1986 році питання набуття права власності регулювалось Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26.08.1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків», що був визнаний таким, що втратив чинність Указом ПВР СРСР від 22 лютого 1988 року, і прийнятою відповідно до Указу від 26.08.1948 року постановою РМ СРСР від 26.08.1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків».

Згідно зі статтею 1 Указу від 26.08.1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однією до пяти як у місті, так і поза містом.

Пункт 2 Постанови визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника.

Ці правові акти не повязували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації.

Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року. Згідно з пунктами 6,7 цієї Інструкції підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додано до вказаної Інструкції). Зокрема, за пунктом 10 цього переліку таким правовстановлюючим документом про право власності на жилий будинок, збудований після видання Указу від 26.08.1948 року, є затверджений виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акт державної комісії про прийняття будинку в експлуатацію.

Такий документ позивачем суду не наданий. Крім того, позивач не надав суду доказів звернення до відповідача з питання прийняття спірного будинку в експлуатацію. Не надав позивач і сертифікату відповідності житлового будинку державним будівельним нормам, стандартом та правилам. Суд прийшов до висновку, що в судовому засіданні не доведено, що спірний будинок не є самовільним будівництвом у розумінні статті 105 ЦК УРСР.

Висновки суду відповідають вимогам закону та обставинам справи.

Право власності на збудований житловий будинок набувається в порядку, який існував на час його будівництва (Правова позиція Судової палати у цивільних справах Верховного Суду від 18.12.2013 року № 6-137цс1).

Відповідно до статті 86 ЦК Української РСР право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном.

Судом встановлено, що спірний житловий будинок був збудований у 1986році.

У 1986 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року "Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків" (далі - Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року N 8502-II, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року "Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року "Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків" (далі - Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва.

Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п'яти як у місті, так і поза містом.

Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника.

Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства.

Ці правові акти не пов'язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації.

Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року (втратила чинність згідно наказу Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13.12.1995 року № 56).

Згідно з пунктами 6, 7 цієї Інструкції підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додано до вказаної Інструкції).

Зокрема, за пунктом 10 цього Переліку таким правовстановлюючим документом про право власності на жилий будинок, збудований після видання Указу від 26 серпня 1948 року, є затверджений виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акт державної комісії про прийняття будинку в експлуатацію.

Як в рішенні Братської селищної ради № 142 від 14.10.1981 року (п.4), так і в договорі про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального жилого будинку від 03.07.1983 року (п.9), а також в дозволі на право виконання будівельних робіт № 805 (п.3) передбачено, що забудовник відповідає за введення в експлуатацію жилого будинку без прийому його в експлуатацію комісією виконкому ради народних депутатів (а.с.3, 4-5, 8).

Таким чином позивачу було відомо про необхідність оформлення акту прийому в експлуатацію будинку, але зазначені вимоги закону ним не виконані, а тому доводи апеляційної скарги, що він набув право власності на житловий будинок фактом його будівництва не відповідають вимогам закону і не можуть бути прийняті до уваги.

Частиною 1 ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з положеннями ст. 392 Цивільного кодексу України позов про визнання права власності може бути заявлений до особи, яка оспорює або не визнає таке право власника, а також у разі втрати документа, який засвідчує його право власності.

Таким чином, вказаною нормою встановлена обов'язкова умова, за наявності якої власник майна може пред'явити позов про визнання за ним права власності, зокрема це не визнання права його власності особою, яка вказана відповідачем.

Позивачем у позові про визнання права власності може бути будь-який учасник цивільних відносин, який вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв'язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб.

Відповідачем у позові про визнання права власності виступає будь-яка особа, яка сумнівається у належності майна позивачеві, або не визнає за ним права здійснювати правомочності володіння, користування і розпорядження таким майно, або має власний інтерес у межах існуючих правовідносин.

Отже, сторонами у справі є особи, правовий спір яких вирішується в суді, що мають юридичну заінтересованість у результаті справи, мають комплекс процесуальних прав і обов'язків, необхідних для захисту прав, свобод та інтересів.

Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ "Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)" від 30.03.2012 року N 6 за загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 Цивільного кодексу України, частина перша статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК). У зв'язку із цим звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.

Якщо позивач не звертався до компетентного державного органу із заявою про прийняття об'єкта до експлуатації, суд вирішує спір по суті з урахуванням наведених обставин та вимог закону.

Відповідно до п.14 вказаної постанови на підставі частини третьої статті 376 ЦК суд може задовольнити позов про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно на земельній ділянці, що не надавалася у власність чи користування особі, яка збудувала його, якщо їй у встановленому законом порядку було передано земельну ділянку у власність або надано у користування під уже збудоване нерухоме майно відповідно до її цільового призначення, та за умови, що будівництво велося з додержанням архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил згідно із законодавством, містобудівною та проектною документацією, а також у разі, якщо ці обставини були предметом розгляду компетентного державного органу (частина третя статті 375 ЦК).

В листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, від 28.01.2013 року № 24-150/0/4-13 "Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав" зазначено, що суд не повинен заміняти органи, які зобов'язані видавати дозволи на будівництво й узгоджувати забудови; визнання права власності на самочинне будівництво в судовому порядку має залишатися винятковим способом захисту права. Тому судам необхідно з'ясовувати, чи звертався позивач до компетентних органів із питання узаконення самочинного будівництва, чи було відмовлено компетентними органами у вирішенні зазначеного питання.

Відповідно до пункту 9 (в редакції, яка діє з 01.02.2015 року) Прикінцевих положень Закону України від 17.02.2011 року № 3038-VI "Про регулювання містобудівної діяльності» орган державного архітектурно-будівельного контролю до 31 грудня 2015 року безоплатно протягом 10 робочих днів з дня подання заяви власниками (користувачами) земельних ділянок, на яких розміщені об'єкти будівництва, збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, за результатами технічного обстеження приймає в експлуатацію:

індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, збудовані у період з 5 серпня 1992 року до 12 березня 2011 року;

збудовані до 12 березня 2011 року:

громадські будинки I і II категорій складності;

будівлі і споруди сільськогосподарського призначення I і II категорій складності.

Порядок прийняття в експлуатацію таких об'єктів і проведення технічного обстеження визначається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування. При цьому технічне обстеження індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків загальною площею до 300 квадратних метрів включно, господарських (присадибних) будівель і споруд загальною площею до 100 квадратних метрів включно проводиться в ході їх технічної інвентаризації з відповідною відміткою в технічному паспорті.

Наказом Міністерства регіонального розвитку; будівництва та житлово-комунального господарства України від 24.04.2015 року № 79 затверджено Порядок прийняття в експлуатацію і проведення технічного обстеження індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, громадських будинків та будівель і споруд сільськогосподарського призначення I та II категорій складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт" (далі Порядок).

Відповідно до пункту 1 розділу 1 цей Порядок встановлює процедуру та умови прийняття в експлуатацію збудованих без дозволу на виконання будівельних робіт і проведення технічного обстеження:

індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, збудованих у період з 05 серпня 1992 року до 12 березня 2011 року;

збудованих у період до 12 березня 2011 року:

громадських будинків I і II категорій складності;

будівель і споруд сільськогосподарського призначення I і II категорій складності (далі - об'єкти).

Відповідно до пункту 1 розділу 111 Порядку прийняття в експлуатацію об'єктів здійснюється безоплатно органом державного архітектурно-будівельного контролю протягом 10 робочих днів з дня подання заяви власниками (користувачами) земельних ділянок, на яких розміщені такі об'єкти, за результатами технічного обстеження цих об'єктів шляхом реєстрації декларації про готовність об'єкта до експлуатації (далі - декларація), яка складається за формою, наведеною в додатку 3 до цього Порядку.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що позивач не надав доказів звернення до зазначеного органу з питання про прийняття побудованого ним будинку в експлуатацію.

Оскільки рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, вимогам норм матеріального та процесуального права, його відповідно до положень ч.1 ст. 308 ЦПК України слід залишити без змін, а апеляційну скаргу відхилити.

Керуючись ст. 303, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Братського районного суду Миколаївської області від 08 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення. Касаційна скарга на неї може бути подана протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Судді