Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 квітня 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Рівненської області в складі :

головуючого судді Григоренка М.П.,

суддів : Ковальчук Н.М., Рожина Ю.М.

секретар судового засідання Шептицька С.С., за участю позивача та представника відповідача ОСОБА_1, розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Рівненського міського суду від 03 березня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю „Потенціал - 21" про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та компенсації втрати частини заробітної плати в зв'язку з затримкою термінів її виплати,

В С Т А Н О В И Л А :

06 жовтня 2014 року ОСОБА_2 звернулася в Рівненський міський суд з позовом до ТзОВ„Потенціал - 21", в якому вказувала, що з 30.11.2012 року вона працювала у відповідача на посаді юрисконсульта.

Наказом № 9 від 31.03.2014 року її було звільнено із займаної посади за ч. 1 ст. 38 КЗпП України (за власним бажанням), проте, ні в день звільнення, ні на наступний день, коли вона звернулась до відповідача за довідкою про розмір заробітної плати, їй не було видано заробітну плату за березень 2014 року та компенсацію за невикористану відпустку, що разом становило 3411 грн. 48 коп., а видав ці належні їй грошові суми лише 30 вересня 2014 року.

Посилаючись на положення ст. ст. 47, 116, 117 КЗпП України, ст. ст. 2, 34 Закону України «Про оплату праці», ОСОБА_2 просила суд стягнути на її користь із відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.04.2014 року по 30.09.2014 року, що становить 12300 грн., а також 157,32 грн. компенсації за втрату частини доходів у зв'язку із порушенням строків їх виплати.

_______________________________________________________________________

Провадження № 22-ц/787/715/2015 Головуючий у 1 інстанції : Бердій М.А.

Доповідач : Григоренко М.П.

Рішенням Рівненського міського суду від 03 березня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до ТзОВ „Потенціал - 21" відмовлено.

В поданій на рішення суду апеляційній скарзі ОСОБА_2 покликається на його незаконність, через порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи.

Вказує, що платіжна відомість не є належним та допустимим доказом депонації заробітної плати, адже нормативно-правовими актами встановлено порядок оформлення цієї процедури, який передбачає складання видаткової відомості, реєстру депонованих сум, заповнення касової книги та видаткового касового ордера із внесенням необхідних відомостей на субрахунок 662 у Головній книзі. Оформлення платіжної відомості так само як і виписка по рахунку за певний період не може підтверджувати факт депонації коштів, адже під час цієї процедури складаються інші документи.

Місцевий суд допитав свідка ОСОБА_3 у її відсутності, чим позбавив її права задавати свідку питання, внаслідок чого було отримано неправдиві свідчення, що не відповідають реальним подіям.

Зазначає, що 31.03.2014 року (день звільнення) вона була присутня на робочому місці і отримала трудову книжку. Жодних доказів її відсутності на роботі у вказаний день (акт про відсутність працівника на робочому місці тощо) відповідач суду не надав, а свідчення ОСОБА_3 не можуть вважатися належними та допустимими доказами.

Крім того, із свідчень ОСОБА_3 вбачається, що в період з 31.03.2014 року по 04.04.2014 року коштів на підприємстві не було, в зв'язку з чим їй не виплатили заробітну плату ні 31.03.2014 року, ні 01.04.2014 року, а депонували їх ніби 04.04.2014 року. Тобто, навіть із цих свідчень вбачається, що вина у невиплаті коштів відповідачем є 5 днів, проте судом вказаного не взято до уваги.

Вважає, що суд першої інстанції неповно дослідив обставини справи, і покликаючись на неналежні та недопустимі докази передчасно дійшов висновку, що кошти на рахунку відповідача було депоновано, а також не врахував, що компенсація втрати частини заробітної плати в зв'язку з затримкою термінів її виплати проводиться роботодавцем незалежно від його вини, а тому неправомірно відмовив у задоволенні позову і в цій частині.

Із цих підстав просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

В запереченнях на апеляційну скаргу відповідач вказує, що оскаржуване рішення вважає законним та обґрунтованим, оскільки розрахункові при звільненні позивачу не були виплачені саме з вини останньої, оскільки вона за ними не з'являлась, тому просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу відхилити.

В ході апеляційного розгляду справи позивач підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити.

Представник відповідача просив відхилити апеляційну скаргу, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши доводи апеляційної скарги та вивчивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Відмовляючи в задоволені заявленого позову, суд першої інстанції виходив із того, що дослідженими в судовому засіданні письмовими доказами доведено відсутність вини відповідача у непроведені із позивачем розрахунку у встановлені КЗпП України строки.

Проте, на розсуд колегії суддів, оскаржуване рішення підлягає скасуванню, у зв'язку із недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, з ухваленням у справі нового рішення.

По справі встановлено і сторонами не заперечується, що після звільнення позивача з роботи 31 березня 2014 року розрахункові кошти йому були виплачені лише 30 вересня 2014 року.

Відповідач також визнає ту обставину, що до 04 квітня 2014 року грошові кошти, які йому були необхідні для виплати позивачу у зв'язку із звільненням з роботи, у нього були відсутні.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

В пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз'яснено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведені його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз'яснив, що за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

До показів свідка ОСОБА_3 про те, що в період з 04 квітня по вересень 2014 року вона неодноразово телефонувала ОСОБА_2 з приводу того, щоб та прийшла в бухгалтерію ТзОВ „Потенціал - 21" та отримала належні їй при звільнені грошові кошти, колегія суддів ставиться критично, оскільки вказаний свідок є працівником відповідача і тому його свідчення не можна вважати достатніми та переконливими.

Наявна у справі роздруківка вхідних та вихідних дзвінків між позивачем та свідком ОСОБА_3 також не є достатнім та переконливим доказом, який може свідчити про відсутність вини відповідача у не проведенні розрахунку із позивачем в день його звільнення з роботи, оскільки зміст переговорів по цим дзвінкам не є відомим і позивач заперечує той факт, що бухгалтер ОСОБА_3 дзвонила їй саме з приводу отримання розрахункових коштів.

З вказаної роздруківки вбачається, що телефонні розмови в період з 16 квітня 2014 року по 30 вересня 2014 року між свідком ОСОБА_3 та позивачем відбувались із ініціативи обох сторін і як пояснила остання, ці розмови відбувались не з приводу отримання нею зарплати, а з приводу справ, які вона вела від імені відповідача, працюючи на посаді юрисконсульта.

Документи, які свідчать про те, що відповідач здійснив депонацію грошових коштів, які належали до виплати позивачу, на переконання колегії суддів, також ще не свідчать про відсутність вини ТзОВ „Потенціал - 21" у затримці виплати розрахункових виплат позивачу при звільнені з роботи, а вказують лише на те, що необхідні грошові кошти для цього у останнього з'явились лише після 04 квітня 2014 року і, крім того, ці документи є внутрішніми документами цього товариства і тому дана обставина не виключає можливості безперешкодного внесення до цих документів тієї чи іншої інформації працівниками відповідача, які також можуть бути зацікавлені у певному вирішенні даної цивільної справи.

З огляду на те, що в день звільнення позивача з роботи і до 4 квітня 2014 року у відповідача були відсутні грошові кошти для розрахунку, що останній сам визнає, і в матеріалах справи відсутні будь-які належні достатні та переконливі докази, які б свідчили про те, що ТзОВ „Потенціал - 21" вживало всіх необхідних заходів по виконанню свого обов'язку щодо своєчасного проведення із позивачем розрахунку при звільненні, в тому числі шляхом направлення відповідних поштових повідомлень, тому, на розсуд колегії суддів, позовні вимоги ОСОБА_2 щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, правильність обрахунку якого відповідач жодним чином не заперечив, підлягає задоволенню у повному обсязі.

Відносини, які виникають між працівником і роботодавцем із приводу оплати праці, у тому числі й у зв'язку з порушенням строків виплати заробітної плати, регулюються трудовим законодавством, а саме: КЗпП України; Законами України: "Про оплату праці", "Про індексацію грошових доходів населення", "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати"; Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078; Положенням про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1427.

Приймаючи до уваги, що заробітну плату за березень 2014 року, в розмірі 1638.80 грн., відповідач виплатив позивачу 30 вересня 2014 року, а величина приросту індексу споживчих цін за даними Держкомстату України за період з квітня по вересень 2014 року становить 9.6, тому колегія суддів вважає за необхідне стягнути із ТзОВ „Потенціал - 21" на користь ОСОБА_2 і компенсацію втрати частини грошових доходів у зв'язку із порушенням термінів її виплати, в розмірі 157 грн. 32 коп.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-314, 315 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Рівненського міського суду від 03 березня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю „Потенціал - 21" задовольнити повністю.

Стягнути на користь ОСОБА_2 із товариства з обмеженою відповідальністю „Потенціал - 21" середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.04.2014 року по 30.09.2014 року, в розмірі 12300 грн., а також компенсації втрати частини заробітної плати в зв'язку з затримкою термінів її виплати, в розмірі 157,32 грн.

Стягнути із товариства з обмеженою відповідальністю „Потенціал - 21" на користь держави судовий збір, в розмірі 365 грн. 40 грн., від сплати якого позивач був звільнений при подачі позову та апеляційної скарги, на підставі п.1 ст. 5 Закону України « Про судовий збір».

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий Григоренко М.П.

Судді : Ковальчук Н.М.

Рожин Ю.М.