Справа №: 398/2368/15-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

"21" вересня 2015 р. Олександрійський міськрайонний суд Кіровоградської області

в складі:

головуючого судді Крімченко С.А.

при секретарі Куліковій В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Олександрії справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу,-

Встановив:

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідачів і просить визнати недійсним договір купівлі- продажу автомобіля ВАЗ 2104 між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 згідно довідки-рахунку № ААВ 306860 .Мотивує позов тим, що 29.03.2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики , за умовами якого він передав ОСОБА_2 кошти в сумі 45000 грн., які вона зобов»язалася повернути до 29.06.2010 року.Рішенням апеляційного суду Кіровоградської області від 27.03.2013 року з ОСОБА_2 був стягнутий даний борг в сумі 45000 грн.Рішення набрало чинності 27.03.2013 року .Виконавчий лист був виданий 07.06.2013 року Олександрійським міськрайонним судом та пред»явлений до виконання в відділ ДВС Олександрійського МРУЮ 03.07.2013 року. Відповідачка ОСОБА_2 мала у власності автомобіль НОМЕР_1, на який могло б звернуто стягнення. З метою ухилення від накладення арешту на дане майно, ОСОБА_2 зняла автомобіль з реєстрації. Згодом 28.08.2013 року уклала договір купівлі-продажу з своїм чоловіком ОСОБА_3 Підтвердженням укладення даного договору є довідка-рахунок за № 306860. А 03.09.2013 року ОСОБА_3 зареєстрував даний автомобіль на своє ім'я. Вважає даний договір фіктивним правочином відповідно до ст. 243 ЦК України і просить визнати його недійсним.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позов і просить його задоволити.

Відповідач ОСОБА_2 позов не визнала, пояснила, що зазначене в позовній заяві не відповідає дійсності.Подала письмове заперечення проти позову . В судовому засіданні пояснила, що не ухилялася від сплати боргу, а автомобіль ВАЗ 21104 був і є їхньою спільною сумісною власністю з чоловіком, незалежно від того, за ким він зареєстрований.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з»явився, про час розгляду справи повідомлений, направив заяву про розгляд справи без його участі.

Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши представника позивача, відповідача ОСОБА_2 вважає що позов не підлягає задоволенню.

В судовому засіданні встановлено, що рішенням апеляційного суду Кіровоградської області від 27.03.2013 року з ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 було стягнуто 45000 грн. боргу. Рішення набрало чинності 27.03.2013 року .На виконання даного рішення суду виконавчий лист був виданий 07.06.2013 року Олександрійським міськрайонним судом та пред»явлений до виконання позивачем в відділ ДВС Олександрійського МРУЮ 03.07.2013 року.

Постановою державного виконавця від 08.07.2013 року відкрито виконавче провадження ВП № 38704537 по примусовому виконанню даного виконавчого листа і накладено арешт на все майно, що належало боржнику ОСОБА_2 Постановою від 17.11.2014 року державного виконавця відділу ДВС Олександрійського МРУЮ виконавчий лист був повернутий стягувачу ОСОБА_1 згідно п.7 ч.1 ст.47 Закону України « Про виконавче провадження», так як майно боржника знаходиться в розшуку більше 1 року.

В судовому засіданні встановлено, що згідно заяви ОСОБА_2 №21183857 від 05.07.2013 року автомобіль НОМЕР_1 був знятий з обліку для реалізації і даний автомобіль наданий на реалізацію ПП МПП « Вибір».

28 серпня 2013 року між ПП МПП « Вибір» та ОСОБА_3 був укладений договір купівлі-продажу даного автомобіля , що підтверджується довідкою-рахунком №306860 .

На підставі заяви ОСОБА_4 № 25551289 від 03.09.2013 року за ним був зареєстрований даний придбаний автомобіль.

Позивач вважає, що договір купівлі-продажу автомобіля є фіктивним, укладений з метою ухилення від виконання ОСОБА_2 рішення суду.

Відповідачка ОСОБА_2 в судовому засіданні не погодилася з доводами представника позивача. Пояснила, що в 2007 році між нею на банком « Аваль» було укладено кредитний договір на придбання автомобіля ВАЗ 21104 , а також був укладений договір застави автомобіля. В зв»яку з заборгованістю по даному кредитному договору рішенням Олександрійського міськрайонного суду в 2012 році з неї був стягнутий борг в сумі 6440 грн. 54 коп.09.08.2012 року відкрито було виконавче провадження з примусового виконання даного рішення суду.27.05.2013 року державним виконавцем був накладений арешт на даний автомобіль.В червні 2013 року заборгованість перед банком була погашена і 21.06.2013 року арешт з даного автомобіля був знятий. Так як їм потрібні були кошти , то вони мали намір продати даний автомобіль і тому він був знятий з обліку і переданий на реалізацію. Але згодом вони вирішили, що автомобіль повинен залишитися в їхній сім»ї і тому автомобіль був придбаний чоловіком ОСОБА_4 через ПП МПП « Вибір». Визнала, що даний автомобіль є їхньою спільною з чоловіком власністю.

Статті 10 та 60 ЦПК України передбачають, що кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року за N 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" (далі Пленум), зокрема п.8 визначено, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину.

Відповідно ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

У звязку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК України тощо).

З вищезазначеного убачається, що вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон повязує визнання правочинів недійсними і настання відповідних наслідків, а саме : відповідність змісту правочину вимогам закону; додержання встановленої форми правочину; правоздатність сторін; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до статей 215 та 216 ЦК ( 435-15 ) вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного

правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України в постанові від 21 січня 2015 року по справі№ 6-197 цс14 згідно зі статтею 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Так після укладення договору купівлі-продажу відповідач ОСОБА_4 отримав автомобіль ВАЗ 21104 на виконання даного договору, зареєстрував його за собою.Тобто, укладаючи даний договір купівлі-продажу , сторони мали намір оформити право власності за ОСОБА_4 на автомобіль ВАЗ 21104 . Тому позивач не довів суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Крім того, даний автомобіль ВАЗ 21104 був знятий з обліку на підставі заяви ОСОБА_2 05.07.2013 року до відкриття виконавчого провадження ВП № .07.2013 року і накладення арешту на майно ОСОБА_2 Ухвала від 22.10.2012 року про накладення арешту на автомобіль НОМЕР_1 в порядку забезпечення позову , як зазначив представник позивача, на виконання в відділ ДВС та МРЕВ не надходила. Тому дії відповідача ОСОБА_4 не можуть бути розцінені як ухилення від виконання рішення суду.

В судовому засіданні ОСОБА_2 визнала , що автомобіль ВАЗ 21104 являється їхньою з чоловіком ОСОБА_4 спільною сумісною власністю, незалежно від того, за ким зареєстрований автомобіль. Тому 1/2 частина даного автомобіля належить їй.

Постановою від 17.11.2014 року державного виконавця відділу ДВС Олександрійського МРУЮ виконавчий лист був повернутий стягувачу ОСОБА_1 згідно п.7 ч.1 ст.47 Закону України « Про виконавче провадження», так як майно боржника знаходиться в розшуку більше 1 року.В постанові зазначено, що виконавчий документ може бути повторно пред»явлений до виконання до 17.11.2015 року.Тому позивач не позбавлений права на підставі ч.5 ст.47 Закону України « Про виконавче провадження» повторно пред»явити виконавчий документ до виконання.

На підставі викладеного суд вважає, що підстави для задоволення позову відсутні.

Керуючись ст.ст. 3, 15, 203, 215, 234 ЦК України, ст. 209, 215 ЦПК України,-

Вирішив:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційний суд Кіровоградської області через Олександрійський міськрайонний суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя