АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД м. КИЄВА
Справа №22-ц/796/9064/2015 Головуючий у 1-й інстанції - Коваль О.А.
Доповідач - Заришняк Г.М
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 серпня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

Головуючого: Заришняк Г.М.

Суддів: Андрієнко А.М., Мараєвої Н.Є.

при секретарі: Гарматюк О.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Апеляційного суду міста Києва цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 20 травня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Мостобудівельне управління - 3» про стягнення компенсації із заробітної плати, середнього заробітку за час затримки їх виплати, з урахування індексу інфляції, -

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ПрАТ «Мостобудівельне управління - 3» про стягнення компенсації із заробітної плати, середнього заробітку за час затримки їх виплати, з урахуванням індексу інфляції, а саме: 1 290,08 грн. - компенсації за невикористану чорнобильську відпустку за 2010 рік; 4 918,43 грн. - компенсації за ненадану відпустку за період з 20.07.2009 рік по 22.09.2011 рік; 5 111,84 грн. - компенсації за відправлення у неоплачувану відпустку; 475,58 грн. компенсації за скорочений робочий тиждень та 148 грн. 60 коп. за скорочений робочий день; 274 грн. 14 коп. - недорахованої компенсація за 3,4 дня невикористаної відпустки; 1 893 грн. 87 коп. інфляційних витрат; середній заробіток за час затримки по день фактичного розрахунку, а також витрати на правову допомогу у розмірі 2 000,00 грн.

Свої позовні вимоги обґрунтовував тим, що він перебував у трудових відносинах з ПрАТ «Мостобудівельне управління - 3». 03.06.2014 року його було звільнено з роботи, проте при звільненні не було компенсовано невикористану ним у 2010 році відпустку, передбачену ЗУ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», тоді як він є учасником ліквідації Чорнобильської катастрофи. Не було компенсовано невикористану відпустку за період з 20.07.2009 р. по 22.09.2011 р., у зв'язку з чим просив стягнути таку компенсацію з відповідача у розмірі 1 290 грн. 08 коп. та 4 918 грн. 43 коп. виходячи з 80,63 грн. - середньоденного розрахунку відпускних. Крім того, з 17.12.2013 року відповідачем було встановлено семигодинний робочий день, у зв'язку з чим йому недонараховано зарплату за 10 годин з 03.02.2014 року по 14.02.2014 року у розмірі 148 грн. 60 коп., а з 17.02.2014 року відповідачем було встановлено робочий тиждень тривалістю 4 дні - п'ятниця вихідний, у зв'язку з чим йому недонараховано зарплату у розмірі 475 грн. 52 коп. Крім того, з 17.03.2014 року його було відправлено у відпустку без збереження заробітної плати більше, ніж на 15 календарних днів, хоча він не звертався до роботодавця із заявою про надання йому такої відпустки, з огляду на такі дії відповідача, він змушений був перебувати у вимушеному прогулі 43 дні, тому просив стягнути компенсацію з розрахунку заробітної плати 14,86 грн. за 1 годину, загалом у розмірі 5 111 грн. 84 коп. Також при його звільненні 03.06.2014 року йому неправильно нарахована кількість днів невикористаної відпустки - 16 днів замість необхідних 19,4 дні, що становить 274 грн. 14 коп. з розрахунку 80,63 грн. середньоденний розрахунок відпускних.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 20 травня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ПрАТ«Мостобудівельне управління - 3» на користь ОСОБА_1 в рахунок оплати компенсації за невикористану відпустку та оплати за час простою з урахуванням індексу інфляції у розмірі 5 047,21 грн. без утримання податку і інших обов'язкових платежів. Стягнуто з ПрАТ «Мостобудівельне управління - 3» на користь держави судовий збір в розмірі 243,60 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позов в повному обсязі.

В суді апеляційної інстанції позивач підтримав апеляційну скаргу з підстав та доводів, викладених в ній.

Представник відповідача у судове засідання не з'явилися, про день та час розгляду справи повідомлені належним чином.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність й обґрунтованість постановленого рішення суду в цій частині, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 з червня 1974 р. працював у ПрАТ «Мостобудівельне управління-3» на посаді монтажника, а потім машиніста крану шостого розряду.

Із копії трудової книжки вбачається, що 20.07.2009 року позивача було звільнено з роботи у зв'язку зі скороченням чисельності працівників.

Проте, рішенням Апеляційного суду м. Києва від 10.11.2010 року ОСОБА_1 було поновлено на посаді кранівника 6-го розряду в ЗАТ «Мостобудівельне управління-3» з 20 липня 2009 року, про що є відповідний запис у трудовій книжці та про що видано відповідний наказ № 48-1-ву від 15.07.2011 року. Крім цього, вказаним рішенням суду із ЗАТ «МБУ-3» було стягнуто на користь ОСОБА_1 середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу за 12 місяців, а саме: з 20.07.2009 року по 20.07.2010 року, в сумі 24 773, 40 грн.

Наказом відповідача за № 37-ВК від 03.06.2014 року ОСОБА_1 був знову звільнений з роботи у зв'язку з відсутністю на роботі більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 16.10.2014 року було відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання незаконним звільнення, скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення заробітку за час вимушеного прогулу.

Суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про часткову обґрунтованість вимог позивача щодо стягнення на його користь компенсації за простой за період з 01.04.2014 року по 16.05.2014 рік у розмірі 2 397 грн. 25 коп.

Згідно з п. 7.6 витягу із Колективного договору, укладеного між адміністрацією ЗАТ « «Мостобудівне управління-3» і трудовим колективом цього підприємства, вразі простою підприємства з незалежних від працівників причин на період припинення виконання робіт може надаватися відпустка без збереження заробітної плати.

Наказом ПрАТ «МБУ-3» від 11.03.2014 року № 04-ОБ про роботу підприємства під час простою у зв'язку з відсутністю обсягів робіт в період з 17.03.2014 року по 16.05.2014 року було призупинено діяльність основних підрозділів підприємства та визначено, що робітникам, котрі не нададуть до відділу кадрів заяви на оплачувані відпустки, надати неоплачувані відпустки, а оплату нараховувати за фактично відпрацьований час.

Зі справи вбачається, що в період з 17.03.2014 року по 16. 05.2014 року позивач знаходився у такій неоплачуваній відпустці.

Разом з тим, відповідно до вимог ст. 84 КЗпП України відпустка без збереження заробітної плати може надаватися не більше 15 днів. Отже, відпустка за власний рахунок в період з 17.03.2014 року по 31.03.2014 року є правомірною, оскільки передбачена умовами колективного договору «МБУ-З» та відповідає нормам КЗпП України, а за період з 01.04.2014 року по 16.05.2014 року підлягає компенсації за час простою на підставі ст. 113 КЗпП України, яка визначає, що час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу).

Суд правильно визначив суму компенсації за час простою, яка складає 2 397 грн. 25 коп. з розрахунку 25 днів х 79,25 грн. (яка є 2/3 від 118,8 грн. за день роботи).

Крім того, наказом відповідача від 14.02.2014 року за № ОЗ-ОБ у зв'язку зі зменшенням обсягів робіт було зменшено тривалість робочого тижня до 4 днів з тривалістю робочого дня 8 годин, а наказом від 17.12.2013 року за № 33-ОБ з 17.12.2013 року відділу головного механіка, працівникам ремонтно-механічних майстерень, водіям, підрозділу по виготовленню залізобетонних конструкцій установлено тривалість робочого дня - 7 годин.

Відповідно до ст. 50 КЗпП України нормальна тривалість робочого часу працівників не може перевищувати 40 годин на тиждень. Підприємства і організації при укладенні колективного договору можуть встановлювати меншу норму тривалості робочого часу, ніж передбачено в частині першій цієї статті.

Відповідно до ст. 56 КЗпП України за угодою між працівником і власником або уповноваженим ним органом може встановлюватись як при прийнятті на роботу, так і згодом неповний робочий день або неповний робочий тиждень.

Оплата праці в цих випадках провадиться пропорційно відпрацьованому часу або залежно від виробітку. Робота на умовах неповного робочого часу не тягне за собою будь-яких обмежень обсягу трудових прав працівників.

Як встановлено пунктом 7.5. Колективного договору, укладеного між адміністрацією ЗАТ «Мостобудівне управління-3» і трудовим колективом цього підприємства, в скорочений період світового дня (з листопада по березень) адміністрація підприємства може встановити скорочену тривалість робочого дня. У випадку настання форс- мажорних обставин адміністрація може продовжити цей період. Оплата праці в цих випадках провадиться пропорційно відпрацьованому часу або залежно від виробітку.

Позивачу було відомо про зазначені накази та про зменшення робочого часу й тижня, він працював у відповідності з даними змінами й отримував відповідну заробітну плату за відпрацьований робочий час, оплата його праці проводилася почасово згідно відповідного штатного розпису, що вказує на згоду останнього з такими умовами праці.

За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про недоведеність позовних вимог ОСОБА_1 щодо стягнення на його користь компенсації за скорочений робочий день та скорочений робочий тиждень.

В справі відсутні будь-які докази, які б свідчили про те, що позивачем понесені витрати на оплату правової допомоги, тому підстав для відшкодування йому вказаних витрат по справі не вбачається. З огляду на викладене, судом обґрунтовано відмовлено ОСОБА_1 у стягненні з відповідача витрат на правову допомогу.

Судове рішення у приведеній частині відповідає вимогам матеріального та процесуального закону й не може бути скасованим з підстав, що зазначені в апеляційній скарзі.

Разом з тим, відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 щодо стягнення з відповідача на користь позивача компенсації за невикористану відпустку за період з 20.07.2009 р. по 20.07.2010 р. та середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд виходив з того, що рішенням Апеляційного суду м. Києва від 10.11.2010 року ОСОБА_1 було компенсовано невикористану відпустку за вказаний період, а щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, то позивачем пропущенні строки звернення до суду з такою вимогою.

Разом з тим, колегія суддів не може погодитися з висновками суду в цій частині.

Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно зі ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації провадиться в день звільнення.

У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використанні ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей (ч.І ст. 83 КЗпП України).

Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Суд прийшов до правильного висновку про те, що позивачу не була виплачена при звільненні компенсація за невикористану відпустку за період з 21.07.2010 року по 22.09.2011 рік, тобто за 33 дні. Разом з тим, при визначенні суми компенсації, що підлягає стягненню, допущена помилка. Виходячи із розміру середньоденного розрахунку відпускних, визначеного сторонами в сумі 80,63грн., сума компенсації має становити 2 660,79 грн. (33дн.*80,63грн=2 660,79 грн.), а не 1 935,12грн., як зазначено в судовому рішенні.

Як видно з рішення Апеляційного суду м.Києва від 10.11.2010 року на користь ОСОБА_1 з відповідача було стягнуто середню заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 20.07.2009 р. до 20.07.2010 року в сумі 24 773, 40 грн., рішення щодо компенсації позивачеві невикористаної відпустки за вказаний період апеляційним судом не ухвалювалося.

Згідно зі cm. 9 Закону України «Про відпустки» до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку, зараховується також час вимушеного прогулу, спричиненого незаконним звільненням.

Оскільки час оплаченого вимушеного прогулу зараховується до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку, робочий рік(період), за який працівникові має надаватись щорічна основна відпустка, має відлічуватись з дня поновлення його на роботі ( дати незаконного звільнення).

За таких обставин, відповідач повинен компенсувати позивачеві заробіток за невикористану відпустку за період з 20.07.2009 р. до 20.07.2010 р.

Всього компенсація за невикористані 52 дні відпустки за весь період з 20.07.2009 р. по 20.07.2010 р. та з 21.07.2010 р. по 22.09.2011р., тобто за період роботи протягом 26 місяців 2 днів, становить 4192 грн.76 коп. (80, 63х52=4192,76).

Згідно ст. 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Відповідно до п. 2. Постанови Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 р. N 1427 « Про затвердження Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати», компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати заробітної плати, нарахованої працівникові за період роботи починаючи з 1 січня 1998 року, якщо індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги (далі - споживчі ціни) за цей період зріс більш як на один відсоток.

З урахуванням того, що позивачу затримали виплату при його звільненні компенсації за невикористану відпустку у розмірі 4192 грн.76 коп. та оплату простою у розмірі 2 397 грн.25 коп., тому компенсація за невикористану відпустку та оплата за час простою з урахуванням індексу інфляції ( сукупний індекс інфляції за період з 04.06.2014 р. по 01.07.2015 р. -1,59), що підлягають стягненню з відповідача, становить 10 478 грн.12 коп. ( 4192, 76+2397,25=6590,01х1.59=10478, 12 грн.).

Щодо стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку, то в цій частині позовні вимоги також є обґрунтованими.

Відповідно до ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Рішенням Конституційного суду України від 22.02.2012 р. у справі № 4- рп/2012 за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо вирішення питання про виплату середнього заробітку та моральної шкоди у випадку невиплати всіх належних працівникові коштів при звільненні встановлено, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Зі справи вбачається, що 03.06.2014 року, тобто в день звільнення позивача, і по даний час з вини відповідача не було здійснено виплату працівникові всіх сум, що належали йому від підприємства, отже ПАТ «Мостобудівельне управління - 3» фактично не розрахувалося з ОСОБА_1, тому позивачем не пропущено строк звернення до суду за вирішенням даного трудового спору.

За таких обставин, відповідач має виплатити позивачеві його середній заробіток за весь час затримки розрахунку за період з 04.06.2014 р. по 08.07.2015 р., про який просить позивач.

Колегія суддів погоджується з розрахунком середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, який здійснений позивачем у відповідності з Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. №100 та довідкою Мінпраці та соцполітики щодо норм тривалості робочого часу й становить 32 498 грн. 82 коп. ( 2187 год.х14, 86 грн./год.=32498,82 грн.).

З огляду на викладене, колегія суддів вважає необхідним рішення суду в частині стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 оплати компенсації за невикористану відпустку та оплати за час простою, з урахуванням індексу інфляції у розмірі 5 047,21 грн., та в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, а також відшкодування судового збору -скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути з ПрАТ«Мостобудівельне управління - 3» на користь позивача компенсацію за невикористану відпустку та оплату за час простою, з урахуванням індексу інфляції, у розмірі 10 478 грн. 12 коп. , а також середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 32 498 грн. 82 коп. без утримання податку і інших обов'язкових платежів, а всього - 42 976 грн. 94 коп.

Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 429 грн. 77 коп.

Не заслуговують на увагу посилання в апеляційній скарзі на те, що судом безпідставно відмовлено позивачеві у задоволенні позовних вимог щодо стягнення компенсації за 3, 4 дня невикористаної відпустки, оскільки при звільненні йому помилково визначено відповідачем компенсацію, виходячи із 24 днів основної відпустки, разом з тим, його відпустка становить 28 днів.

Відповідно до п. 2.6 Додатку № 7 до колективного договору «Правила внутрішнього трудового розпорядку працівників ЗАТ «МБУ-3» працівники підприємства мають право на щорічну відпустку тривалістю 24 календарні дні. Роботодавець має право надати працівнику додаткову відпустку тривалістю 4 календарні дні.

Відповідач правильно виплатив позивачеві при звільненні компенсацію за невикористану відпустку тривалістю 24 календарні дні. Надання додаткової відпустки є правом роботодавця, який заперечує проти виплати за неї компенсації, тому підстав для задоволення позовних вимог в цій частині немає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 20 травня 2015 року в частині: стягнення з ПрАТ«Мостобудівельне управління - 3» на користь ОСОБА_1 оплати компенсації за невикористану відпустку та оплати за час простою, з урахуванням індексу інфляції у розмірі 5 047,21 грн. та відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, а також відшкодування судового збору -скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути з ПрАТ«Мостобудівельне управління - 3» на користь ОСОБА_1 компенсацію за невикористану відпустку та оплату за час простою, з урахуванням індексу інфляції, у розмірі 10 478 грн. 12 коп. , а також середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 32 498 грн. 82 коп. без утримання податку і інших обов'язкових платежів, а всього - 42 976 грн. 94 коп.

Стягнути з ПрАТ «Мостобудівельне управління - 3» на користь держави судовий збір в розмірі 429 грн. 77 коп.

В решті дане рішення суду залишити без зміни.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, проте може бути оскаржено в касаційному порядку протягом 20 днів з моменту проголошення шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: