Справа № 362/2095/14-ц Головуючий у І інстанції Орда О.О.
Провадження № 22-ц/780/3354/15 Доповідач у 2 інстанції Воробйова Н. С.
Категорія 26 21.09.2015
РІШЕННЯ

Іменем України

21 вересня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого судді Воробйової Н.С.

суддів: Приходька К.П., Верланова С.М.

при секретарі Бобку О.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні у м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 22 квітня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення коштів,-

ВСТАНОВИЛА:

Позивач звернувся з зазначеним позовом, посилаючись на те, що 15.12.2013 року згідно договору вони з відповідачем домовились про купівлю-продаж квартири за адресою: АДРЕСА_1 та відповідач отримала від нього кошти в сумі 25000 грн. в рахунок завдатку на витрати пов'язані з оформленням документів для купівлі продажу вищезазначеної квартири.

В березні 2014 року він звернувся до відповідача у зв'язку з тим, що курс долара США виріс з проханням укласти договір купівлі продажу квартири на умовах визначених договором від 15.12.2013 року, тобто згідно курсу української гривні до долара США на дату укладання договору або повернути кошти.

Оскільки станом на день подачі позову до суду жодної відповіді від відповідача не було отримано, а в телефонній розмові було повідомлено що кошти повертати відповідач не буде, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення коштів в розмірі 25000 гривень.

В судовому засіданні представник позивача та позивач позов підтримали, з підстав зазначених у ньому, просили задовольнити.

Відповідачка позов не визнала, зазначила що спірна квартира на праві власності належить їй та перебуває в іпотеці банку, кошти які були передані їй позивачем були витрачені на оформлення документів для купівлі - продажу цієї квартири, вона отримала необхідні документи, але відповідач відмовився купувати квартиру, дана квартира так і не продана на даний час, а тому вважала, що суму 25000 грн., які було передано їй для оформлення документів на квартиру і які були витрачені нею на дані цілі ( у т.ч. оформлення дозвільних документів у вигляді дострокової оплати відсотків банку, звільнення майна з іпотеки та ін.).

Рішенням Васильківського міськрайонного суду від 22 квітня 2015 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 25000 грн. авансу та 250 грн. судових витрат, а всього 25250 (двадцять п'ять тисяч двісті п'ятдесят) гривень.

В апеляційній скарзі відповідачка, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального і процесуального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволені позову.

На обґрунтування апеляційної скарги, зокрема, посилалася на те, що суд безпідставно виходив з того, що між нею та позивачем було укладено попередній договір купівлі-продажу квартири в АДРЕСА_1 за 62000 у.о. та в рахунок договору сплатив 25000 грн., а оскільки сторонами порушено вимоги щодо форми правочину, то він не є укладеним, а сплачену позивачем суму на забезпечення виконання майбутнього зобов»язання відповідно до ч.2 ст.570 ЦК України слід вважати авансом.

Зазначені кошти вона дійсно отримала від позивача, але з призначенням для оформлення документів на квартиру ( квартира перебувала у іпотеці в банку, необхідно було отримати дозвіл на продаж та сплатити відповідні відсотки, а також оформити інші документи). В подальшому, позивач відмовився купувати у неї квартиру, хоча необхідні документи станом на березень 2014 року вона оформила; у квітні позивач придбав іншу квартиру, що свідчить про те, що він за власною ініціативою відмовився від купівлі належної їй квартири.

На думку апелянта, суд безпідставно застосував ч.2 ст.570 ЦК України та вважав, що вказана сума є авансом та підлягає поверненню. Спірна сума в договорі сторонами визначена як завдаток та передана позивачем саме на оформлення документів, крім того, позивачем не надано доказів, що відповідачем не виконано будь-які зобов»язання по оформленню квартири. Напроти, вона, після отримання коштів підготувала усі необхідні документи (виготовила технічну документацію, здійснила експертну оцінку майна, належним чином зареєструвала власність у державному реєстрі, погодила усі питання з іпотеко держателем щодо звільнення майна з іпотеки та ін. ), проте, на зустрічі у нотаріуса у березні 2014 року позивач повідомив, що не буде купувати квартиру. Оскільки грошові кошти вона витратила за цільовим призначенням, визначеним в договорі від 15 грудня 2015 року, а договір купівлі-продажу квартири не укладено не з її вини, підстави для стягнення з неї грошових коштів відсутні.

Апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ч.ч. 1 і 2 ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст. 214 цього Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 657 ЦК України встановлено, що договір купівлі-продажу, зокрема, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Згідно зі ст. 635 ЦК України попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.

Частиною 4 статті 203 ЦК України встановлено, що правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума, що видається кредиторові боржником у рахунок належних договором платежів, підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Ознакою завдатку є те, що він одночасно виступає і способом платежу, і способом забезпечення виконання зобов'язання.

В силу ч.1 ст.571 ЦК України якщо порушення зобов»язання сталося з вини боржника, завдаток залишається у кредитора. Якщо порушення зобов»язання сталося з вини кредитора, він зобов»язаний повернути боржникові завдаток та додатково сплатити суму у розмірі завдатку або його вартості. Про залишення завдатку особі, яка його одержала, або стягнення з неї подвійної суми завдатку застосовується в таких випадках, коли між сторонами укладено договір, проте він не виконується з вини якоїсь із сторін.

По справі встановлено, що 15 грудня 2013 року між продавцем квартири ОСОБА_2 та покупцем ОСОБА_3 був укладений договір, за яким сторони домовилися про купівлю-продаж квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 вартістю 62 000 умовних одиниць. В рахунок задатку покупець надав продавцю 25000 грн., який за курсом НБУ становив 8,29 грн. і складав 3015 у.о. на витрати, пов»язанні з оформленням документів для купівлі-продажу квартири. Даний договір сторони уклали в простій письмовій формі та підписали особисто. Договір також підписано ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (а.с.23).

З пояснень позивача ОСОБА_3 встановлено, що при укладанні даного договору було обумовлено, що зазначені кошти він передав ОСОБА_2 саме для оформлення необхідних документів на квартиру. Йому було відомо, що відповідачка отримала кредит в «Райффайзен банк Аваль» на придбання даної квартири і, що в рахунок забезпечення кредитних зобов»язань квартира АДРЕСА_1 була передана в іпотеку банку. Він не заперечував чекати, поки продавець оформить усі необхідні погодження та дозволи на продаж квартири та інші відповідні документи на неї; обмежень щодо строків оформлення документів та відповідальність за неналежне виконання зобов»язань сторони не встановлювали. Оскільки на момент домовленості про купівлю продаж квартири, а саме 15 грудня 2013 року, не можна було передбачити падіння національної валюти, він у березні 2014 року звертався до ОСОБА_2 та пропонував їй при укладанні договору купівлі продажу квартири визначити вартість квартири за ціною, яка існувала станом на 15 грудня 2013 року, з урахуванням курсу долара США 8,29 грн. за один дол. У випадку відмови, просив добровільно повернути суму, передану їй за договором від 15.12.2013 року.

Задовольняючи позов позивача, суд виходив з того, що оскільки сторони порушили вимоги щодо форми правочину, він не є укладеним, зобов'язання купівлі-продажу між сторонами не виникло, тому сума, сплачена на забезпечення виконання майбутнього зобов'язання, згідно з вимогами ч. 2 ст. 570 ЦК України, є авансом і підлягає поверненню в тому розмірі, в якому вона надавалася.

Проте, з таким висновком суду погодитися у повній мірі не можна.

Як вже наголошувалося, 15 грудня 2013 року сторони домовилися про купівлю-продаж квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 вартістю 62 000 у.о. та підписали договір, за умовами якого ОСОБА_3 передав ОСОБА_2 завдаток - грошову суму 25000 грн. на витрати, пов»язанні з оформленням документів для купівлі-продажу квартири.

Будь-які обов»язки сторін щодо укладання договору купівлі-продажу, строків його укладання, а також відповідальність сторін та строк, в який продавець повинна здійснити оформлення документів укладеним договором не передбачено. Договір укладено у простій письмовій формі та підписаний сторонами без будь-яких застережень (а.с.23).

Висновок суду про те, що сторони договору від 15.12.2013 року порушили вимоги щодо форми правочину, а тому він є неукладеним, зобов»язань купівлі-продажу між сторонами не виникло, а передана позивачем на забезпечення виконання майбутнього зобов»язання сума 25000 грн. в розумінні ч.2 ст.570 ЦК України є авансом та підлягає стягненню з відповідачки , не є безспірним.

Як вже зазначалося, зі змісту договору від 15 грудня 2015 року вбачається, що сторони не визначали, що даний договір має силу попереднього, не встановлювали строк укладання основного договору, умови забезпечення виконання цього договору та відповідальність за його невиконання, відсутні зобов»язання сторін укласти в обумовлений строк основний договір на умовах, встановлених цим договором. Тобто, даний договір фактично свідчить лише про наміри сторін у майбутньому укласти договір купівлі-продажу квартири.

При цьому, за умовами договору від 15 грудня 2013 року ОСОБА_3 передав ОСОБА_2 завдаток - грошову суму 25000 грн. на витрати, пов»язанні з оформленням документів для купівлі-продажу квартири. Строки щодо оформлення документів ОСОБА_2 не обумовлювалися та не обмежувалися.

З пояснень відповідачки встановлено, що вона виконала усі необхідні дії щодо оформлення документів для укладання договору купівлі-продажу квартири та мала безумовний намір продати квартиру; вона погодила усі необхідні документи з банком, з яким було укладено іпотечний договір, виготовила технічну документацію на квартиру, провела експертну оцінку квартири.

Зазначені обставини позивачем не спростовано, доказів того, що відповідачка не виконала дії щодо оформлення документів на квартиру останнім не надано, матеріали справи такі докази не містять. Більш того, при апеляційному розгляді справи, позивач підтвердив, що строком оформлення документів відповідачка обмежена не була, але при зустрічі з відповідачкою у нотаріуса у березні 2014 року, остання не мала документів щодо ринкової вартості квартири. При цьому пояснив, що відповідачка мала час для отримання відсутнього документа, але від купівлі-продажу квартири він відмовився, оскільки при погодженні з продавцем вартості квартири, за яку він мав намір її купити, він не допускав можливості падіння курсу гривні до дол..США, а тому умова про купівлю квартири за курсом, що діяв на час підписання договору від 15 грудня 2013 року сторонами не обговорювалася. Погоджена з продавцем вартість квартири, з урахуванням нового курсу гривні до долара США, його не влаштовувала. У квітні 2014 року він придбав іншу квартиру.

З огляду на викладене, колегія вважає помилковим висновок суду про те, що сума 25000 грн. сплачена позивачем в рахунок належних з нього платежів за договором купівлі-продажу квартири та є авансом. Передана ОСОБА_2 сума мала цільове призначення, а саме - для оформлення необхідних документів для купівлі-продажу квартири в майбутньому. Умови щодо зарахування наданих коштів у рахунок належних за договором купівлі-продажу квартири платежів, або на підтвердження зобов»язань чи на забезпечення їх виконання, сторонами не обумовлювалися. Дані, що відповідачка використала грошові кошти не за призначенням і що саме з цих підстав договір купівлі-продажу належної відповідачці квартири, яку мав намір придбати позивач, не відбувся, матеріали справи не містять, у ході розгляду справи такі обставини судом не встановлені.

На думку колегії, позивач, в розумінні ст..57-60 ЦПК України, не надав належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог, а суд першої інстанції, в порушення положень ст..213-214 ЦПК України належним чином не встановив дійсні обставини справи та не з»ясував які правовідносини випливають із правовідносин, що виникли між сторонами і яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, що, як наслідок, призвело до ухвалення необґрунтованого рішення.

В силу ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є неповне з»ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

З огляду на викладене, рішення суду першої інстанції не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а тому не може бути залишеним без змін, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення, яким, з урахуванням викладеного вище, слід відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст..ст.307, 309 ЦПК України, колегія

В и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 22 квітня 2015 року скасувати. Ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: