АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 жовтня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого судді: Махлай Л.Д.,

суддів: Левенця Б.Б., Корчевного Г.В.

при секретарі: Бугаю О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Промислового об'єднання «Укрпротез», поданою через представника Маркєлова Олександра Юрійовича, на заочне рішення Подільського районного суду м. Києва від 23 січня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_2 до Промислового об'єднання «Укрпротез» про визнання таким, що не відповідає чинному законодавству формулювання причин звільнення, зміну формулювання причин звільнення з роботи, стягнення вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

в с т а н о в и л а :

у жовтні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ПО «Укрпротез», в якому, просив визнати таким, що не відповідає чинному законодавству формулювання причини звільнення у наказі ПО «Укрпротез» від 06.10.2014 року № 206-к та у трудовій книжці за ст. 38 КЗпП України, змінити причину звільнення на ч. 3 ст. 38 КЗпП України, у зв`язку з невиконанням працедавцем законодавства про працю, умов колективного і трудового договору та внести до трудової книжки відповідний запис. Стягнути з відповідача на його користь вихідну допомогу в розмірі 14 512, 68 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні - 3 916, 12 грн. та понесені ним витрати на правову допомогу - 500 грн..

Справа № 758/12936/14-ц
Апеляційне провадження № 22-ц-796/8258/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Зарицька Ю.Л.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Махлай Л.Д.
В обґрунтування позову зазначав, що перебував з ПО «Укрпротез» у трудових відносинах та з 03.12.2012 року працював на посаді начальника відділу по взаємодії з сервісними центрами. Починаючи з серпня 2014 року відповідач почав порушувати строки виплати заробітної плати, перестав виплачувати передбачені умовами трудового та колективного договору премії і доплати, а 11.09.2014 року - письмово попередив його про наступне звільнення 17.11.2014 року з займаної посади за п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку з ліквідацією ПО «Укрпротез» відповідно до наказу Міністерства соціальної політики України від 12.08.2014 року № 541 «Про ліквідацію ПО «Укрпротез» та відповідно до наказу ПО «Укрпротез» від 11.09.14 року № 153 «Про ліквідацію «ПО Укрпротез» та попередження працівників». Він тричі звертався до відповідача із заявами, у яких просив скоротити строк попередження та звільнити його за п. 1 ст. ст. 40 КЗпП України з 17.09.14 року, виплативши всі належні йому суми в день його звільнення та надати необхідні документи. Оскільки його прохання задоволено не було 23.09.14 року він подав заяву про звільнення з 23.09.14 року за ч. З ст. 38 КЗпП України у зв'язку з порушенням роботодавцем законодавства про працю, умов колективного та трудового договору. 06.10.14 року він звернувся до відповідача з заявою, в якій, посилаючись на свою заяву від 23.09.2014 року, просив виплатити йому всі належні суми на день його звільнення, в тому числі вихідну допомогу в розмірі не менше тримісячного середнього заробітку згідно ст. 44 КЗпП України, а також надати необхідні йому при звільненні документи. Цього ж дня наказом № 206-к його було звільнено з займаної посади по ст. 38 КЗпП - за власним бажанням без зазначення причини звільнення, на яку він посилався у своїй заяві від 23.09.2014 року. Крім того, він вказав, що причиною його звільнення з роботи стало порушення відповідачем вимог законодавства про працю, умов колективного та трудового договору, що передбачено як причина звільнення ч. З ст. 38 КЗпП. Таке формулювання причини звільнення позбавляє його права на вихідну допомогу. Розрахунок у день звільнення з ним проведено не було. 10.10.2014 року відповідач перерахував на його картковий рахунок частину належних йому сум - 8 981, 38 грн., проте вихідну допомогу не виплатив та проігнорував вимогу про надання інформації щодо належних йому сум та видачу документів.

Заочним рішенням Подільського районного суду м. Києва від 23.01.2015 року позов задоволено. Стягнуто з ПО «Укрпротез» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за період затримки розрахунку при звільненні в розмірі 3 916, 12 грн., вихідну допомогу в розмірі 14 512, 68 грн., витрати на правову допомогу в розмірі 500 грн., а всього стягнуто 18 928, 80 грн.. Вирішено питання щодо стягнення судових витрат.

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 27.03.2015 року заяву ПО «Укрпротез» про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, ПО «Укрпротез» через представника подало апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову. Посилається на неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи. А саме, суд не взяв до уваги, що представник відповідача не взяв участі у справі з поважних причин. Судом не враховано, що протоколом № 3 засідання ліквідаційної комісії ПО «Укрпротез» від 17.09.2014 року розглядалась, у тому числі і заява позивача від 16.09.2014 року щодо скорочення терміну попередження, та було прийнято рішення вивчити до 25.09.2014 року питання щодо доцільності скорочення терміну попередження працівників ПО «Укрпротез», оскільки такі заяви подало 34 працівника ПО «Укрпротез», що могло паралізувати роботу з забезпечення інвалідів та інших пільгових категорій населення технічними та іншими засобами реабілітації. Позивач був ознайомлений із прийнятим рішенням 17.09.2014 року та не мав зауважень, а з 18.09.2014 року позивач перебував на лікарняному, проте продовжував надсилати заяви про звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП України раніше строку попередження. 23.09.2014 року (після лікарняного) позивач вийшов на роботу з запізненням на 2,5 години та наказом ПО «Укрпротез» від 24.09.2014 року № 156 йому оголошено догану. Крім того, виписка по картковому рахунку позивача в АТ «Ощадбанк» свідчить лише про зарахування сум на картковий рахунок останнього, а не про вину відповідача у несвочасній виплаті сум, належних при звільненні. У день звільнення ці суми були готові до виплати і позивачу пропонувалося їх отримати, проте останній не прибув на роботу. На той час відповідач не мав технічної можливості відправити позивачу кошти на картковий рахунок, та така технічна можливість була відновлена лише 10.10.2014 року і позивачу перераховано 8 981, 38 грн., у цю суму також включено компенсацію за непроведення своєчасного остаточного розрахунку з 06.10.2014 року по 10.10.2014 року в розмірі 792, 69 грн. Позивачу також направлено лист з проханням прийти та ознайомитися з наказом про звільнення та отримати трудову книжку. Суд також не встановив які порушення трудового законодавства допустив відповідач та не врахував, що вихідна допомога не є складовою заробітної плати, а відтак безпідставно стягнув середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні.

Додатковим рішенням суду від 03.08.2014 року визнано таким, що не відповідає чинному законодавтсву формулювання в наказі ПО «Укрпротез» від 06.10.2014 року № 506-к та в трудовій книжці про звільнення ОСОБА_2 з посади начальника відділу по взаємодії з сервісними центрами за ст. 38 КЗпП України без зазначення причини звільнення. Змінено причину звільнення на звільнення за власним бажанням згідно з ч. 3 ст. 38 КЗпП України у зв`язку з невиконанням працедавцем законодавства про працю, умов колективного і трудового договору.

Сторони у судове засідання не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку, причини неявки не повідомили, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе розгляд справи у їх відсутності, за правилами ч. 2 ст. 305 ЦПК України.

Вислухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 з 08.08.2012 року та з 03.12.2012 року обіймав посаду начальника відділу по взаємодії з сервісними центрами.

11.09.2014 року ОСОБА_2 був попереджений про майбутнє звільнення із займаної посади за п. 1 ст. 40 КЗпП 17.11.2014 року у зв'язку з ліквідацією ПО «Укрпротез» відповідно до наказу Міністерства соціальної політики України від 12.08.2014 року № 541 «Про ліквідацію ПО «Укрпротез» та відповідно до наказу ПО «Укрпротез» від 11.09.2014 року № 153 «Про ліквідацію ПО «Укрпротез» та попередження працівників».

16.09.2014 року позивач звернувся до відповідача із заявою на ім'я члена комісії з ліквідації ПО «Укрпротез» Тараненка C.М., у якій просив скоротити термін попередження і звільнити його за п. 1 ст. 40 КЗпП України з 17.09.2014 року.

Оскільки наказ про звільнення видано не було позивач 17 вересня та 22 вересня 2014 року знову звернувся із заявами та просив виплатити всі належні при звільненні суми, надати довідку про тарифну ставку (оклад) та розмір середнього заробітку, копію наказу про призначення на посаду та копію наказу про звільнення, розрахунок суми, яка має бути сплачена йому станом на 17.09.2014 року з урахуванням компенсації за невикористану частину відпустки та вихідної допомоги.

23.09.2014 року позивач направив поштою заяву на адресу комісії з ліквідації ІІО «Укрпротез», в якій зазначив, що у зв'язку з систематичним порушенням ПО «Укрпротез» законодавства про працю, умов колективного та трудового договору, а саме систематичною невиплатою заробітної плати, а також порушенням процедури ліквідації підприємства, просив звільнити його із займаної посади за власним бажанням на підставі п. 3 ст. 38 КЗпП України з 23.09.2014 року та виплатити всі належні суми в день звільнення, а також видати трудову книжку, накази про призначення та звільнення з посади, довідку про тарифну ставку (оклад) та розмір середнього заробітку, розрахунок суми, яка має бути сплачена йому станом на 23.09.2014 року з урахуванням компенсації за невикористану частину відпустки та вихідної допомоги.

06.10.2014 року позивач подав таку ж заяву до комісії з ліквідації ПО «Укрпротез», оскільки заява, що була направлена через пошту не могла бути зареєстрована в журналі реєстрації вхідної кореспонденції, так як даний журнал був вилучений у секретаря представниками ліквідаційної комісії. Позивач просив також виплатити йому вихідну допомогу відповідно до ст. 44 КЗпП України.

Відповідно до наказу № 206-к від 06.10.2014 року ОСОБА_2 було звільнено з посади начальника відділу по взаємодії з сервісними центрами з 06.10.2014 року за власним бажання відповідно до ст. 38 КЗпП України та в наказі зазначено про те, що відділ бухгалтерського обліку має нарахувати та виплатити ОСОБА_2 компенсацію за 5 календарних днів невикористаної відпустки.

10.10.2014 року на картковий рахунок позивача було перераховано 8 981,38 грн.

17.10.2014 року позивач направив на адресу ПО «Укрпротез» заяву, в якій зазначив, що відповідачем з серпня 2014 року заробітна плата виплачувалась йому нерегулярно і не повному обсязі, в результаті чого у Об'єднання перед позивачем виникала заборгованість та у день звільнення в порушення вимог ст. 116 КЗпП України Об'єднання не провело з ним належних розрахунків. У цій заяві позивач також просив видати йому протягом 10 днів з дня отримання Об'єднанням заяви визначений перелік документів.

Згідно даних виписки по картковому рахунку позивача в АТ «Ощадбанк» за період з 01.07.2014 року по 17.10.2014 року, 07.07.2014 року на рахунок позивача проведено зарахування зарплати за червень місяць в розмірі 3 046, 91 грн.; 01.08.2014 року - винагорода за підсумками року в розмірі 5 515, 35 грн.; 05.08.2014 року - премія за січень місяць в розмірі 2 061, 29 грн.; 08.08.2014 року - заробітна плата за липень II пол. місяця в розмірі 1 774, 52 грн.; 02.09.2014 року - заробітна плата - 2 967,02 грн.; 12.09.2014 року - заробітна плата в розмірі 1 345 грн.; 10.10.2014 року - заробітна плата в розмірі 8 981, 38 грн..

Згідно даних довідки про середню заробітну плату (дохід) для розрахунку виплат на випадок безробіття, виданої ПО «Укрпротез» від 14.10.2014 року за № 3089/05, середньоденна заробітна плата ОСОБА_2 становить 273, 14 грн..

З матеріалів справи вбачається, що в ПО «Укрпротез» був укладений колективний договір на 2010-2012 роки, схвалений загальними зборами трудового колективу ПО «Укрпротез» 24.06.2010 року та зареєстрований Управлінням праці та соціального захисту населення Подільської районної у м. Києві державної адміністрації за № 2394 від 14.12.2010 року.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, виходив з того, що відповідач в порушенням вимог закону у день звільнення позивача належний розрахунок не провів, вихідної допомоги не нарахував та не виплатив. Крім того, про нараховані суми, належні позивачу при звільненні, перед їх виплатою письмово позивача не повідомив. Ухвалюючи додаткове рішення суд виходив з того, що відповідач порушував вимоги трудового законодавства щодо своєчасної виплати заробітної плати та у порушення вимог трудового законодавства не вказав причини звільнення, передбаченої ч. 3 ст. 38 КЗпП України - за власним бажанням у зв`язку з порушенням законодавства про працю, умов колективного та трудового договору.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають встановленим у справі обставинам та нормам матеріального і процесуального права.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Звільнення за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України можливе лише з ініціативи власника або уповноваженого ним органу при наявності таких змін в організації виробництва, які призвели до скорочення чисельності штату працівників або до ліквідації підприємства та з обов`язковим дотриманням процедури звільнення.

Порядок вивільнення працівників визначено ст. 49-2 КЗпП України, якою зокрема передбачено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

Вимоги позивача, направлені у заявах до відповідача про звільнення за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України суперечать положенням вищезазначених норм. Відтак той факт, що відповідач не звільнив позивача за його заявами про скорочення терміну попередження не є порушенням трудового законодавства.

Разом з тим, відповідач не заперечував обставин щодо затримки виплати заробітної плати позивачу. Дана обставина свідчить про порушення відповідачем трудового законодавства.

Так, відповідно до ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів.

Відповідно до п. 2.2.10 Колективного договору ПО «Укрпротез» на 2010 - 2012 роки адміністрація зобов`язана сплачувати заробітну плату робітникам двічі на місяць: заробітна плата за першу половину місяця 17 числа кожного місяця в розмірі не більше 40 % посадового окладу (тарифної ставки); кінцевий розрахунок 2 числа наступного місяця. У випадку, коли встановлений день виплати заробітної плати співпадає з вихідним або святковим днями вона повинна виплачуватися напередодні.

Згідно з ч. 2 ст. 17 КЗпП України після закінчення строку чинності колективний договір продовжує діяти до того часу, поки сторони не укладуть новий або не переглянуть чинний, якщо інше не передбачено договором.

Відповідно до правових позицій, викладених у постановах Верховного суду України від 31.10.2012 року № 6-120 цс 12 та від 22.05.2013 року № 6-34 цс 13 для визначення правової підстави розірвання трудового договору за ч. 3 ст. 38 КЗпП України значення має лише факт порушення роботодавцем законодавства про працю, що спонукало працівника до розірвання трудового договору з власної ініціативи, а не поважність чи неповажність причини такого порушення та його істотність. За змістом ст. 38 КЗпП України працівник має право з власної ініціативи в будь - який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно. В разі, якщо вказані працівником причини звільнення - порушення працедавцем трудового законодавства (ч. 3 ст. 38 КЗпП), не підтверджуються, або працедавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору на ч. 1 ст. 38 КЗпП України.

Оскільки відповідач порушив вимоги щодо своєчасної виплати позивачу заробітної плати суд першої інстанції дійшов правильних висновків про те, що відбулося порушення трудових прав позивача та останній мав право на звільнення за власним бажанням з причин не виконання відповідачем законодавства про працю, умов колективного договору.

Відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України, працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Відповідно до п. 2.26. Інструкції про порядок ведення трудових книжок, затвердженої Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 № 58, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17.08.1993 року за № 110 записи про причини звільнення у трудовій книжці повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства із посиланням на відповідну статтю, пункт закону.

У порушення вимог зазначеної Інструкції відповідач у наказі № 206-к від 06.10.2014 року зазначив, що ОСОБА_2 звільнено за власним бажання відповідно до ст. 38 КЗпП України, без урахування того, що у заяві про звільнення позивач просив звільнити за ч. 3 ст. 38 КЗпП України.

Звільнення з підстав, передбачених ч. 3 ст. 38 КЗпП України та внесення відповідного запису до трудової книжки надає позивачу право на отримання вихідної допомоги, передбаченої ст. 44 КЗпП України, згідно з якою при припиненні трудового договору внаслідок порушення роботодавцем умов законодавства про працю, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку.

Згідно зі ст. 116 КЗпП України при звільнені працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Згідно ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Оскільки на час звільнення позивачу належала до виплати і сума вихідної допомоги, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції неправомірно стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні суперечать положенням ст. 116 КЗпП України.

Суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин, вірно встановив обставини справи на основі об'єктивної оцінки доказів, наданих сторонами та правильно застосував норми матеріального та процесуального права.

За таких обставин колегія суддів прийшла до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим і не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Промислового об'єднання «Укрпротез» відхилити.

Заочне рішення Подільського районного суду м. Києва від 23 січня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Головуючий

Судді