АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі :

Головуючого судді - Слободянюк С.В.,

суддів - Махлай Л.Д., Оніщука М.І.,

при секретарі - Абдуллаєвій Е.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 10 липня 2015 року за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Альфа Банк» про визнання третейської угоди не дійсною, -

В С Т А Н О В И Л А :

У травня 2015 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ПАТ «Альфа - Банк», в якому просив визнати недійсним третейське застереження викладеного в п.12 Кредитного договору № 700006240 від 21 травня 2008 року укладеного між сторонами по справі.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що укладена між сторонами третейська угода укладена у вигляді третейського застереження в п.12 Кредитного договору суперечить, статтям Закону України «Про третейські суди», ст.ст. 119-120 ЦПК України, оскільки фактично позбавила позивача його права на справедливий судовий захист судом, а тому відповідно до ст.ст. 203, 215, 217 ЦК України цей пункт договору має бути визнаний недійсним.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 10 липня 2015 року відмовлено в задоволені позову

Не погоджуючись із зазначеним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій з посиланням на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування оскаржуваного заочного рішення, постановлення нового, яким позовні вимоги задовольнити.

Апелянт зазначає, що суд першої інстанції не в повному обсязі дослідив обставини, які мають значення для правильного вирішення справи.

Апелянт вказує, що в порушення Закону України «Про третейські суди», третейська угода (застереження) містить лише назву постійно діючого третейського суду, не зазначено всіх відомостей, які необхідні для ідентифікування постійно діючого третейського суду.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримав, представник ПАТ «Альфа - Банк» - Шумейко П.М. скаргу не визнав.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про відхилення скарги з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, що 21 травня 2008 року між сторонами було укладено договір №700006240, відповідно до п.2.1. - 2.10 цього договору відповідач надав позивачу кредит у сумі 33199, 14 дол. США із сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 13,50 % річних, з цільовим призначенням - на придбання транспортного засобу.

Пунктом 12 Кредитного договору сторони передбачили, що судовий захист прав та законних інтересів, які мають сторони в зв'язку з цим договором, в тому числі розгляд та вирішення спорів, які виникають при виконанні або припиненні даного договору, включаючи спори про відшкодування завданих порушенням договору збитків та недійсність (неукладеність) договору, підлягають остаточному вирішенню у Постійно діючому Третейському суді при ВГО «Всеукраїнський фінансовий союз» у відповідності до його Регламенту. Справа розглядається одним третейським суддею, який призначається головою Постійно діючого Третейського суду при ВГО «Всеукраїнський фінансовий союз». Підписанням даного договору сторони надають свою згоду на такий порядок призначення третейського суду для кожного спору, що може виникнути між ними в зв'язку з даним Договором. Сторони домовилися, що якщо одна із сторін письмово не наполягає на іншому, то розгляд їх спору у Третейському суді буде проходити виключно на підставі наданих сторонами письмових матеріалів,без проведення усного слухання та виклику сторін.

Звертаючись до суду з вказаними позовними вимогами сторона позивача просила суд визнати недійсною вказану третейську угоду, яка міститься в п. 12 Кредитного договору на підставі того, що вона не відповідає вимогам ЦК України, Закону України «Про захист прав споживачів» та Конституції України.

У відповідності з ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 57 ЦПК України).

Частиною 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За змістом ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч.1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Зокрема відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

У відповідності з ст. 2 Закону України «Про третейські суди» третейський суд - це недержавний незалежний орган, що утворюється за угодою або відповідним рішенням заінтересованих фізичних та/або юридичних осіб у порядку, встановленому цим Законом, для вирішення спорів, що виникають із цивільних та господарських правовідносин; третейська угода - угода сторін про передачу спору на вирішення третейським судом.

До принципів на яких діє та утворюється третейський суд відноситься: законність; незалежність третейських суддів та підкорення їх тільки законові; рівності всіх учасників третейського розгляду перед законом і третейським судом; змагальності сторін, свободи в наданні ними третейському суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; обов'язковості для сторін рішень третейського суду; добровільності утворення третейського суду; добровільної згоди третейських суддів на їхнє призначення чи обрання у конкретній справі; всебічності, повноти та об'єктивності вирішення спорів (ст. 4 Закону України «Про Третейські суди»).

Відповідно до положень ст. 5 Закону України «Про третейські суди», ст. 17 ЦПК України юридичні чи фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 12 цього Закону третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди.

Якщо сторони не домовилися про інше при передачі спору до постійно діючого третейського суду, а також при вказівці у третейській угоді на конкретний постійно діючий третейський суд регламент третейського суду розглядається як невід'ємна частина третейської угоди.

Крім того, рішенням Конституційного Суду України від 10 січня 2008р. у справі № 1-рп/2008 за конституційним поданням 51 народного депутата України, щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень абз. сьомого, одинадцятого ст. 2, ст. З, п. 9 ст. 4 та розділу VIII «Третейське самоврядування» Закону України «Про третейські суди» (справа про завдання третейського суду) встановлено, що гарантуючи судовий захист з боку держави, Основний Закон України водночас визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань (ч. 5 ст. 55 Конституції України). Це конституційне право не може бути скасоване або обмежене (ч. 2 ст. 22, ст. 64 Конституції України).

Одним із способів реалізації права кожного будь - якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань у сфері цивільних та господарських правовідносин є звернення до третейського суду (абз. перший п.5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України у справі про виконання рішень третейських судів від 24 лютого 2004 р. за № 3-рп/2004). Відповідно до чинного законодавства підвідомчий суду загальної юрисдикції спір у сфері цивільних і господарських правовідносин може бути передано його сторонами на вирішення третейського суду, крім випадків, встановлених законом (ст. 17 ЦПК України, ст. 12 ГПК України, ст. 6 Закону України «Про третейські суди»), 3 метою забезпечення реалізації зазначених положень Кодексів, керуючись п.3 ч.1 ст. 85 Конституції України, Верховна Рада України прийняла Закон України «Про третейські суди», який регулює порядок утворення та діяльності третейських судів в Україні.

Третейський розгляд спорів сторін у сфері цивільних і господарських правовідносин - це вид недержавної юрисдикційної діяльності, яку третейські суди здійснюють на підставі законів України шляхом застосування, зокрема, методів арбітрування. Здійснення третейськими судами функції захисту, передбаченої в абз. сьомому ст. 2, ст. З Закону України «Про третейські суди», є здійсненням ними не правосуддя, а третейського розгляду спорів сторін у цивільних і господарських правовідносинах у межах права, визначеного ч. 5 ст. 55 Конституції України.

Слід зазначити, що Закон України від 03.02.2011 року № 2983-УІ «Про внесення змін до статті 6 Закону України «Про третейські суди» щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судам», яким частину першу статті 6 Закону України «Про третейські суди» доповнено пунктом 14, згідно якого третейські суди не можуть розглядати справи у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки), набрав чинності 12 березня 2011 року, а тому не може застосовуватись до розглядуваного спору оскільки оспорювана третейська угода була укладена між сторонами до набрання вказаним законом чинності, а саме 21 травня 2008 року.

За таких обставин суд першої інстанції, на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що пункт 12 Кредитного договору суперечить вимогам Закону України «Про третейські суди» не ґрунтується на нормах закону.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги, залишення без змін оскаржуваного рішення, яке ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги правильність висновку суду першої інстанції не спростовують.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 10 липня 2015 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: