Справа № 463/345/15 Головуючий у 1 інстанції: Лакомська Ж.І.
Провадження № 22-ц/783/5115/15 Доповідач в 2-й інстанції: Монастирецький Д.І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Монастирецького Д.І.,

суддів: Кабаля І.І., Копняк С.М.,

секретаря Юзефович Ю.І.,

з участю ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 27 травня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу, -

в с т а н о в и л а:

21 січня 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу, зареєстрованого 08 листопада 1997 року відділом реєстрації актів громадянського стану Львівського міськвиконкому. Позов мотивувала тим, що сімейні відносини між сторонами погіршились, вони спільного господарства не ведуть, сімейних відносин не підтримують. За час перебування в шлюбі в них народились діти - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 Вважає, що сім`я існує формально, тому просила шлюб розірвати.

Оскаржуваним рішенням в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу - відмовлено за безпідставністю.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_2, вважає його незаконним і таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з того, що причин для пред'явлення позову про розірвання шлюбу немає, оскільки сторони мають на утриманні двох неповнолітніх дітей, розлади між сторонами мають тимчасовий характер, а тому немає підстав вважати, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них. Зазначає, що судом не взято до уваги те, що розлад у їхній сім`ї має тривалий характер, сімейні відносини між нею та відповідачем фактично припинені, втрачене почуття любові. Ведення між ними спільного господарства та сумісне проживання припинено, оскільки впродовж останніх двох років вони проживають окремо. Крім цього, відносини, які між ними склалися негативно впливають на її моральний та фізичний стан, тому не бажає в подальшому перебувати у шлюбу з відповідачем. Звертає увагу на те, що відповідач надіслав на адресу суду заяву, в якій просив позов задовольнити, виявив бажання розірвати шлюб та просив розглядати справу без його участі, однак судом не було враховано бажання двох сторін розірвати шлюб. Просить скасувати рішення Личаківського районного суду м. Львова від 27 травня 2015 року та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Належно повідомлений відповідач в судове засідання апеляційної інстанції не з'явився, 15.09.2015 року подав клопотання слухати справу без його участі, позовні вимоги визнає повністю, просить їх задовольнити (а.с. 45, 46).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_2, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором.

Захист цивільних прав це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Частинами першою та другою ст. 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку, або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Виходячи з вимог ст. ст. 10, 214, 215 ЦПК України, суд повинен сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснювати особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджати про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом, та встановлювати у рішенні обставини справи (в тому числі пропущення позовної давності), характер правовідносин сторін, правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин, навести мотиви прийнятого рішення: встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог.

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Однак зазначеним вимогам закону дане рішення не відповідає.

Суд першої інстанції, відмовляючи в позові ОСОБА_2 про розірвання шлюбу виходив з того, що причин для пред'явлення позову про розірвання шлюбу немає, оскільки сторони мають двоє неповнолітніх дітей, розлади між ними мають тимчасовий характер, а тому немає підстав вважати, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них.

Вказані висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи та зібраним у справі доказам, не узгоджуються з нормами матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається (ст. 24 СК України).

Відповідно до ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя.

Суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства (ст. 111 СК України)

Згідно з роз'ясненнями, викладеними у п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Передбачене ч. 1 ст. 111 СК України вжиття судом заходів щодо примирення подружжя застосовується у випадку відсутності згоди одного з них на розірвання шлюбу за ініціативою однієї зі сторін або суду у формі відкладення розгляду справи слуханням та надання сторонам строку на примирення (ч. 5 ст. 191 ЦПК України). Судам слід використовувати надану законом можливість відкласти розгляд справи для примирення подружжя, особливо за наявності неповнолітніх дітей. При визначенні строку на примирення суд заслуховує думку сторін та враховує конкретні обставини справи.

За змістом ст. 111 СК України суд не зобов'язаний призначати строк для примирення подружжя.

Як вбачається з матеріалів справи, позов ОСОБА_2 пред'явила 26 січня 2015 року, справа слуханням відкладалась двічі, рішення ухвалено через чотири місяці - 27.05.2015 року, тому у сторін було достатньо часу для примирення, однак подружжя заходів щодо примирення не вживало (а.с. 1-2, 15, 24, 27-28, 29, 31-32).

Відповідно до ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Згідно із ч. ч. 3, 4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини.

Згідно ст. 112 СК України суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Ще в суді першої інстанції 23.04.2015 року відповідач письмово підтримав та визнав позов ОСОБА_2 про розірвання шлюбу (а.с. 22), однак районний суд на зазначене уваги не звернув та з формальних підстав відмовив в позові. Також суд не врахував, що збереження шлюбу суперечить інтересам подружжя та фактично позбавив позивачку права на судовий захист її законних прав та інтересів.

Згідно ст. 109 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, коли буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей.

Встановивши обставини справи та фактичні взаємини подружжя, причини розірвання шлюбу, врахувавши вільне волевиявлення сторін щодо розірвання шлюбу, наявність у них двох неповнолітніх дітей та відсутність спору щодо їх місця проживання, колегія суддів дійшла висновку про неможливість збереження шлюбу та наявність правових підстав для його розірвання.

Відповідно до ст. 113 Сімейного кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище.

Оскільки позивачка при реєстрації шлюбу змінила прізвище, вона має право після розірвання шлюбу залишити його.

Згідно з ч. 3 ст. 115 Сімейного кодексу України - документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили.

Судові витрати підлягають розподілу у відповідності до ч. 1 ст. 88 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 305 ч. 2, 307 ч. 1 п. 2, 309 ч. 1 п. 4, 313, 314 ч. 2, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 27 травня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Розірвати шлюб, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, зареєстрований відділом реєстрації актів громадянського стану Львівського міськвиконкому 08 листопада 1997 року за актовим записом № 2448.

Залишити за позивачкою прізвище «ОСОБА_2».

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 243 грн. 60 коп. судового збору за подання позовної заяви до суду першої інстанції та 121 грн. 80 коп. судового збору за подання апеляційної скарги.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: Монастирецький Д.І.

Судді: Кабаль І.І.

Копняк С.М.