22-ц/775/469/2015(м)
Головуючий у 1 інстанції Адамова Т.С.
Категорія № 48 Доповідач Мальцева Є.Є.
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

08 квітня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Донецької області в складі:

головуючого - Мальцевої Є.Є.,

суддів - Песоцької Л.І., Осипчук О.В.,

при секретарі - Брежнєві Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи - орган опіки та піклування Орджонікідзевської районної адміністрації Маріупольської міської ради та орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Маріупольської міської ради Донецької області, про визначення місця проживання дитини, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 10 березня 2015 року -

В С Т А Н О В И Л А :

16 жовтня 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом, в обґрунтування якого вказала, що із відповідачем ОСОБА_2 перебувала в зареєстрованому шлюбі з 28.04.2012 року до 30.09.2014 року, мають від шлюбу дитину - сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. Дитина проживає з нею, знаходиться на її утриманні. Після розірвання шлюбу відповідач виплачує аліменти, спілкується з сином, але висловлював бажання, щоб дитина проживала разом з ним. Позивач виконує батьківські обов'язки належним чином, має необхідні житлові умови, забезпечує дитину матеріально. У зв'язку із тим, що є спір між батьками про місце проживання неповнолітньої дитини, звернулася з даним позовом до суду і просила закріпити місце проживання сина разом з нею за адресою АДРЕСА_1.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 10 березня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

З рішенням суду позивач не погодилася, в апеляційній скарзі просить скасувати рішення суду, ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі. В скарзі посилається на порушення норм матеріального та процесуального права, необґрунтованість судового рішення, неповне з'ясування судом обставин, що мають істотне значення для справи.

Згідно з вимогами ч.2 ст.305 ЦПК України колегія суддів розглядає справу у відсутності відповідача і представника Приморської районної адміністрації Маріупольської міської ради Донецької області, які надали суду заяви про розгляд справи без їх участі; а також у відсутності представника Орджонікідзевської районної адміністрації Маріупольської міської ради, належним чином факсограмою повідомленого про час та місце розгляду справи, який про причини неявки не повідомив, заяв про відкладення розгляду справи не надавав.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_1, яка просила апеляційну скаргу задовольнити, перевіривши матеріали справи в межах апеляційного оскарження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду - скасуванню, з таких підстав.

Відповідно до положень статті 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

У відповідності з положеннями ст.213-214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно, всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, інше.

Проте цим вимогам закону оскаржуване рішення суду в повній мірі не відповідає.

Ухвалюючи рішення про відмову в позові, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довела наявності спору між сторонами щодо місця проживання дитини, не довела порушень свого права на проживання з дитиною з боку відповідача, оскільки він ніколи не намагався забирати сина, не наполягав на проживанні дитини з ним, а не з матір'ю.

З такими висновками суду першої інстанції колегія судів не може погодитись, оскільки вони не відповідають обставинам справи та вимогам матеріального і процесуального права.

Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що сторони знаходились у зареєстрованому шлюбі в період 28.04.2012 року по 30.09.2014 року, від шлюбу мають дитину - сина ОСОБА_3, який народився ІНФОРМАЦІЯ_1. (а.с.8,60)

З довідки з місця проживання позивача вбачається, що ОСОБА_1 зареєстрована та проживає разом із сином ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, за адресою АДРЕСА_1, у власній квартирі (а.с.6, 39-40).

Також судом встановлено і не оспорюється сторонами, що позивачем створені необхідні умови для проживання та розвитку дитини, що підтверджується актом спеціалістів служби по справам дітей Приморської районної адміністрації Маріупольської міської ради. (а.с.58)

За місцем проживання та роботи матір дитини ОСОБА_1 характеризується виключно позитивно, належно турбується про стан здоров'я дитини (а.с.38,41,42,43).

У зв'язку з викладеним, суд першої інстанції погодився із висновком органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Маріупольської міської ради про доцільність визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3. з його матір'ю (а.с.57).

Однак, разом з тим суд першої інстанції встановив, що відповідач ніколи не намагався без згоди позивача забирати дитину, що він не оспорює право позивача, як матері, яка добре виконує батьківські обов'язки, проживати постійно з дитиною, а також, що відповідач без перешкод спілкується з дитиною, і не має наміру постійно проживати з сином у зв'язку із виїздом за межі Маріуполя на заробітки. Тому, вважаючи, що позивач не довела порушення її батьківського права щодо проживання разом із сином з боку відповідача, суд відмовив в її позовних вимогах.

Між тим, зі справи вбачається, що відповідач є громадянином держави Ізраїль, проживає і зареєстрований за адресою АДРЕСА_2.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідач не заперечував, що висловлював колишній дружині думку про його постійне проживання разом із сином, посилаючись на те, що то було в емоційному стані, він не мав насправді такого наміру.

Згідно зі ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які її замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважити гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Відповідно до ст.141 Сімейного Кодексу України (далі СК України) батько і мати мають рівні права та обов'язки по відношенню до дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їх прав по відношенню до дитини.

Відповідно до ч.ч.2,3 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитини має право на проживання в сім»ї разом з батьками або в сім»ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Згідно з ч.1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Відповідно до ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Принцип 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, наголошує: дитина для повного і гаромнійного розвитку її особистості потребує любові розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і у всякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезепеченності, малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли маються виключні обставини, бути розлученою зі своєю матір»ю.

Колегії суддів позивач пояснила, що син проживає з нею, але відповідач після розлучення неодноразово висловлював бажання забрати дитину, у звязку із чим між сторонами виникають конфлікти. На даний час він тимчасово виїхав за межі України, але після його повернення спір про місце проживання дитини між сторонами буде продовжений, тому позивач наполягає на тому, що такий спір існує, і він не вирішений.

Як роз'яснено п.18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з'ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Судам слід враховувати також положення ст. 160 СК, якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, - за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Згідно з загальними засадами регулювання сімейних відносин, визначених в ст.7 Сімейного кодексу України, жінка та чоловік мають рівні права і обов'язки у сімейних відносинах, а регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції належним чином не врахував встановлені фактичні обставини у справі, а саме те, що при розірванні шлюбу питання щодо місця проживання малолітньої дитини не було вирішено, і пізніше відповідач висловлювався про проживання сина разом ним, а не з матір'ю дитини; суд не врахував той факт, що відповідач є громадянином іншої країни, а також те, що позивач вже зверталася до суду з такими вимогами, хоча й залишеними без розгляду за її заявою. І такі обставини свідчать про наявність спору між сторонами про місце проживання дитини.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції в достатньому обсязі встановив обставини справи за позовними вимогами ОСОБА_1, відповідні їм правовідносини, але не дав належної оцінки поясненням сторін та наданим доказам. Таким чином, висновок суду першої інстанції не відповідає встановленим обставинам, а тому рішення суду є незаконним і підлягає скасуванню.

Приймаючи до уваги, що позивач працює і має дохід, забезпечує дитині задовільні умови для проживання й розвитку, позитивно характеризується за місцем проживання і праці, висновком органу опіки та піклування визнано доцільним проживання малолітньої дитини саме з матір'ю, колегія суддів приходить до висновку, що в інтересах дитини слід визначити місцем проживання ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, місце проживання його матері ОСОБА_1.

У відповідності до положень статті 88 ЦПК України у зв'язку із задоволенням апеляційної скарги і ухваленням нового рішення про задоволення позову, з відповідача на користь позивача слід у відшкодування судових витрат, понесених при зверненні до суду з позовом і у зв'язку з апеляційним оскарженням судового рішення, стягнути 243,6 грн. та 121,8 грн, а всього - 365,4 грн..

Керуючись ст.ст.307,309,313,314 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 10 березня 2015 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визначити місцем проживання дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, місце проживання його матері ОСОБА_1 за місцем її реєстрації та фактичного проживання за адресою АДРЕСА_1..

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 у відшкодування судових витрат 365,4 грн..

Рішення суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Судді :