Кам"янсько-Дніпровський районний суд Запорізької області
Справа № 318/2439/14-ц
Номер провадження №2/318/4/2015
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" лютого 2015 р. м. Кам"янка-Дніпровська

Кам'янсько-Дніпровський районний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді Капустинського М.В.

при секретарі Бекетовій А.

за участю позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

адвокатів Петрової С.М.

Романенко І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа без самостійних вимог: ОСОБА_5, Кам'янсько-Дніпровська державна нотаріальна контора, про визнання права спільної сумісної власності на будинок,

За зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5, ОСОБА_1, третя особа без самостійних вимог: Кам'янсько-Дніпровська державна нотаріальна контора Запорізької області, про визнання права спільної часткової власності на будинок, про встановлення юридичного факту,

ВСТАНОВИВ:

19 серпня 2014 року ОСОБА_1 звернулась до ОСОБА_2 з позовом, в якому зазначає, що вона проживала разом з ОСОБА_6 в зареєстрованому шлюбі з грудня 1978 року, про що в паспорті є відмітка відділу ЗАГСу м. Кам'янка-Дніпровська Запорізької області. За час спільного проживання, а саме 17.06.1997 року, ОСОБА_6 придбав у власність будинок в АДРЕСА_2, власником якого на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Кам'янсько-Дніпровського нотаріального округу Запорізької області Железняк О.І. за № 359, є ОСОБА_6.

Під час спільного проживання у неї із ОСОБА_6 народилась донька ОСОБА_5, 1978 р.н.. Подружнє життя у неї з ОСОБА_6 не склалося, тому 25.08.1999 року шлюб між ними було розірвано. Після розірвання шлюбу ОСОБА_6 почав проживати в спірному будинку з новою дружиною - відповідачем ОСОБА_2.

Позивач зазначає, що в кінці 2013 року їй стало відомо, що ІНФОРМАЦІЯ_5 помер ОСОБА_6, оскільки, після його смерті відкрилася спадщина, на яку на даний час претендує нова дружина ОСОБА_6 - відповідач по справі, ОСОБА_2 та їх спільна с ОСОБА_6 донька - третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_5.

Позивач, посилаючись на норми Сімейного кодексу в позові зазначає, що 1/2 частина будинку в АДРЕСА_2, який придбав її колишній чоловік під час їх спільного проживання, належить їй, оскільки він є спільною сумісною власністю. Позивач вказує, що, як їй відомо, нова дружина хоче оформити весь будинок на себе, позбавивши її законного права на оформлення своєї частки будинку.

Позивач ОСОБА_1 просить:

1. Визнати за нею, ОСОБА_1, право спільної сумісної власності подружжя на будинок в АДРЕСА_2.

2. Визнати за нею, ОСОБА_1, право власності на 1/2 частину

будинку в АДРЕСА_2.

Відповідач ОСОБА_2 02 грудня 2014 року подала зустрічну позовну заяву, в якій вказує наступне. Із ОСОБА_6 вона проживала цивільним шлюбом з початку 1997 року. Лише в 2008 році вони з ним розписались. Його колишньою дружиною була ОСОБА_1, що є первісним позивачем по справі, з якою він перебував у шлюбі з грудня 1978 року, та офіційно було оформлено розлучення лише 25.08.1999 року. Хоча з ним вона фактично не проживала з 1990 року - з часу, коли він потрапив до місць позбавлення волі. ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_5 року.

Після його смерті відкрилася спадщина на житловий будинок, який, вказує ОСОБА_2, вони придбали разом зі спадкодавцем, коли вже проживали разом та вели спільне господарство. Будинок розташований за адресою: АДРЕСА_2.

Після смерті ОСОБА_6 спадкоємцями є вона - його дружина, та його донька ОСОБА_5.

ОСОБА_1 фактично з ОСОБА_6 не проживала з 1990 року, вони не вели спільне господарство, вона виїжджала за кордон до Росії, де у Москві проживала з іншим чоловіком, з яким потім поверталася та проживала вже у м. Кам'янка-Дніпровська. Повернулась до Кам'янки-Дніпровської ОСОБА_1 приблизно в 1999-2000 роках, тоді ж було розірвання шлюбу через суд. ОСОБА_6 відбував кримінальне покарання з 1990 року по 1995 рік на підставі вироку суду. В 1995 році звільнився в порядку умовно-дострокового звільнення.

Таким чином, ОСОБА_1, хоча й формально перебувала у шлюбі з ОСОБА_6, але спільне господарство вони не вели. В той час вже ОСОБА_2 з ним проживала як дружина. ОСОБА_2 вказує, що вони стали жити разом як подружжя з початку 1997 року, сумісно вели господарство, у них був спільний бюджет. В спірному будинку, який було ними сумісно придбано, вони разом із ОСОБА_6 робили покращення: провели газове опалення, робили необхідні ремонтні роботи, добудовували, обкладали будинок цеглою.

ОСОБА_2 посилається на те, що з урахуванням того, що вона на час придбання будинку проживала із ОСОБА_6 разом, спільно вела з ним господарство, у них був спільний бюджет, та спірний будинок вони з ним набули у спільну власність. Тобто вказує, що вона має право на ? частину цього будинку. Також вказує, що вони із ОСОБА_6 проживали однією сім'єю з початку 1997 року. Спільно з ним працювали, вносили свої заробітки до спільного бюджету, спільно вели господарство. Будинок був ними придбаний з ОСОБА_6 сумісно. Потім вже його облаштовували разом. В 2003 році вони підключили будинок до газового опалення, сплачували із сумісних грошей за вуличний газопровід, оплачували всю необхідну технічну документацію, виготовлення проекту, самі роботи тощо, придбали газовий апарат з водяним контуром, придбали з ОСОБА_6 чотирипальникову газову плиту.

ОСОБА_2 вважає, що спірний будинок АДРЕСА_2 фактично є їх спільною власністю з ОСОБА_2, придбаною за сумісні кошти, та що їй фактично належить ? частка будинку, про визнання на яку свого права власності вона заявляє вимоги.

При уточненні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 посилається на те, що після звернення до архіву суду та отримання копії рішення про розірвання шлюбу ОСОБА_5 з його колишньою дружиною вона дізналася, що ініціатором відкриття судової справи про розлучення був ОСОБА_6 Рішення від 25 серпня 1999 року набрало чинності 07.09.1999 року. Актовий запис про розлучення зроблено 09 березня 2000 року, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу.

Тому вона бажає заявити вимоги про встановлення факту сумісного проживання з ОСОБА_5 як подружжя з 10 березня 2000 року по 03 жовтня 2008 року.

04 жовтня 2008 року вони з ОСОБА_5 офіційно уклали шлюб, про що свідчить свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 від 04.10.2008 р.

За час сумісного проживання вони з ним газифікували будинок, добудували будівлі на земельній ділянці. В результаті їх трудових та грошових вкладень будинок виріс у ціні. Коли вони його купували у ОСОБА_10, він коштував 6872 грн. та складався із глинобитного будинку (літера А) та огорожі (М1-2) і сараю (літера Б), що підтверджується самим договором від 17.06.1997 року.

На теперішній час домоволодіння коштує 45 600 грн. та складається із житлового будинку (літера А) з саману, обкладеного цеглою в 1/2, нежитлової прибудови (літера а) з цегли, сараю в стадії руйнування (літера Б), сараю (літера В), сараю (літера Г), сараю (літера Д), душу (літера Е), вбиральні (літера Ж), навісу (літера З), теплиці (літера К), паркану (літера № 3), воріт з хвірткою (літера № 4).

Після уточнення своїх зустрічних вимог ОСОБА_2 просить:

1. Визнати, що будинок АДРЕСА_2 є спільною частковою власністю по ? частці ОСОБА_6 та її, ОСОБА_2.

2. Встановити факт її спільного проживання із ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, однією сім'єю як подружжя з 10 березня 2000 р. по 03 жовтня 2008 року.

3. Визнати за нею право власності на ? частку будинку АДРЕСА_2, який позначений в технічному паспорту із буто-бетонного житлового будинку (літера А), нежитлової прибудови (літера а), сараю в стадії руйнування (літера Б), сараю (літера В), сараю (літера Г), сараю (літера Д), душу (літера Е), вбиральні (літера Ж), навісу (літера З), теплиці (літера К), паркану (літера № 3), воріт з хвірткою (літера № 4).

В судовому засіданні позивач-відповідач ОСОБА_1 та її представник Романенко І., яка діє на підставі довіреності № 777 від 10.02.2014 року, посвідченої приватним нотаріусом Енергодарського міського нотаріального округу Запорізької області Кошкіною В.В., свої позовні вимоги підтримали повністю, просили їх задовольнити. Зустрічні вимоги не визнали повністю, вважають, що майно, придбане ОСОБА_6 за договором купівлі-продажу, було придбане у шлюбі, тому підлягає розподілу порівну між подружжям.

Позивач-відповідач ОСОБА_1 суду пояснила, що вони із ОСОБА_6 перебували у шлюбі, від якого мають спільну доньку ОСОБА_5. В 1990 році він відбував покарання в місцях позбавлення волі, вона з ним спілкувалася, їздила до нього на побачення. ОСОБА_1 пояснила, що після звільнення ОСОБА_6 повернувся до неї додому, потім вони разом придбали будинок АДРЕСА_2. Гроші їм давала сестра ОСОБА_6 В 1999 році вони із ОСОБА_6 розлучилися, він став жити в цьому будинку. Вона з дітьми - у квартирі, яку вона отримала від підприємства. Потім він став проживати з ОСОБА_2 Про це ОСОБА_1 було відомо з самого початку, як вони стали разом жити. ОСОБА_1 пояснила, що ОСОБА_2 не хотіла, щоб хтось із його колишньої сім'ї приходив в будинок АДРЕСА_2, виганяла їх звідти, потім вона викрала всі документи, щоб було складно прийняти спадщину після його смерті, вказує, що це було 2-3 роки назад. Також пояснила, що на час придбання будинку АДРЕСА_2 він виглядав як времянка, був глиняний, був обкладений цеглою, дах протікав, ремонту в ньому не було. Взагалі на земельній ділянці була розташована ця времянка та 3 дерев'яних сараї. Також зазначила, що вони викликали в 2014 році міліцію, щоб ОСОБА_2 їх впустила в будинок, пояснила, що в правоохоронні органи вона не заявляла про ті факти, що ОСОБА_2 її виганяла з будинку, коли ще був живим ОСОБА_6 Про порушення свого права вона дізналась від доньки, коли та звернулась із заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори.

Третя особа без самостійних вимог - Відповідач ОСОБА_5 суду пояснила, що вона повністю погоджується з вимогами ОСОБА_1, не визнає зустрічний позов ОСОБА_2, вважає, що немає законних підстав для задоволення її вимог. ОСОБА_5 пояснила, що батько купив спірний будинок, будучи у шлюбі з її матір'ю - ОСОБА_1, а з новою дружиною він одружився вже майже перед своєю смертю. Він постійно протягом періоду з розірвання шлюбу з 1999 року по день смерті приходив до них додому, ОСОБА_2 виганяв із будинку, вони зловживали спиртними напоями. ОСОБА_2 в будинку нічого не робила, іноді приходила до ОСОБА_6 Опалення робив він за свої кошти, допомагали йому його родичі. Також пояснила, що її батько при житті хотів переписати хату на неї, вона батька відвідувала, однак заповіту він не складав. Про те, що ОСОБА_2 претендує на будинок, їй відомо від нотаріуса, коли вона звернулась із заявою про прийняття спадщини.

Відповідач-позивач ОСОБА_2 та її представник, що діє на підставі договору від 07.11.2014 р., адвокат Петрова С.М. первинний позов не визнали, вважають, що ОСОБА_1 пропущено строк для вимог про розподіл майна. Крім того, посилаються на те, що майно, придбане ОСОБА_6 за рахунок грошових вкладень ОСОБА_6 та ОСОБА_2 під час їх спільного життя, було перероблено та значно збільшилося у вартості, тому ОСОБА_1 не може ставити питання про розподіл майна, якого не було на час придбання будинку, що це є порушенням прав власності осіб, що створювали це майно. Відповідач-позивач зазначила, що вона проживала з ОСОБА_1 як подружжя з початку 1997 року, спочатку жили у неї на АДРЕСА_3 в районі пожежної станції, а потім придбали будинок по АДРЕСА_2, зробили в ньому ремонт, перейшли жити туди. Там вони обкладали будинок цеглою, добудовували сам будинок, будували господарські будівлі на ділянці, тримали домашнє господарство (птахів), займалися вирощуванням овочів на городі. ОСОБА_1 зі своєю першою дружиною не спілкувався з часу потрапляння до місць позбавлення волі, вона була свідком звинувачення у нього на суді. ОСОБА_1 одразу з часу скоєння ним необережного злочину його залишила, пізніше виїхала до Росії. Після повернення з тюрми в 1995 році, трохи пізніше - в 1997 році, вони познайомились, одразу стали жити разом, спільно вели господарство, разом дбали про добробут родини, спільно витрачали кошти на потреби сім'ї. В 2008 році вони розписались. А оформив розлучення ОСОБА_6 через суд в 1999 році, позов писав він. На цей час його дружина повернулась з Росії з новим чоловіком, з яким декілька років жила в місті. ОСОБА_2 пояснила, що будинок було придбано в 1997 році за суму близько 7000 грн. З того часу вони вдвох за сумісні кошти зробили в ньому багато роботи, що призвело до збільшення його ринкової вартості: вони провели газове опалення, добудували побудови на ділянці, робили ремонт тощо. Цього всього не було на час придбання будинку, та ОСОБА_1 не приймала участі у покращенні стану будинку. На теперішній час будинок коштує більше 45 000 грн. в результаті їх сумісних вкладень разом із її чоловіком ОСОБА_6

Свідок ОСОБА_12 суду пояснила, що квартиру АДРЕСА_1 отримувала ОСОБА_1 особисто до 1980-х років, вона писала листа ОСОБА_27, цю квартиру їй було виділено адміністрацією. До цього вона проживала із ОСОБА_5 у гуртожитку. Потім вони із ОСОБА_5 розлучилися, він став проживати із ОСОБА_2 спільно.

Свідок ОСОБА_13 суду пояснила, що вона є рідною сестрою померлого ОСОБА_6 Вона суду пояснила, що із ОСОБА_2 вона познайомилася в 1999 році, коли її брат привів її до свідка на день народження та представив сім'ї як свою дружину. Пояснила, що ОСОБА_6 дуже зловживав спиртними напоями, тому вона особисто гроші давала його першій дружині ОСОБА_1, щоб вони купили цей будинок по АДРЕСА_2. Свідчить про те, що давала їй 2000 доларів США. Скільки коштував будинок, свідок не пам'ятає, знає, що там була времянка на ділянці. Про ОСОБА_2 свідок пояснила, що вона разом із ОСОБА_2 жила, вживала разом із ним спиртні напої. Він часто залишав свідкові документи, бо не довіряв ОСОБА_2. Щодо здійснення в спірному будинку покращень свідок пояснила, що її брат ОСОБА_6 працював зварювальником в «Тітанік», весь матеріал для здійснення газового опалення він брав там, сам все робив, а допомагав йому проводити газове опалення чоловік свідка. Пояснила, що їх мати дала йому для проведення газу в будинок 100 Євро, на ці ж гроші він також купив котел. Свідок пояснила, що про смерть брата вона дізналася від мешканців міста, похованням її брата займалась його теперішня дружина ОСОБА_2.

Свідок ОСОБА_14 суду пояснив, що він є чоловіком рідної сестри померлого ОСОБА_6, надав суду пояснення, коли та за яких обставин було придбано спірний будинок. Він пояснив, що в 1997 році вони з дружиною приїхали з м. Бердянськ жити в м. Кам'янка-Дніпровська. Пояснив, що вони позичали братові його дружини гроші в сумі 2000 доларів США, щоб він купив із ОСОБА_1 собі будинок. Свідок пояснив, що в 1997 році він робив у цьому будинку ремонт, пояснив, що будинок був глинобитним, обкладений цеглою. Свідок повідомив, що він особисто робив фундамент. З ОСОБА_2 свідок познайомився 06 лютого 1999 року на день народження своєї дружини, ОСОБА_6 прийшов з нею як зі своєю дружиною, там же він познайомив її з матір'ю. Щодо проведення в будинок газу свідок пояснив, що ОСОБА_6 працював в газовому господарстві, свідок особисто допомагав робити опалення в будинку. Знає, що його теща отримала як остербайтер 100 Євро та дала гроші, щоб він підключив до будинку газ. Пояснив, що газ проводили після 2000 року. ОСОБА_2 жила у себе вдома в районі пожежної станції. ОСОБА_2 то приймав її, то виганяв. В якому зараз стані будинок свідкові невідомо, він там не був. Коли ОСОБА_2 одружився з ОСОБА_2, свідок також не знає. Вказав, що постійно ОСОБА_2 з ОСОБА_2 не жила, місяць живе, місяць - ні.

Свідок ОСОБА_15 суду пояснила, що вона давно та добре знає ОСОБА_2, бо вони жили по сусідству в районі пожежної станції по АДРЕСА_3, а зараз ОСОБА_2 допомагає своїй доньці няньчити дитину та живе з нею по АДРЕСА_2. Із ОСОБА_6 свідок працювала в одній бригаді у радгоспі. Коли ОСОБА_6 став жити як чоловік з жінкою із ОСОБА_2, вони стали більше спілкуватися, часто зустрічалися сім'ями. Зі слів ОСОБА_2 вона знає, що він хотів розлучитися з першою дружиною, вже проживаючи із ОСОБА_2 казав, що ніяк не оформить розлучення. Про початок проживання точно не може зазначити місяць, пояснила, що в кінці 1997 року він вже приводив її до них додому як свою дружину. Довго вони з ОСОБА_2 жили не розписані, а розписались в 2008 році. Свідок пояснила, що вони спочатку жили у ОСОБА_2 по АДРЕСА_3, потім вже перейшли жити в будинок по АДРЕСА_2. Там вони разом господарювали: держали домашніх птахів (гусей, курей), вставили вікна, провели газ, доглядали за городом, вирощували помідори. Коли будинок придбали, це була як времянка - помазана хата. Вже, живучи з ОСОБА_2, ОСОБА_6 там добудовував, робив опалення. Ці відомості свідкові відомі особисто, тому що в той час вона до них приходила в будинок, особисто бачила, що ОСОБА_2 зашпаровувала дірки в стінах, які пробивалися під труби. Газ проводили приблизно років 10-12 тому, років 5-6 назад поставили іншу огорожу. Свідок пояснила, що за період часу з 2000 по 2008 рік до будинку ані ОСОБА_1, ані ОСОБА_5 не приходили. ОСОБА_5 їй та її чоловікові скаржився, що рідна донька не бажає з ним спілкуватися, не допомагає. Після відбуття строку покарання ОСОБА_5 страждав на хвороби шлунку. Придбанням ліків постійно займалась ОСОБА_2, часто свідок зустрічала її в аптеці, де та придбавала ліки для ОСОБА_6 Як ОСОБА_6 познайомився з ОСОБА_2 в 1997 році, одразу вони стали разом проживати.

Свідок ОСОБА_16 суду пояснила, що ОСОБА_2 доводиться їй подругою, вони дружили сім'ями (вона з чоловіком та ОСОБА_2 та ОСОБА_6). Свідкові відомо, що времянку по АДРЕСА_2 вони купили в 1997 році. Точно не пам'ятає, повідомила, що вони проживали разом з дев'яностих років. Свідок проживала по АДРЕСА_2. ОСОБА_2 та ОСОБА_6 проживали цивільним шлюбом, потім розписались. В будинку, коли його купували, нічого не було, потім стали добудовувати та переобладнати, провели газ, вони разом мали домашнє господарство - тримали птахів (гусей, курей). Підтвердила, що на фотокартках, що є в матеріалах справи, помазана глиняна хата і дерев'яна огорожа - так виглядав будинок на час його придбання. Потім вже ОСОБА_2 з ОСОБА_6 обклали його цеглою, провели газ, добудували на ділянці споруди.

Свідок ОСОБА_17 суду пояснила, що їй відомо, що коли ОСОБА_6 повернувся з тюрми, він сам купував цю спірну хату. Свідок проживала по АДРЕСА_2. Вона знає ОСОБА_2 років 10. Свідок проживає недалеко від матері ОСОБА_6, у матері були син ОСОБА_18 (ОСОБА_6) і дочка ОСОБА_19. Валентина, щоб він не претендував на частку в материній спадщині, дала йому гроші, щоб він купив собі окрему хату, до цього він після тюрми жив у матері. Свідок повідомила, що вона живе по сусідству з його матір'ю, особисто знає, що він з матір'ю жив після звільнення. В тій хаті, що він купив, ОСОБА_6 одразу вже жив з ОСОБА_2. Свідок повідомила, що близько вони дружили років 10. ОСОБА_1 знає як мешканку міста, бачила її на похованні, вона спілкувалась з сестрою ОСОБА_6 ОСОБА_13. 10 років назад ОСОБА_6 і ОСОБА_2 працювали разом зі свідком у радгоспі, пам'ятає, як ще вона їм, сміючись, казала: «Куди ви гроші витрачаєте, що їх немає?», на що вони відповідали, що всі гроші ідуть на обладнання будинку, вони проводять газ. Коли ОСОБА_6 купив будинок, він з ОСОБА_2 вже проживав цивільним шлюбом.

Свідок ОСОБА_20 суду пояснив, що він доводиться рідним сином ОСОБА_2, знає, що з 1997 його мати почала проживати як чоловік та жінка з ОСОБА_6, він в 1998 році одружився, спочатку жив у тещі, потім купив будинок по АДРЕСА_4. В 2004 році він допомагав ОСОБА_6 та ОСОБА_2 купувати автомобіль «Волга», часто у них бував, провідував мати, вони з ОСОБА_6 дядею ОСОБА_18 добре спілкувались. Він працював у газовому господарстві, ОСОБА_6 допомагав свідкові у нього вдома встановлювати котел. Також свідок повідомив, що ОСОБА_6 іноді брав його з собою на роботу, щоб він допомагав йому, коли це було потрібно. Коли ОСОБА_6 помер, свідок займався організацією поховання. Гроші на поховання давала його сестра ОСОБА_21 (донька ОСОБА_2), а організацією займався свідок. Де почали проживати ОСОБА_6 з ОСОБА_2, коли у них зароджувались відносини, свідок точно не знає, знає, що коли вже жили по АДРЕСА_2, жили сім'єю. Свідок пояснив, що ОСОБА_2 не чинила перешкод відносинам ОСОБА_2 з його донькою. Свідок повідомив, що ОСОБА_6 вже купив будинок, а потім мама стала там жити. Вона разом із ОСОБА_6 там все облаштовували, ремонтували, підтримували порядок, проводили газ.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, їх представників, свідків, проаналізувавши всі докази кожний окремо та у сукупності, суд приходить до наступного висновку:

ОСОБА_6 перебував із ОСОБА_1 у шлюбі з 24 грудня 1978 року, що підтверджується штампом у паспорті ОСОБА_1 (а.с. 188).

03 жовтня 1990 року ОСОБА_6 було засуджено Кам'янсько-Дніпровським районним судом за ст. 215 ч. 2 КК УРСР до покарання у вигляді 8 років позбавлення волі з відбуттям покарання в колонії-поселенні для осіб, що скоїли злочин з необережності, позбавлено його прав на керування транспортними засобами на 4 роки, що підтверджується вироком суду від 03.10.1990 р. по справі № 1-137 за 1990 р. (а.с. 68). В 1990 році в характеризуючих даних на підсудного зазначено наявність у нього неповнолітньої дитини. ОСОБА_5 на час постановлення вироку було майже 12 років.

Щодо часу звільнення ОСОБА_6 дані відсутні, що підтверджується довідкою суду від 25.11.2014 р. (а.с. 69 - зворотній бік). Показаннями свідків та поясненнями сторін підтверджується той факт, що ОСОБА_6 було звільнено в порядку умовно-дострокового звільнення через п'ять років - в 1995 році. Сторони визнають цей факт, тому в силу ст. 61 ЦПК України ці докази не потребують доказування.

Договором купівлі-продажу від 17.06.1997 року, зареєстрованим приватним нотаріусом Железняк О.І. за р. № 894, підтверджується, що ОСОБА_10 продала, а ОСОБА_6 купив житловий будинок, розташований в м. Кам'янка-Дніпровська Запорізької області по АДРЕСА_2, розташований на землях радгоспу «Кам'янка». На зазначеній земельній ділянці розташовано: А - житловий будинок (глинобитний), Б - сарай, М1-2 огорожа, загальною вартістю 6872 грн., що підтверджується довідкою Запорізького МБТІ 351 від 02.06.1997 р., за 6872 грн., які ОСОБА_6 особисто передав ОСОБА_10 до підписання договору, що підтверджується матеріалами справи (а.с.6).

В результаті розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_6 25 серпня 1999 року виніс рішення про розірвання шлюбу між ним та ОСОБА_1, яке набрало чинності 05.09.1999 року (а.с. 69). В повному тексті судового рішення (а.с. 69) зазначається, що від шлюбу на час розгляду справи у сторін неповнолітніх дітей немає, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню, так як сумісні відносини припинено остаточно (а.с. 69). Цим підтверджується та обставина, що сторони обопільно дійшли рішення щодо припинення всіх відносин між собою як між подружжям.

Згідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Актовий запис про розірвання шлюбу між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 було зроблено 09 березня 2000 року за № 24, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_3, що є в матеріалах справи (а.с. 7).

Звітом про оцінку майна від 14.05.2014 р. (а.с.87-93)та технічним паспортом на будинок від 30.04.2014 р. (а.с. 94-95) підтверджується, що на відповідну дату проведення обстеження будинку на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_2 розташовано: житловий будинок (літера А), загальною площею 41,4 кв.м., житловою площею 22,9 кв.м., матеріал стін - саман, обкладений в ? цегли, фундамент бутобетон, нежитлова прибудова (літера а), сарай в стадії руйнування (літера Б), сарай (літера В), сарай (літера Г), сарай (літера Д), душ (літера Е), вбиральня (літера Ж), навіс (літера З), теплиця (літера К), паркан (літера № 3), ворота з хвірткою (літера № 4). На теперішній час домоволодіння коштує 45 600 грн.

Договір купівлі-продажу було ОСОБА_6 зареєстровано в БТІ 20.06.1997 року за № 3756, що підтверджується реєстраційним посвідченням (а.с 96).

04 жовтня 2008 року ОСОБА_6 уклав шлюб з ОСОБА_21, про що свідчить свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 від 4.10.2008 р. (а.с. 98 - зворотній бік) та штамп у паспорті ОСОБА_2 (а.с. 97- зворотній бік).

Технічним паспортом підтверджується, що були здійснені переобладнання в приміщеннях 1-2 будинку (літера А), де в результаті переобладнання змінилась площа на 8,4 кв.м, в приміщенні 1-3, де в результаті переобладнання змінилась площа на 10,3 кв.м, та в приміщенні 1-1 прибудови (літера а), де було закладено віконний проріз в капітальній стіні (а.с. 62-65).

Факт смерті спадкодавця ІНФОРМАЦІЯ_5 року підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 від 15.03.2013 року (а.с.99).

Після його смерті відкрилася спадщина на належне йому майно: житловий будинок АДРЕСА_2

Спадкоємцями померлого є його дружина ОСОБА_2, що пережила спадкодавця, та його сумісна з ОСОБА_1 донька - ОСОБА_5.

Споріднення з ОСОБА_2 підтверджується свідоцтвом про шлюб (а.с. 98 - зворотній бік).

Документів, що підтверджують споріднення між ОСОБА_6 та ОСОБА_5, нею не надано з причин, що це не стосується предмету розгляду, бо ОСОБА_5 по первинному позову є третьою особою. Однак сторони визнають цей факт, тому в силу ст. 61 ЦПК України ці докази не потребують доказування.

ОСОБА_2 звернулась до Кам'янсько-Дніпровської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6, що підтверджується матеріалами справи (а.с. 191). В тексті заяви зазначено, що ще однією спадкоємицею після смерті спадкодавця є його донька ОСОБА_5. Тому суд приходить до висновку, що твердження позивача-відповідача ОСОБА_1 про те, що ОСОБА_2 претендувала на все майно, бажаючи все оформити на себе, спростовуються зазначеними письмовими доказами.

Фотокартками, наданими ОСОБА_2, де зображено спірний будинок, підтверджується, що дійсно будинок не був обкладений цеглою та не мав прибудови на момент його придбання ОСОБА_6, встановлено, як виглядало подвір'я. На більш пізніх фотокартках зображений цей же будинок, де видно, що він обкладений цеглою. Це ж підтвердила й свідок ОСОБА_16, яка підтвердила, що це дійсно є будинок АДРЕСА_2 та підтвердили своїми поясненнями час, коли будинок було добудовано та обкладено цеглою. Також судом досліджені фотокартки, на яких зображені ОСОБА_2, ОСОБА_22 в день його ювілею 50-річчя разом із сестрою ОСОБА_6 ОСОБА_24 та її чоловіком ОСОБА_14 (а.с. 165-167), що особисто давали свідчення в суді, донькою та онукою ОСОБА_2, свято справляли на території розташування будинку АДРЕСА_2.

Згідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

ОСОБА_6, вже проживаючи з ОСОБА_2, укладав договір добровільного страхування будинку АДРЕСА_2, що підтверджується свідоцтвом про добровільне страхування майна серії 00065 № 703031 від травня 1999 року (а.с. 190).

Актом про прийняття виконаних робіт за жовтень 2003 року підтверджується прийняття замовником ОСОБА_6 робіт по монтажу внутрішніх газопроводів, кранів, встановленню газової плитки, лічильника, складанню документації, проведення зварювальних робіт. Проведено оплату в сумі 398,79 грн. (а.с. 57 ).

Квитанцією № 1 від 16.08.2003 р. підтверджується оплата ОСОБА_6 за погашення заборгованості за будівництво вуличного газопроводу 1500 грн., залишився борг 129 грн. (а.с. 57 - зворотній бік). Решту боргу в сумі 129 грн. ОСОБА_6 сплатив 26.09.2003 р., що підтверджується квитанцією № 2 від 26.09.2003 р. (а.с. 57 - зворотній бік).

Також ОСОБА_2 надано керування по експлуатації плитки газової чотири-горілочної та апарату опалюваного газового побутового з водяним контуром, які були встановлені в будинку в 2003 році (а.с. 169). Дата випуску котла опалювального - 18.04.2003 р., придбав його ОСОБА_6 у ПП «Норд» 30 серпня 2003 р., що підтверджується матеріалами справи (а.с.168 - зворотній бік). Газову плитку було придбано 08 травня 2003 р.

Послуги по газифікації були оплачені ОСОБА_6 також 15 вересня 2003 р., що підтверджується технічними умовами № 1 та квитанцією на суму 33,85 грн. від 15.09.2003 р. (а.с. 58 -зворотній бік). Аксонометричною схемою, розробленою та перевіреною 10.03.2003 року підтверджується виконання проекту зовнішніх мереж газопостачання, обмірювальних робіт на підставі завдання замовника, технічних умов. Зазначено специфікацію матеріалів, зокрема: встановлення плитки газової - 1 шт., апарат опалювальний газовий 19,5 - 1 шт., лічильник газовий - 1 шт., газопровід із труб діаметром 15 - 5 м., діаметром 20 - 21 м., діаметром 25 - 12 метрів, труба стальна 4 шт. 12 м., пробивка отворів, металевий футляр - 1105, кран пробковий - 2 шт., кран пробковий з пружиною діаметром 25 - 1 шт., труба азбестова - 2 шт. - 6 м (а.с. 65). Схемою підтверджується також, що замовником є ОСОБА_6, будинок розташований за адресою: АДРЕСА_2.

Квитанцією № 440 від 24.12.2003 року підтверджується оплату ОСОБА_6 ПП «Титанік» за монтаж газопроводу суми 200 грн. а.с.57 - зворотній бік).

Судом було залишено без задоволення заявлене клопотання відповідача-позивача та її представника адвоката Петрової С.М. про застосування до вимог ОСОБА_1 строку позовної давності з таких підстав. ОСОБА_1 зазначала, що в кінці 2013 року їй стало відомо, що її колишній чоловік ОСОБА_5 помер, відкрилася спадщина, на яку претендує його нова дружина ОСОБА_2

Суд вважає, що ОСОБА_1 дізналася про порушення свого права власності лише після смерті ОСОБА_6 з часу, коли їх донька звернулась із заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори. Згідно ч. 3 п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106,107 СК) чи дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого власності (ч. 2 ст. 72 СК). З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 зверталась в серпні 2014 року до суду із заявою про забезпечення позову, що підтверджує початок її обізнаності про порушення свого права власності.

Спірний будинок було придбано 17.06.1997 року. На той час діяв КпШС редакції 1969 р. Згідно до вимог ст. 22 КпШС майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

На час придбання будинку АДРЕСА_2 він за даними, що підтверджується належними доказами - договором купівлі-продажу, складався із об'єктів: А - житловий будинок (глинобитний), Б - сарай, М1-2 огорожа, загальною вартістю 6872 грн., що підтверджується довідкою Запорізького МБТІ 351 від 02.06.1997 р., та коштував 6872 грн.

Згідно до ч. 1 ст. 128 ЦК в редакції 1963 р. право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором.

На час придбання ОСОБА_6 будинку в 1997 році діяв закон «Про власність» від 07.02.1991 року. Частина 1 ст. 13 цього закону встановлювала, що об'єктами права приватної власності є жилі будинки, квартири, предмети особистого користування, дачі, садові будинки, предмети домашнього господарства, продуктивна і робоча худоба, земельні ділянки, насадження на земельній ділянці, засоби виробництва, вироблена продукція, транспортні засоби, грошові кошти, акції, інші цінні папери, а також інше майно споживчого і виробничого призначення.

Стаття 12 цього ж закону визначала, що праця громадян є основою створення і примноження їх власності. Громадянин набуває права власності на доходи від участі в суспільному виробництві, індивідуальної праці, підприємницької діяльності, вкладення коштів у кредитні установи, акціонерні товариства, а також на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом.

На час придбання будинку в 1997 році було відсутнє правове регулювання окремого проживання подружжя, тому діє презумпція рівності часток подружжя у придбанні майна, яка встановлювалась ч. 2 ст. 6 КпШС редакції 1969 р. - визнається тільки шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану. Частина 2 ст. 13 КпШС зазначала, що права і обов'язки подружжя породжує лише шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану. Час виникнення прав і обов'язків подружжя визначається моментом реєстрації шлюбу в органах реєстрації актів громадянського стану.

Право власності виникає лише на те майно, яке було в наявності на день укладення договору купівлі-продажу. Тобто ОСОБА_1 мала право на ? частку житлового будинку АДРЕСА_2 Запорізької області, який коштував 6872 грн. та складався із об'єктів: А - житловий будинок (глинобитний), Б - сарай, М1-2 огорожа.

За нормами КпШС ОСОБА_1 як дружина, яка на той час ще не розірвала шлюб з ОСОБА_6, мала право на ? частку від цього майна, тобто її доля в грошовому виразі становила 3436 грн. (6872 грн. (вартість будинку) / 2). Інших належних доказів позивачем-відповідачем ОСОБА_1 щодо вартості будинку на час придбання будинку не надано. Згідно до ч. 2 ст. 11 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Іншими доказами (показаннями свідків та поясненнями самої ОСОБА_1.) підтверджується як вартість будинку, так й склад придбаного домоволодіння.

Судом встановлено, що ОСОБА_6 з 1997 року вже проживав однією сім'єю із відповідачем-позивачем ОСОБА_2 Про це свідчать такі докази:

1) акт обстеження житлового приміщення по АДРЕСА_2, здійсненого головою квартального комітету та сусідами ОСОБА_25, ОСОБА_16, ОСОБА_26, де зазначено, що в 1997 році цей будинок придбав ОСОБА_5 разом із ОСОБА_21 (шлюбне прізвище - ОСОБА_5), 1953 р.н., з якою він проживав цивільним шлюбом. В 2008 році вони зареєстрували шлюб, спільно вели господарство. На теперішній час будинок підключено до газового опалення з 2002 року, яке було проведено разом із ОСОБА_21, підлога в будинку покрита лінолеумом, дах в будинку протікає, т.я. будинок було побудовано в 1960 року, будинок вимагає капітального ремонту.

2) показання свідків ОСОБА_16, ОСОБА_20, ОСОБА_17, ОСОБА_23, ОСОБА_24 та її чоловіка ОСОБА_14;

3) визнання цього факту як позивачем-відповідачем ОСОБА_1, так і третьою особою-відповідачем ОСОБА_5

Судом встановлено, що ОСОБА_2 проживала однією сім'єю із ОСОБА_6 з літа 1997 року. Стаття 4 КпШС встановлювала рівноправність громадян у сімейних відносинах. Усі громадяни мають рівні права у сімейних відносинах. Не допускається будь-яке пряме чи непряме обмеження прав, встановлення прямих чи непрямих переваг при одруженні і в сімейних відносинах залежно від походження, соціального і майнового стану, расової і національної належності, статі, освіти, мови, ставлення до релігії, роду і характеру занять, місця проживання та інших обставин.

Згідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про власність» від 07.02.1991 р., що діяв на момент придбання спірного будинку, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Попередній шлюб ОСОБА_6 було розірвано на підставі рішення від 25 серпня 1999 року, яке набрало чинності 07.09.1999 року. Актовий запис про розлучення зроблено 09 березня 2000 року, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу. Згідно до ст. 44 КпШС 1969 р. шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах реєстрації актів громадянського стану.

Тому суд приходить до висновку, що вимоги ОСОБА_2 про встановлення факту проживання нею із ОСОБА_6 як подружжя, починаючи з дня, наступного за днем, що є моментом припинення попереднього шлюбу, - 10 березня 2000 року по 03 жовтня 2008 року, підлягають задоволенню. 04 жовтня 2008 року ОСОБА_6 та ОСОБА_2 одружились, зареєструвавши шлюб.

Стаття 12 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.195о р. за № ETS N 005 встановлює, що чоловік і жінка, що досягли шлюбного віку, мають право на шлюб і створення сім'ї згідно з національними законами, які регулюють здійснення цього права.

Стаття 112 ЦК 1963 року (який діяв на момент придбання будинку) встановлювала, що майно може належати на праві спільної власності двом чи кільком громадянам. Розрізняється спільна власність з визначенням часток (часткова власність) або без визначення часток (сумісна власність).

З матеріалів справи та з пояснень сторін і свідків вбачається, що з часу придбання будинку за час сумісного проживання ОСОБА_6 із ОСОБА_2 будинок було переобладнано, здійснено покращення: проведено газове опалення, побудовано на земельній ділянці інші споруди, яких не було на час укладення угоди 17.06.1997 року.

Стаття 119 ЦК в редакції 1963 р. встановила наслідки надбудови, прибудови або перебудови будинку, що є спільною частковою власністю. Коли учасник спільної часткової власності на жилий будинок збільшить в ньому за свій рахунок корисну площу будинку шляхом прибудови, надбудови або перебудови, проведеної за згодою решти учасників і в установленому порядку, частки учасників у спільній власності на будинок і порядок користування приміщеннями в ньому підлягають відповідній зміні.

Судом встановлено, що будинок на день укладення договору 17.06.1997 року коштував 6872 грн. Це підтверджується самим договором та визнається сторонами. Клопотання про проведення експертизи ОСОБА_1 та її представником не заявлялось, щоб можна було з'ясувати стан будинку на момент придбання його в 1997 році. Також не надходило клопотання про витребування інвентарної справи на спірний будинок, тому суд керується наданими ними доказами - договором купівлі-продажу, посвідченим нотаріально. Згідно до ст. 11 ЦПК України кожна сторонами користується своїми процесуальними правами на власний розсуд.

На теперішній час спірний будинок має ринкову вартість 45 600 грн. та складається із житлового будинку (літера А) з саману, обкладеного цеглою в 1/2, нежитлової прибудови (літера а) з цегли, сараю в стадії руйнування (літера Б), сараю (літера В), сараю (літера Г), сараю (літера Д), душу (літера Е), вбиральні (літера Ж), навісу (літера З), теплиці (літера К), паркану (літера № 3), воріт з хвірткою (літера № 4). Ця обставина підтверджується звітом про експертну оцінку від 14.05.2014 р. (а.с. 87-93). Об'єкти Б - сарай, який був на ділянці в 1997 році, знаходиться в стадії руйнування, огорожі М1-2 немає взагалі, встановлено новий паркан № 3 та ворота № 4.

Таким чином, в результаті проведення будівельних робіт, покращень, здійснених ОСОБА_6 під час спільного проживання із ОСОБА_2, вартість будинку збільшилась на 38 728 грн. (45600 грн. - 6872 грн.).

ОСОБА_2 має право на ? частку в створеному нею сумісно із ОСОБА_6 майні. Статтею 332 ЦК передбачено набуття права власності на перероблену річ. Причому об'єкт, на який набувається право власності, визначено як нову річ (Лист Верховного Суду України від 01.07.2013 р. «Аналіз деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ»).

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. N 475/97-ВР (далі - Конвенція), зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.), передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу (ст. 16 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Стаття 17 Загальної декларації прав людини від 10.12.1948 р. проголошує право приватної власності як основне і невідчужуване право людини. Вона, зокрема, зазначає, що кожна людина має право володіти майном як одноособисто, так і сумісно з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна.

Європейська Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 р. є міжнародним договором, який закріплює певний перелік найбільш важливих для людини суб'єктивних прав. Складовою цієї Конвенції є окремі протоколи, які доповнюють та розвивають її положення. Статтею 1 Протоколу № 1 (1952 р.) до Конвенції встановлено: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Попередні положення, однак, ніяким чином не обмежують право держави запроваджувати такі закони, які, на її думку, необхідні для здійснення контролю за використанням майна відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків або інших зборів чи штрафів»

Відповідно до практики Європейського суду ця стаття закріплює право безперешкодного користування своїм майном (власністю), регулює умови позбавлення власності, визнає право держав здійснювати контроль за використанням власності відповідно до загальних інтересів. Тобто включає так би мовити три окремі правила (принципи).

Стаття 1 Першого протоколу передбачає: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів.»

Із змісту ст. 1 випливає, що кожному гарантовано право на повагу до свого майна та передбачено певні гарантії прав приватних осіб у випадку втручання держави в їхні права.

Суд безпосередньо визнав, що «стаття 1 гарантує, по суті, «право власності»: Це є прямим наслідком використання слів «володіння» та «використання власності»; підготовчі матеріали, в свою чергу, також недвозначно це підтверджують: розробники постійно вказували на «право власності» або «право на власність» для окреслення об'єкта проектів, які передували прийняттю статті 1 Протоколу № 1. Справді право розпоряджатися власністю становить традиційний та основоположний аспект права власності» [6].

Таким чином, можна стверджувати, що право власності позитивно закріплено в Конвенції як одно із основних прав людини.

Зазначимо, що названа стаття визначає правові гарантії майнових прав і регулює матеріально-правові відносини права власності. Окрім зазначеної статті, частково майнових прав стосується і ст. 6 Конвенції, яка встановлює гарантії судового захисту, а також ст. 13, яка забезпечує можливість ефективного правового захисту порушених прав.

До об'єктів нерухомого майна ЦК віднесено житлові будинки, будівлі, споруди, інше нерухоме майно (статті 331, 376). Згідно із Законом N 2269-XII нерухоме майно поділяється на будівлі, споруди, приміщення (ст. 4). Відповідно до Закону від 1 липня 2004 р. N 1952-IV "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (далі - Закон N 1952-IV) об'єктами нерухомого майна є житлові будинки; квартири; будівлі, споруди, житлові та нежитлові приміщення (ст. 5). Визначення "житловий будинок", "квартира", "садиба" містяться у гл. 28 ЦК, поняття "об'єкти житлової нерухомості" - у Податковому кодексі України. Об'єкти житлової нерухомості поділяються на такі типи: житловий будинок, житловий будинок садибного типу, прибудова до житлового будинку, квартира, котедж, кімнати у багатосімейних (комунальних) квартирах, садовий і дачний будинки (ст. 14.1.129).

Стаття 380 ЦК України встановлює, що житловим будинком є будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначена для постійного у ній проживання. Згідно до ст. 381 ЦК України садибою є земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями.

За нормами ЦК підставами виникнення (набуття) права власності є різні правопороджуючі юридичні факти, або правовідносини.

Згідно з нормами ЦК до первинного способу набуття права власності належать:

- набуття права власності на новостворену (виготовлену) річ (у тому числі на об'єкт незавершеного будівництва), на яку раніше не було і не могло бути встановлене нічиє право власності (ст. 331 ЦК).

- набуття права власності на перероблену річ чи на зібрані плоди або привласнені (добуті) загальнодоступні дари природи, у тому числі в результаті полювання на диких звірів, вилову риби (ч. 2 ст. 189, статті 332, 333 ЦК);

Судом встановлено, що ОСОБА_6 та ОСОБА_2 набули право власності на об'єкти, розташовані на земельній ділянці АДРЕСА_2, яких не було на час укладення ОСОБА_2 договору від 17.06.1997 року. Згідно до ч. 1 ст. 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі.

Стаття 357 ЦК України встановлює, що частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Якщо розмір часток у праві спільної часткової власності не встановлений за домовленістю співвласників або законом, він визначається з урахуванням вкладу кожного з співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна. Співвласник має право на відповідне збільшення своєї частки у праві спільної часткової власності, якщо поліпшення спільного майна, які не можна відокремити, зроблені ним своїм коштом за згодою всіх співвласників, з додержанням встановленого порядку використання спільного майна. Співвласник житлового будинку, іншої будівлі, споруди може зробити у встановленому законом порядку за свій рахунок добудову (прибудову) без згоди інших співвласників, якщо це не порушує їхніх прав. Така добудова (прибудова) є власністю співвласника, який її зробив, і не змінює розміру часток співвласників у праві спільної часткової власності.

Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (стаття 1 ЦПК України). Рішення суду, як результат судового розгляду, повинно відповідати цим вимогам.

Суд приходить до висновку, що за час, доки тривають відносини, що стосуються майнових прав на будинок АДРЕСА_2, будинок значно змінився: змінилась його вартість в сторону збільшення, змінився зовнішній вигляд (обкладений цеглою, постелено лінолеум), змінився склад об'єктів домоволодіння.

Клопотання про проведення експертизи про виділ в натурі сторонами заявлено не було. В силу ч.ч. 1 та 2 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги.

Виділити із спірного майна, яке є в наявності на час розгляду справи, те майно, в якому вигляді воно було придбане за угодою від 17.06.1997 року, немає можливості. Це фактично є переробленим майном.

Частина 1 ст. 332 ЦК України встановлює, що переробкою є використання однієї речі (матеріалу), в результаті чого створюється нова річ. Розмір збільшення вартості будинку становить 38728 грн., сам будинок в 1997 році коштував 3872 грн., що підтверджуються доказами, які є в матеріалах справи (договір купівлі-продажу та звіт про оцінку будинку). Згідно до ч. 4 цієї якщо вартість переробки і створеної нової речі істотно перевищує вартість матеріалу, право власності на нову річ набуває за її бажанням особа, яка здійснила таку переробку. У цьому разі особа, яка здійснила переробку, зобов'язана відшкодувати власникові матеріалу моральну шкоду. Про відшкодування моральної шкоди ОСОБА_1 вимог не заявляла. За правилами ст. 11 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог.

Тому суд вважає, що на підставі наданих доказів, що належним чином підтверджують вартість будинку як на час його придбання, так і на час розгляду справи, можна вирахувати частку кожного із співвласників.

1) 17.06.1997 року будинок АДРЕСА_2 коштував 6872 грн. Під час придбання ОСОБА_6 перебував у шлюбі із позивачем-відповідачем ОСОБА_1, частка кожного є рівною, тому складає в грошовому виразі 3436 грн. (6872 грн. : 2).

На день розгляду справи будинок коштує 45600 грн., що підтверджується звітом від 14.05.2014 р. Інших доказів, що підтверджують його вартість, суду не надано.

Грошова частка, належна ОСОБА_1 (3436 грн.) від теперішньої вартості будинку (45600 грн.) становить (3436 грн. х 100%) : 45600 грн. = 7,5%, тобто частка у майні становить 8/100

2) Вартість покращень та переобладнань, що були здійсненні ОСОБА_6 разом із ОСОБА_21 за час сумісного проживання як цивільним шлюбом, як подружжя та в зареєстрованому шлюбі, в грошову виразі становить 45600 грн. - 6872 грн. = 38 728 грн. Частка у сумісно створеному майні є рівною, тому частка ОСОБА_2 в грошову виразі становить 19364 грн. (38728 грн. : 2).

На день розгляду справи будинок коштує 45600 грн., що підтверджується звітом від 14.05.2014 р. Грошова частка, належна ОСОБА_2 (19364 грн.) від теперішньої вартості будинку (45600 грн.) становить (19364 грн. х 100%) : 45600 грн. = 42,5%, тобто частка в майні становить 42/100.

3) Частка ОСОБА_6 в грошову виразі становить 22800 грн. (3436 грн. + 19364 грн.). Грошова частка, належна ОСОБА_5 (22800 грн.) від теперішньої вартості будинку (45600 грн.) становить (22800 грн. х 100%) : 45600 грн. = 50%, тобто частка у майні становить 50/100.

Вирішуючи спір між колишньою дружиною спадкоємця та його дружиною на час відкриття спадщини про майно, належне йому, суд під час судового розгляду встановив обсяг спільно нажитого майна з першою дружиною - ОСОБА_1, наявного на час припинення ними спільного ведення господарства, з'ясовував джерело і час його придбання, вартість, обсяг майна. Також судом встановлено розмір збільшення майна у вартості, зміни у забудові, покращеннях, добудові будинку під час проживання ОСОБА_6 із цивільною, а згодом законною дружиною - ОСОБА_2

Згідно до п. 17 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 р. за № 5, розглядаючи позови, пов'язані з правом спільної власності, суди повинні виходити з того, що, відповідно до статті 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Так, спільною сумісною власністю, зокрема, є: майно, набуте подружжям за час шлюбу, якщо інше не встановлено договором або законом (статті 60 - 74 Сімейного кодексу України (далі - СК)); майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно (частина четверта статті 355 ЦК), тобто діє презумпція спільної часткової власності. Частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Отже, якщо розмір часток у такій власності не було визначено і учасники спільної власності при придбанні майна не виходили з рівності їх часток, розмір частки кожного з них визначається з урахуванням вкладу кожного із співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна.

Частка суб'єкта права спільної сумісної власності визначається, зокрема, при поділі майна, виділі частки зі спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути жилі будинки. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно (частина четверта статті 355 ЦК), тобто діє презумпція спільної часткової власності.

Як зазначено у п. 1 постанови Пленуму ВСС України «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 р. за № 5, відповідно до статті 41 Конституції України та пункту 2 частини першої статті 3, статті 321 ЦК ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Ураховуючи, що згідно зі статтею 92 Конституції України правовий режим власності визначається виключно законами України, то інші нормативно-правові акти, які обмежують права власника і не мають ознак закону, не підлягають застосуванню. Усі суб'єкти права власності є рівними перед законом.

Враховуючи, що згідно зі статтею 92 Конституції України правовий режим власності визначається виключно законами України, то інші нормативно-правові акти, які обмежують права власника і не мають ознак закону, не підлягають застосуванню.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, проте при здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник не може завдавати шкоди правам, свободам інших осіб, інтересам суспільства і зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. З урахуванням положень статті 13, частини третьої статті 16, статті 319 ЦК у разі вчинення, зокрема, наведених дій суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу.

Частиною 9 ст. 7 СК України передбачено, що сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Під час свого життя ОСОБА_6 декілька разів укладав шлюб, придбавав майно з кожною дружиною, які є сторонами по справі, тому суд вважає, що права власності кожного із співвласників майна повинні бути захищені.

Стаття 321 ЦК України встановлює, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Мирного вирішення спору сторони не дійшли, на пропозицію укласти мирову угоду, що надходила від сторони відповідача-позивача ОСОБА_2 та її представника адвоката Петрової С.М. позивач-відповідач ОСОБА_1 та її представник Романенко відповіли відмовою.

Позивач-відповідач ОСОБА_1 просила визнати право спільної сумісної власності подружжя на будинок в АДРЕСА_2. Суд вважає, що вона як дружина набувача за договором за правилами КпШС, що діяв на момент придбання будинку, мала право спільної сумісної власності на придбане майно, а саме: на глинобитний будинок (літера А) та огорожу (М1-2) і сарай ( літера Б), які коштували на час укладення договору з ОСОБА_10 6872 грн., як зазначено в договорі купівлі-продажу від 17.06.1997 року.

Адреса будинку залишилась тією ж самою, але це не одне й те саме майно, а є переробкою, будинок збільшився у ціні завдяки сумісним внескам ОСОБА_6 під час спільного проживання із ОСОБА_2, за цей час змінився склад цього майна, у створенні чи придбанні якого ОСОБА_1 участі не приймала. Судом встановлено, що у здійсненні покращень майна були задіяні особи ОСОБА_6 та ОСОБА_2. Тому її права як власника створеного майна повинні бути захищені. Під час сумісного проживання було зроблено добудови будинку, переобладнання, проведення газового опалення, здійснено будівництво споруд на земельній ділянці біля будинку тощо. Фактично це є переробленим майном.

Відповідач-позивач ОСОБА_2 також просила визнати, що будинок АДРЕСА_2 є спільною частковою власністю ОСОБА_6 та її, ОСОБА_2. Суд вважає, що за час спільного проживання із ОСОБА_6 вона набула право спільної часткової власності з ним в рівних частках на буто-бетонний житловий будинок (літера А), нежитлову прибудову (літера а), сарай в стадії руйнування (літера Б), сарай (літера В), сарай (літера Г), сарай (літера Д), душ (літера Е), вбиральню (літера Ж), навіс (літера З), теплицю (літера К), паркан (літера № 3), ворота з хвірткою (літера № 4).

Суд прийшов до висновку, що, з урахуванням вимог сторін, проаналізувавши всі обставини справи, обидва позови належить задовольнити частково, дотримуючись принципу захисту права власності осіб, визначивши за кожною із сторін частку у майні відповідно до їх вкладу у створенні цього майна з дотриманням вимог сімейного та цивільного законодавства та справедливості.

Так, суд вважає, що обидва позови належить задовольнити частково: ОСОБА_1 необхідно присудити 8/100 часток у будинку АДРЕСА_2, а ОСОБА_2 - 42/100 частки, визнавши факт її проживання як подружжя із спадкодавцем ОСОБА_6 з 10.03.2000 року по 03.10.2008 року. В решті вимог суд вважає за необхідне сторонам відмовити.

Керуючись ст. 12 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.195о р. за № ETS N 005, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. N 475/97-ВР, зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.), ст. 17 Загальної декларації прав людини від 10.12.1948 р., Європейською Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 р., ст. 1 Протоколу № 1 (1952 р.) до Конвенції, ст. 41 ч. 4 Конституції України, ст. ст. 112, 119, 128 ч. 1 ЦК в редакції 1963 р., ст. ст. 4, 6 ч. 2, 13 ч. 2, ст. 22, 44 КпШС в редакції 1969 р., ст. 13 ч. 1, ст. 12, ст. 17 ч. Закону України «Про власність» від 07.02.1991 р., ст. ст. 7 ч. 9, 60-74, 106, 107, 109, 110 СК України, ст. ст. 317 ч. 1, 321, 325 ч. ч 2, та 3, 331-333, 355, 357, 368 ч. 3, 376, 380, 381, гл. 28, ст. 14.1.129 ПК України, ст. 3, 10-15, 57-61, 88, 212-215 ЦПК України, ч. 3 п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», п. 1, п. 17 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 р. за № 5, Листом Верховного Суду України від 01.07.2013 р. «Аналіз деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ», Законом N 2269-XII нерухоме майно поділяється на будівлі, споруди, приміщення (ст. 4), Законом від 1 липня 2004 р. N 1952-IV "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень",

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа без самостійних вимог: ОСОБА_5, Кам'янсько-Дніпровська державна нотаріальна контора, про визнання права спільної сумісної власності на будинок - задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право спільної сумісної власності подружжя на будинок, придбаний 17.06.1997 року за 6872 грн., розташований в АДРЕСА_2, який складався із глинобитного будинку (літера А) та огорожі (М1-2) і сараю ( літера Б).

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 8/100 часток будинку АДРЕСА_2, який позначений в технічному паспорту із буто-бетонного житлового будинку (літера А), нежитлової прибудови (літера а), сараю в стадії руйнування (літера Б), сараю (літера В), сараю (літера Г), сараю (літера Д), душу (літера Е), вбиральні (літера Ж), навісу (літера З), теплиці (літера К), паркану (літера № 3), воріт з хвірткою (літера № 4).

В решті позову - відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_5, ОСОБА_1, третя особа без самостійних вимог: Кам'янсько-Дніпровська державна нотаріальна контора Запорізької області, про визнання права спільної часткової власності на будинок, про встановлення юридичного факту, - задовольнити частково.

Визнати, що будинок АДРЕСА_2 із буто-бетонного житлового будинку (літера А), який позначений в технічному паспорті, а також складається із нежитлової прибудови (літера а), сараю в стадії руйнування (літера Б), сараю (літера В), сараю (літера Г), сараю (літера Д), душу (літера Е), вбиральні (літера Ж), навісу (літера З), теплиці (літера К), паркану (літера № 3), воріт з хвірткою (літера № 4), є спільною частковою власністю ОСОБА_6 та її, ОСОБА_2.

Встановити факт спільного проживання ОСОБА_2 із ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, однією сім'єю як подружжя з 10 березня 2000 р. по 03 жовтня 2008 року.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 42/100 частки будинку АДРЕСА_2, який позначений в технічному паспорту із буто-бетонного житлового будинку (літера А), нежитлової прибудови (літера а), сараю в стадії руйнування (літера Б), сараю (літера В), сараю (літера Г), сараю (літера Д), душу (літера Е), вбиральні (літера Ж), навісу (літера З), теплиці (літера К), паркану (літера № 3), воріт з хвірткою (літера № 4).

В решті позову - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Запорізької області шляхом подання апеляційної скарги через Кам'янсько-Дніпровський районний суд Запорізької області протягом десяти днів з дня проголошення рішення, а особами, які брали участь в судовому засіданні і не були присутні про розгляді справи, - протягом цього ж строку з дня отримання копії рішення.

Суддя М.В. Капустинський