У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

1 квітня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,
суддів:Леванчука А.О., Мазур Л.М., Парінової І.К., Писаної Т.О.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 13 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 січня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року ОСОБА_6 звернулася до суду з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що з 1 вересня 2010 року по 11 жовтня 2011 року вона працювала у відповідача на посаді регіонального керівника Східного регіону з автокредитування відділу супроводу мережі департаменту автомобільного кредитування ПАТ «Плюс Банк», яке пізніше змінило свою назву на ПАТ «Ідея Банк». При звільненні відповідач не провів з нею повного розрахунку, у зв'язку з цим вона звернулася до суду. Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 15 березня 2012 року у справі за її позовом до ПАТ «Ідея Банк» про стягнення невиплаченої заробітної плати, позов задоволено, стягнуто на її користь з ПАТ «Ідея Банк» 10 548 грн 91 коп заборгованості, яка складалася з невиплаченої премії, компенсації втрати частини заробітку та моральної шкоди. Відповідач не виконав цього судового рішення і у зв'язку з цим вона звернулася з вимогами про стягнення компенсації середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку у сумі 602 397 грн 44 коп.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 13 листопада 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 січня 2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, із ухваленням нового рішення у справі про задоволення позову.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та вивчивши обставини справи, вважає, що касаційна скарга ОСОБА_6 підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Оскаржувані судові рішення не відповідають цим вимогам.

Судами попередніх судових інстанцій встановлено, що 1 вересня 2010 року ОСОБА_6 була прийнята на роботу на посаду регіонального керівника Східного регіону з автокредитування відділу супроводу мережі департаменту автомобільного кредитування ПАТ «Плюс Банк», яке пізніше змінило свою назву на ПАТ «Ідея Банк».

Наказом голови правління ПАТ «Плюс Банк» від 3 жовтня 2011 року № 160а-18 ОСОБА_6 було звільнено із займаної посади за власним бажанням з 11 жовтня 2011 року.

Заочним рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 15 березня 2012 року, ухваленим у справі № 2-6352/11 за позовом ОСОБА_6 до ПАТ «Ідея Банк» про стягнення невиплаченої заробітної плати, стягнуто на користь позивача з відповідача 7 871 грн 93 коп. - належної, але невиплаченої позивачу премії, 676 грн 98 коп. - компенсації втрати частини заробітку та 1 000 грн - на відшкодування моральної шкоди.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, що є предметом спору у даній справі, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив із того, що ОСОБА_6 звернулася до суду з даним позовом 15 жовтня 2014 року, у той час як про порушення своїх прав вона дізналася з моменту винесення наказу про звільнення - 11 жовтня 2011 року і здійснення з нею розрахунку при звільненні. Доказів поважності причин пропуску строку на звернення вона не надала, а тому суд з урахуванням ст. 233, 234 КЗпП України відмовив у задоволенні позову.

Однак такий висновок судів слід визнати передчасним та таким, що не ґрунтується на вимогах закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно із ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

За змістом ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз'яснив, що за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

У постанові Верховного Суду України від 22 січня 2014 року, у справі № 6-159цс13, яка у відповідності до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України, зроблено аналіз вищевказаних норм матеріального права з урахуванням висновків, викладених у рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012, що дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Таким чином, невиконання рішення суду про стягнення на користь звільненого працівника недоплаченої заробітної плати є підставою для покладення на власника або уповноважений ним орган відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, за весь період невиплати цієї заробітної плати, оскільки вимоги звільненого працівника щодо її виплати є трудовим спором і регулюються нормами трудового права.

Вказане свідчить про те, що під час розгляду цієї справи судами першої та апеляційної інстанцій не в повному обсязі були з'ясовані всі обставини у справі та не правильно визначено характер спірних правовідносин та норми матеріального права, які підлягають застосуванню, а тому оскільки ці порушення були допущені як місцевим, так і апеляційним судами, то рішення місцевого суду та ухвала апеляційного суду підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 13 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 січня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська Судді: А.О. Леванчук Л.М. Мазур І.К. Парінова Т.О. Писана