Ухвала

іменем україни

11 березня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Амеліна В.І., Карпенко С.О.,

Остапчука Д.О., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи: товариство з обмеженою відповідальністю «Ферум-Трейд», ОСОБА_7, ОСОБА_8, про визнання правочинів недійсними та за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_6, про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 10 грудня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 12 лютого 2014 року,

в с т а н о в и л а :

У лютому 2013 року та у вересні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до суду із зазначеними позовами, посилаючись на те, що в період з 30 листопада 2002 року по 04 вересня 2007 року проживала разом з ОСОБА_4 однією сім'єю без реєстрації шлюбу, а 05 вересня 2007 року вони зареєстрували шлюб. У 2005 та 2006 роках ними було придбано за спільні кошти транспортні засоби «Мерседес Бенц Спрінтер» та «Мерседес Бенц Віто». У 2009 році ОСОБА_4 зазначені автомобілі надав у користування ОСОБА_5 на підставі довіреностей, яка в тому ж році відчужила вказані автомобілі своїй матері - ОСОБА_6 на підставі біржових угод. Оскільки вказані автомобілі придбані ОСОБА_4 під час спільного проживання з позивачем однією сім'єю без реєстрації шлюбу та за спільні кошти, вважає, що доручення та біржові угоди купівлі-продажу автомобілів є недійсними, оскільки їх відчуження відбулося без її згоди. З огляду на зазначене, просила встановити факт її проживання з ОСОБА_4 однією сім'єю без реєстрації шлюбу в період з 30 листопада 2002 року по 04 вересня 2007 року; визнати недійсною з моменту видачі довіреність від 20 січня 2009 року та довіреність від 26 травня 2009 року, видані ОСОБА_4 на ім'я ОСОБА_5 та визнати недійсними з моменту вчинення біржові угоди купівлі-продажу вищевказаних транспортних засобів від 11 червня 2009 року та від 17 червня 2009 року.

Ухвалою Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 3 жовтня 2013 року дані позови було об'єднано в одне провадження.

Рішенням Калуського міськрайонного суду від 10 грудня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 12 лютого 2014 року, в задоволенні позовів ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким її позови задовольнити, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно із ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог щодо встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу та визнання правочинів недійсними, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, виходив з того, що сторони спільно проживали без реєстрації шлюбу менше п'яти років, тому відсутні правові підстави для встановлення факту проживання однією сім'єю, а відтак, не підлягають задоволенню вимоги щодо визнання оспорюваних правочинів недійсними, оскільки вказані вимоги є похідними від вимог щодо встановлення факту проживання однією сім'єю.

Проте погодитися з такими висновками судів попередніх інстанцій погодитись не можна, оскільки суди дійшли їх з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Судами установлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 05 вересня 2007 року зареєстрували шлюб у відділі РАЦС у м. Калуші.

В період з 30 листопада 2002 року до часу реєстрації шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 спільно проживали в гуртожитку, а пізніше - з матір'ю відповідача в квартирі АДРЕСА_1 як одна сім'я.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог щодо встановлення факту проживання однією сім'єю ОСОБА_3 та ОСОБА_4, суд першої інстанції з посиланням на роз'яснення, викладені в постанові Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» дійшов висновку, що сторони проживали спільно без реєстрації шлюбу менше п'яти років, а тому правові підстави для встановлення факту проживання однією сім'єю відсутні.

Погоджуючись з висновками місцевого суду, апеляційний суд зазначив, крім того, що рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 27 листопада 2012 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 11 лютого 2013 року, встановлено факт належності ОСОБА_4 на праві приватної власності спірних транспортних засобів та дійшов висновку про безпідставність позовних вимог ОСОБА_3 щодо визнання недійсними правочинів, на підставі яких було відчужено спірні транспортні засоби.

Відповідно до ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

За правилами ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними в пунктах 20, 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» при застосуванні ст. 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК.

У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Обставини придбання спірного майна та його належність відповідачеві на праві особистої приватної власності судовим рішенням в іншій цивільній справі не встановлювались, а тому посилання апеляційного суду на висновки, що містяться в рішенні Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 27 листопада 2012 року, що набрало законної сили, у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ТОВ «Ферум-Трейд», ОСОБА_8 про визнання біржових угод недійсними, як на доказ належності спірного майна відповідачеві, не відповідає вимогам ч. 3 ст. 61 ЦПК України.

Відповідно до положень ст. ст. 179, 212, 213 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд на зазначене уваги не звернув, у порушення ст. ст. 212-214 ЦПК України не встановив обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, зокрема, щодо спільного проживання сторін однією сім'єю без реєстрації шлюбу та набуття спірного майна спільними коштами та працею чи в інший спосіб, який встановлює/виключає можливість визнання майна спільною сумісною власністю; не врахував, що сторонами не заперечувався факт проживання їх однією сім'єю без шлюбу в період придбання спірного майна. Посилаючись в обґрунтування своїх висновків про безпідставність позову на роз'яснення, викладені в постанові Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», зокрема, щодо необхідності спільного проживання чоловіка та жінки однією сім'єю не менше п'яти років, залишив поза увагою те, що у зазначеній постанові не міститься таких роз'яснень, а ст. 74 СК України, що визначає право на майно жінки та чоловіка, які проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, не містить застережень щодо терміну спільного проживання.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд у всупереч ст.ст. 303, 315 ЦПК України на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права уваги не звернув, доводи апеляційної скарги належним чином не перевірив, в ухвалі не зазначив конкретні обставини й факти, що спростовують такі доводи та помилково залишив рішення суду першої інстанції без змін.

Оскільки при вирішенні спору судами порушені норми процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин справи, що мають значення для правильного вирішення справи, в силу ч. 2 ст. 338 ЦПК України ухвалені у справі судові рішення підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 335, 336, 338, ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 10 грудня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 12 лютого 2014 року скасувати, справу направити на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. КасьянГоловуючий
Судді:В.І. Амелін С.О. Карпенко Д.О. Остапчук В.О. СавченкоСудді:В.І. Амелін