АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/4379/2015 Головуючий у першій інстанції - Цокол Л.І.
Доповідач - Оніщук М.І.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

2 квітня 2015 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді Оніщука М.І.,

суддів Українець Л.Д., Крижанівської Г.В.,

при секретарі Троц В.О.,

за участю:

позивача ОСОБА_2.,

представника відповідача РуднєвоїО.М.,

третьої особи ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 5 лютого 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства «Держреєстри України», третя особа: ОСОБА_4 про скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2014 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до відповідача ДП «Держреєстри України» в якому просила поновити її на посаді головного бухгалтера ДП «Держреєстри України», стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу, скасувати наказ №15-к від 02.06.2014 та наказ №17-к від 13.06.2014, стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 10 000 грн.

Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що з 12.06.2013 згідно наказу №12-к позивач працювала головним бухгалтером ДП «Держреєстри України». 13.06.2014 її було звільнено з роботи згідно наказу №15-к від 02.06.2014 та наказу №17-к від 13.06.2014 згідно п. 3 ст. 40 КЗпПУ за невиконання службових обов'язків та порушення трудової дисципліни. Вважає звільнення незаконним з наступних підстав. Згідно розпорядження ДП «Держреєстри України» № 9 від 02.06.2014 «про надання пояснень», позивач була відсутня на робочому місці 08.05.2014 та 12.05.2014, але це не відповідає дійсності, про що позивачем було повідомлено відповідача пояснювальною запискою. Присутність позивача 08.05.2014 на робочому місці підтверджується показами свідків. Відсутність на робочому місці 12.05.2014 позивач не заперечувала, оскільки ця відсутність була у зв'язку із хворобою неповнолітньої дитини, про що документально підтверджується. Позивач просила взяти до уваги, що її звільнення не було погоджено з профспілковою організацією та трудовим колективом в порушення ст. 43 КЗпПУ, а також те, що вона має на утриманні неповнолітнього сина - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 5 лютого 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на незаконність і необґрунтованість рішення, просить його скасувати та ухвалити нове про задоволення позову. Вважає, що суд першої інстанції не дав належну оцінку наявним у справі доказам, внаслідок чого ухвалив рішення з порушенням норм матеріального і процесуального права.

Позивач в судовому засіданні підтримала апеляційну скаргу з викладених в ній підстав та просила її задовольнити.

Представник відповідача та третя особапроти задоволення апеляційної скарги заперечували за її безпідставністю і необґрунтованістю та просили рішення суду залишити без змін, оскільки воно ухвалене з дотриманням вимог закону.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Згідно вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення суду, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

На переконання колегії суддів оскаржуване рішення суду повністю відповідає вказаним вимогам процесуального закону.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що звільнення позивача проведено з дотриманням вимог чинного трудового законодавства.

Вказаний висновок суду є законним і обґрунтованим, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, що 13.06.2014, на підставі наказів № 15-к від 02.06.2014 та № 17-к від 13.06.2014 позивача було звільнено з посади головного бухгалтера ДП «Держреєстри України» за систематичне порушення трудової дисципліни, невиконання обов'язків та неодноразове застосування дисциплінарного стягнення, згідно п. 3 ст. 40 КЗпП України.

Підставами для звільнення позивача слугували наказ № 3-к від 17.02.2014 «Про застосування дисциплінарного стягнення до ОСОБА_2.»; наказ № 9-к від 16.04.2014 «Про застосування дисциплінарного стягнення до ОСОБА_2.»; наказ № 10-к від 16.04.2014 «Про застосування дисциплінарного стягнення до ОСОБА_2.»; акт № 7 від 08.05.2014 «Про відсутність на робочому місці»; акт № 8 від 12.05.2014 «Про відсутність на робочому місці»; розпорядження № 9 від 02.06.2014 «Про надання пояснень» та письмові пояснення ОСОБА_2 від 02.06.2014.

08.05.2014 позивач була відсутня на робочому місці протягом усього робочого дня, про що було складено акт №7.

12.05.2014 позивач була відсутня на робочому місці протягом всього робочого дня, про що працівниками підприємства було складено акт № 8.

На підставі вказаних актів № 7 та № 8, 02.06.2014 директором підприємства було видано розпорядження про надання пояснень щодо відсутності позивача на робочому місці 08.05.2014 та 12.05.2014, та було запропоновано надати підтверджуючі документи, які б свідчили про поважність її відсутності у вказані дні.

02.06.2014, позивач надала письмові пояснення про те, що перебувала на робочому місці в кабінеті за адресою : м. Київ вул. Баумана, 9/12, виконувала свою роботу.

Рішення директора було погоджено з уповноваженим представником трудового колективу, якого було обрано на загальних зборах трудового колективу.

Чинне законодавство забороняє звільняти працівників в період їх тимчасової непрацездатності.

Наказ про звільнення було видано в другій половині робочого дня 02.06.2014.

Позивач в другій половині робочого дня 02.06.2014 покинула робоче місце, а згодом повідомила директора, що захворіла та зобов'язалася надати підтверджуючі документи.

У зв'язку з цим, можливості щодо ознайомлення позивача з наказом про звільнення 02.06.2014 у відповідача не було.

На підставі цього та з урахування тимчасової непрацездатності позивача, наказом від 13.06.2014 було внесено зміни в п. 1 наказу від 02.06.2014.

Про видачу обох наказів позивача було ознайомлено під підпис.

Оскільки позивач відмовилась отримувати копії наказів та свою трудову книжку, 13.06.2014відповідачем на адресу позивача було направлено лист з копіями наказів про звільнення та пропозицією з'явитись до відповідача за отриманням трудової книжки, про що свідчить фіскальний чек № 1472 від 13.06.2014 та опис від 14.06.2014.

Даний лист позивач отримала 18.06.2014, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення.

У зв'язку з тим, що позивач відмовилась отримувати свою трудову книжку та копії наказів про звільнення, відповідачем було складено акт № 10 від 13.06.2014, в якому було зафіксовано даний факт.

Відповідно до ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення.

Приписами ст. 147 КЗпП України передбачено, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана або звільнення.

Відповідно до ст. 147-1 КЗпП України, дисциплінарне стягнення застосовується органом, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) даного працівника.

Згідно з ст. 148 КЗпП України, дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці.

Статтею 149 КЗпП України передбачено, що до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.

Саме стягнення, у разі його застосування, оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку (ст. 149 КЗпП України).

В апеляційній скарзі позивач зазначає, що її присутність на робочому місці 08.05.2014 можуть підтвердити співробітники підприємства та охорона будівлі Державної інспекції сільського господарства України, однак належних та допустимих доказів, в розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України, на підтвердження вказаного суду не надала.

Натомість письмовими доказами, що містяться в матеріалах справи підтверджується, що позивач була відсутня на робочому місці 08.05.2014 та 12.05.2014:

- Акт («про відсутність на робочому місці ОСОБА_2.» № 7 від 08.05.2014, підписаний трьома працівниками відповідача (заступник директора Бабченко А.Ю., ОСОБА_7, ОСОБА_8.), які підписавши вказаний акт фактично підтвердили, що їх колега ОСОБА_2 була відсутня на робочому місці протягом всього робочого дня 08.05.2014;

- Акт «про відсутність на робочому місці ОСОБА_2.» № 8 від 12.05.2014, підписаний трьома працівниками відповідача (заступник директора Бабченко А.Ю. ОСОБА_7, ОСОБА_8.), які підписавши вказаний акт фактично підтвердили, що їх колега ОСОБА_2 була відсутня на робочому місці протягом всього робочого дня 12.05.2014;

- з журналу реєстрації виходу на роботу працівників ДП «Держреєстри України» видно, що 08.05.2014 та 12.05.2014 підпис позивача ОСОБА_2 відсутній. Про ведення вказаного журналу позивач особисто виносила наказ під час виконання обов'язків директора 04.11.2013.

Отже, всупереч доводів позивача про її присутність на робочому місці співробітники зазначили протилежне, що підтверджується вищевказаними документами.

Крім того, з наданих пояснень представника відповідача вбачається, що охорона будівлі Державної інспекції сільського господарства України не є повноважною контролювати присутність на робочому місці працівників ДП «Держреєстри України» та жодним чином до нього не відноситься.

Посилання апелянта на те, що в табелі обліку робочого часу прогули в оспорювані дні не зазначено, заробітну плату за ці дні виплачено, що тим самим визнається присутність позивача на робочому місці і виконання нею трудових обов'язків, суперечать дійсним обставинам справи, які вірно було встановлено судом першої інстанції під час їх дослідження. А саме, із розрахункового листа за червень 2014 року, табелю робочого часу за травень 2014 року та наказу № 16-к від 02.06.2014 вбачається, що позивачу ОСОБА_2 було здійснено перерахунок нарахованої за 19 робочих днів травня 2014 року заробітної плати за відрахуванням двохднів прогулу, а заступника директора з фінансово-економічних питань, за допущені помилки притягнуто до дисциплінарної відповідальності.

Свою відсутність на робочому місці 12.05.2014 апелянт визнає та пов'язує це з тим, що хворіла її неповнолітня дитина, на підтвердження цього вона має листок непрацездатності.

В розпорядженні № 9 від 02.06.2014 «Про надання пояснень» головному бухгалтеру ОСОБА_2 в строк то 16:30 год. 02.06.2014необхідно було надати директору підприємства письмові пояснення щодо відсутності на робочому місці 08.05.2014 та надати, при їх наявності, підтверджуючі документи, які будуть свідчити про поважність причин такої відсутності на робочому місці 08.05.2014 та 12.05.2014. Вказане розпорядження було отримано ОСОБА_2, яка на ньому ж зазначила: «не згідна так, як перебувала в робочому кабінеті за адресою м. Київ, вул. Баумана, 9/12», при цьому про листок непрацездатності нічого не зазначила та у зазначений строк до підприємства не надала.

Також, з моменту того, як ОСОБА_2 пішла на лікарняний (12.05.2014) до моменту її звільнення 13.06.2014 пройшло достатньо часу, щоб надати вказаний нею листок непрацездатності. Більше того, протягом цього місяця саме вона, будучи головним бухгалтером підприємства, була відповідальною за ведення бухгалтерського обліку та звітності, не поставила собі лікарняного та не включила до списку осіб для призначення допомоги у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю, а натомість неправомірно нарахувала собі заробітну плату, як за повноцінний робочий день.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що до ОСОБА_2 раніше, тобто до винесення оспорюваних наказів, застосовувалися заходи дисциплінарного стягнення у вигляді доган, що підтверджується наступним:

- наказ № 3-к від 17.02.2014 «Про застосування дисциплінарного стягнення до ОСОБА_2.» у вигляді догани (однією з підстав для винесення якого є доповідна записка директора з фінансово-економічних питань Смоляр Л.В. від 30.01.2014 та від 04.02.2014, з яких вбачається, що головним бухгалтером допущено ряд порушень в бухгалтерському обліку та звітності: не відображено в бухгалтерському та податковому обліку витрати в розмірі 50% орендної плати; невірно відображено витрати за субрахунком 221; невірне відображення витрат по рахунку 92, яке може призвести до завищення витрат та заниження податку на прибуток та інші порушення);

- наказ № 9-к від 16.04.2014 «Про застосування дисциплінарного стягнення ОСОБА_2.» у вигляді догани (однією з підстав є акт № 5 від 26.03.2014 «про відсутність на робочому місці» протягом всього робочого дня 26.03.2014 з 09:00 по 18:00);

- наказ № 10-к від 16.04.2014 «Про застосування дисциплінарного стягнення до ОСОБА_2.» у вигляді догани за відсутність на робочому місці 27.03.2014 (однією з підстав є акт № 6 від 27.03.2014 «Про відсутність па робочому місці» протягом всього робочого дня 27.03.2014 з 09:00 по 18:00).

Враховуючи викладене та те, що на момент вирішення питання про звільнення ОСОБА_2, нею не було надано на підприємство листка непрацездатності за 12.05.2014, підставою для звільнення стала ч. 3 ст. 40 КЗпП України.

Згідно п. 23 Постанови ПВСУ № 9 від 06.11.1992року «Про практику розгляду судами трудових спорів» із змінами та доповненнями, за передбаченими п.3ст.40 КЗпП України підставами працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. У таких випадках враховуються ті заходи дисциплінарного стягнення, які встановлені чинним законодавством і не втратили юридичної сили за давністю або зняті достроково (ст.151 КЗпП), і ті громадські стягнення, які застосовані до працівника за порушення трудової дисципліни у відповідності до положення або статуту, що визначає діяльність громадської організації, із дня накладення яких до видання наказу про звільнення минулого не більше одного року.

Також, 02.06.2014 в другій половині робочого дня ОСОБА_2 покинула робоче місце, а згодом повідомила директора, що захворіла та зобов'язується надати підтверджуючі документи.

Внаслідок того, що 02.06.2014 ОСОБА_2 повідомила про свою тимчасову непрацездатність з метою додержання вимог закону керівник вимушений був внести зміни в наказ № 15-к від 02.06.2014 щодо дати звільнення, про що видано наказ № 17-к від 13.06.2014.

Дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення до ОСОБА_2 було застосоване у визначений чинним законодавством строк - протягом одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці (ст. 148 КЗпП України).

Враховуючи викладене, судом першої інстанції вірно встановлено, що 13.06.2014, на підставі наказів № 15-к від 02.06.2014 та № 17-к від 13.06.2014 позивача було звільнено з посади головного бухгалтера ДП «Держреєстри України» за систематичне порушення трудової дисципліни, невиконання обов'язків та неодноразове застосування дисциплінарного стягнення, згідно ч. 3 ст. 40 КЗпП України.

Колегія суддів вважає, що скільки, відсутні підстави для скасування наказів про звільнення, відповідно й відсутні підстави для задоволення вимог позивача про поновлення на роботі.

Відповідно ст. 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі одночасно суд приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Враховуючи те, що відсутні підстави для поновлення на роботі ОСОБА_2, також не підлягають задоволенню й вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

Виходячи з викладеного колегія суддів, приходить до висновку, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідачем було дотримано всіх вимог закону при звільненні позивача.

З огляду на викладене, суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності та постановив законне, правильне по суті і справедливе рішення.

При апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення, в справі не виявлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, при цьому, не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Отже, з огляду вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду без змін.

Враховуючи викладене, керуючись, ст. ст. 218, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 5 лютого 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді