Справа № 449/270/15 Головуючий у 1 інстанції: Савчак А.В.
Провадження № 22-ц/783/5437/15 Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Цяцяка Р.П.,

суддів Зверхановської Л.Д. і Шеремети Н.О.,

при секретарі Ясиновській Я.М.,

за участю адвоката Муралло М.С. - представника позивачки ОСОБА_4; адвоката Тимошика І.Я. - представника відповідача ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Перемишлянського районного суду Львівської області від 25 травня 2015 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2015 року адвокат Муралло Марія Степанівна в інтересах ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_6, в кінцевій редакції позовних вимог якого просила суд ухвалити рішення, яким визнати згаданого відповідача таким, що втратив право на користування житловим будинком АДРЕСА_1 (в подальшому - „спірний будинок"), та усунути перешкоди у володінні, користуванні майном позивачки - спірним будинком, шляхом зняття з реєстрації відповідача у даному будинку.

Позовні вимоги обґрунтовувалися тим, що на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 03 липня 2014 року позивачка є власником спірного будинку, у якому є зареєстрованими ОСОБА_7 (її батько), ОСОБА_8 (її мати), ОСОБА_9 (її брат) та відповідач ОСОБА_6 (її дядько).

Після того, як позивачка вступила у володіння спірним будинком, вона розпочала у ньому ремонт, проведенню якого перешкоджає відповідач, який тривалий час у спірному будинку не проживає, однак вчиняє скандали, погрожує позивачці та псує її майно (а.с. 2-3, 22).

Оскаржуваним рішенням в задоволенні позову відмовлено (а.с. 53-55) і позивачка дане рішення оскаржила в апеляційному порядку.

Апелянт просять рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги, покликаючись на незаконність і необгрунтованість оскаржуваного рішення та на порушення норм матеріального і процесуального права при його ухваленні.

Вважає, що суд не дав належної оцінки її доводам про те, що відповідач не проживає у спірному будинку протягом п'яти років та постійно вчиняє сварки і перешкоджає їй робити ремонт у ньому, з приводу чого вона неодноразово зверталася до органів внутрішніх справ, а також тому, що всі витрати по утриманню будинку несе саме вона.

Також вважає, що відповідач не подав до суду належних та допустимих доказів того, що він дійсно проживає у спірному будинку та не чинить позивачці перешкод у користуванні ним (а.с. 58, 67-68).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта на підтримання доводів апеляційної скарги та заперечення цих доводів зі сторони представника відповідача, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Водночас відповідно до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.

Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України).

Вище наведена правова позиція знайшла своє відображення у постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року по справі № 6-57 цс11 з аналогічних правовідносин, висновки якої щодо застосування норм права (у відповідності до ч.1 ст. 360-7 ЦПК України) мають враховуватися судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Спірний будинок є жилим приміщенням, а тому режим проживання у ньому регулюється нормами ЖК України, ст. 9 якого встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

В той же час, на жодну з підстав, які передбачені законом (зокрема - ЖК України) для позбавлення права громадянина на користування житловим приміщенням, позивач не послався.

За вище наведених обставин у суду не було правових підстав для задоволення позовних вимог.

Відтак колегія суддів приходить до висновку про те, що підстави для скасування оскаржуваного рішення відсутні і апеляційну скаргу на нього, яка не спростовує висновків рішення суду, слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.1, 308, 314 ч.1 п.1, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити та залишити рішення Перемишлянського районного суду Львівської області від 25 травня 2015 року без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий:

Судді: