Справа № 363/4724/14 Головуючий у І інстанції Скарлат О.І.
Провадження № 22-ц/780/1157/15 Доповідач у 2 інстанції Мережко М. В.
Категорія 29 01.04.2015
УХВАЛА

Іменем України

01 квітня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі :

Головуючого судді: Мережко М.В.,

Суддів: Данілова О.М., Коцюрби О.П.,

При секретарі: Франюк Т.В.

Розглянувши в відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, ОСОБА_3 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 03 грудня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_3 до ПрАТ «СК «Провідна», Товариства з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс», третя особа: ОСОБА_5 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення дорожньо-транспортною пригодою.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів,-

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2014 року позивачі звернулися до суду з даним позовом.

Свої вимоги обґрунтовували тим, що 01 липня 2014 року ОСОБА_5, керуючи автомобілем «DAF FT» д/н. НОМЕР_1, що належить ТОВ «Комплекс Агромарс» на 31 км автодороги в с.Лютіж Вишгородського району Київської області, порушив правила дорожнього руху, а саме не вибрав безпечної швидкості руху, безпечного інтервалу внаслідок чого здійснив виїзд причепом на смугу зустрічного руху внаслідок чого зіткнувся з автомобілем ГАЗ 33023-418, д/н НОМЕР_2 під керуванням позивача ОСОБА_2 Внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди автомобілю ГАЗ 33023-418, державний номер НОМЕР_2 завдано значні механічні пошкодження.

Постановою Деснянського районного суду м. Києва від 10 вересня 2014 року ОСОБА_5 визнано винним та притягнуто до адміністративної відповідальності за ст.124 КУпАП.

Згідно висновку №02264/КВ від 23 вересня 2014року вартість завданих збитків автомобіля ГАЗ 33023-418, державний номер НОМЕР_2 складає 59739,31 грн., а вартість відновлювального ремонту становить 75 261,12 грн. Позивачем, згідно акту виконаних робіт від ФОП «Погребняк» від 31 липня 2014 року, сплачено за виконані ремонтні роботи кошти в розмірі 48 000 грн.

Згідно акту виконаних робіт № 0000154 від 26 серпня 2014 року від ПП «Лізгольд» позивачем сплачено за ремонтні роботи в розмірі 22 699,93 грн. Крім того, позивачем на відновлення кузова автомобіля, пошкодженої шумоізоляції та придбання матеріалів були витрачені кошти на суму 3 361,29 грн.

Позивач зазначає, що відновлювальні роботи пошкодженого автомобіля складають загальну суму 74 061,22 грн.

Відповідальність відповідача згідно полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності наземних транспортних засобів застрахована в ПрАТ «СК»Провідна». Страховиком позивачу відшкодовано завдані збитки у розмірі 48 405,15 грн.

Позивач зазначає, що під час ДТП в кабіні пошкодженого автомобіля перебувала його дружина, яка зазнала тілесних ушкоджень, на лікування нею були витрачені кошти в сумі 429,12 грн.

На підтвердження розміру завданих збитків внаслідок пошкодженого автомобіля позивач звернувся до регіонального партнера ТОВ «Декра Експерт» для складання висновку, на що ним витрачено 800 грн.

Також позивач звернувся до юридичної компанії за юридичною допомогою та витратив 5 000 грн. за надання консультацій та складання необхідних документів, втому числі і звернення до суду. Крім того позивачі зазначають, що внаслідок ДТП їм завдано моральної шкоди.

На підставі вищенаведеного, позивач ОСОБА_2 просить стягнути на його користь з ТОВ «Комплекс Агромарс» відшкодування матеріальної шкоди,а саме:

- вартість відновлювального ремонту автомобіля - 31 885,19 грн;

- вартість юридичних послуг - 5 000 грн;

- витрати на лікування - 429,12 грн;

- витрати за складання висновку про розмір збитків - 800 грн;

- моральну шкоду в розмірі 10 000 грн.

Стягнути з ТОВ «Комплекс Агромарс» на користь ОСОБА_3моральну шкоду в сумі 5 000 грн. та з ПрАТ «СК»Провідна» відшкодування заподіяної моральної шкоди у розмірі 5 000 грн. та судові витрати.

Під час розгляду справи позивачем заявлено клопотання про залишення позовних вимог в частині стягнення з ТОВ «Комплекс Агромарс» витрат на лікування в сумі 429,12 грн. без розгляду.

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 03 грудня 2014 року позовні вимоги в цій частині залишено без розгляду. ( а.с. 111).

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 03 грудня 2014 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права. В апеляційній скарзі посилався не невідповідність висновків суду обставинам справи, нез'ясування судом обставин, що мають значення для справи. В апеляційній скарзі зазначав, що суд не взяв до уваги висновок від 23 вересня 2014 року.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з"ясованих обставин справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами , які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається, як на підставу свої вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги.

Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Як видно із матеріалів справи, власником автомобіля «DAF FT CF 85/450», д/н НОМЕР_1 є «Концерн «Комплекс» (а.с. 6), власником автомобіля ГАЗ 33023-418 д/н НОМЕР_2 є ОСОБА_6

Згідно довіреності від 11 квітня 2014 року ОСОБА_2 має право вчиняти від імені ОСОБА_6 такі дії - користуватися, розпоряджатися вказаним автомобілем. (а.с. 11).

Судом першої інстанції встановлено, що 05 січня 2014 року між ТОВ «Комплекс Агромарс» та ПрАТ «СК «Провідна» був укладений поліс обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АС/4865153 предметом якого є страхування автомобіля «DAF FT CF 85/450»,ґ державний реєстраційний номер НОМЕР_1. Згідно полісу страхування ліміт відповідальності за майнову шкоду становить 50 000 грн., франшиза 0,00 грн. ( а.с.56).

Дорожньо-транспортна пригода за участю застрахованого автомобіля «DAF FT CF 85/450», д/н НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_5 та за участю автомобіля ГАЗ 33023-418 д/н НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_2 сталася 01 липня 2014 року на 31 км автодороги Київ-Овруч в с.Лютіж Вишгородського району Київської області.

В результаті цієї пригоди був пошкоджений автомобіль ГАЗ 33023-418 та завдані матеріальні збитки.

Постановою Деснянського районного суду м. Києва від 10 вересня 2014 року ОСОБА_5 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення за ст. 124 КУпАП та накладено стягнення у вигляді штрафу 340 грн. (а.с.12).

Відповідно до довідки № 9406874 про дорожньо-транспортну пригоду внаслідок дорожньо-транспортної пригоди автомобіль ГАЗ 33023-418 державний реєстраційний номер НОМЕР_2 отримав механічні пошкодження: бокова ліва частина, передня ліва частина ( а.с. 87-88).

Відповідач - ПрАТ «СК»Провідна» відповідно до ст.34 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», направив свого представника до місцезнаходження пошкодженого майна для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків, замовивши за власний кошт автотоварознавче дослідження, та прийняв відповідно до вимог ст.36 цього Закону рішення про здійснення позивачу страхового відшкодування.

Згідно звіту спеціаліста з визначення вартості матеріального збитку №02264/КВ від 09 липня 2014 року вартість матеріального збитку, нанесеного власнику автомобіля ГАЗ 33023-418 державний реєстраційний номер НОМЕР_2 в результаті його пошкодження становить 48405,15 грн. ( а.с. 78-86).

Позивач на підставі звіту №02264/КВ від 09 липня .2014 здійснив виплату страхового відшкодування на користь ОСОБА_7. в розмірі 48 405,15 грн., вказана сума була перерахована по системі «Приват Мані «ПАТ КБ «ПриватБанк», що не заперечується позивачем та в порядку ч.1 ст.61 ЦПК України не підлягає доказуванню. ( а.с. 58-59).

Відповідно до ч.2 ст. 1187 ЦК України шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (права власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Відповідно до ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків.

Відповідач ТОВ «Комплекс Агоромарс» не заперечував, що під час ДТП ОСОБА_5 виконував свої трудові обов'язки, тому обов'язок відшкодувати завдані позивачу збитки лежить на відповідачеві ТОВ «Комплекс Агромарс».

Відповідно до ч. 1 ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відповідно до ст. 29 Закону України „Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому уповноваженим органом.

Посилання апелянта ОСОБА_2 на ту обставину, що суд безпідставно не взяв до уваги виконаний на його замовлення 23 вересня 2014 року звіт про оцінку вартості збитків, спричинених пошкодженням транспортного засобу є необґрунтованим, оскільки потерпілий вправі самостійно обрати експерта для визначення шкоди лише у випадку, коли представник страховика не з'явився у визначений строк, що передбачено ст.34 Закону України» Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів". Згідно звіту № 02264/КВ від 09 липня 2014 року, що виконаний на замовлення «Провидна час СК», і був визначений розмір шкоди, завданої автомобілю. Страхова компанія здійснила виплату ОСОБА_7. 30 вересня 2014 року (а.с. 59). Проти розміру відшкодування ОСОБА_7. не заперечував.

Позивач не заперечував, що проведення оцінки пошкодженого автомобіля виконувалось без огляду транспортного засобу майже через місяць після ДТП, без участі іншого учасника ДТП та представника страховика. Звіт зроблений на підставі первинного звіту, актів виконаних робіт та чеків на придбання матеріалів для ремонту автомобіля.

За таких обставин, суд вірно не взяв до уваги звіт від 23 вересня 2014 року.

З урахуванням встановлених обставин суд дійшов вірного висновку про безпідставність заявленої позивачем вимоги про стягнення із ТОВ «Комплекс Агромарс» недоплаченого страхового відшкодування в розмірі 31 885,19 грн. та 800 грн. за проведення оцінки транспортного засобу.

Відповідно до п.п. 4,5 Постанови Пленуму Верховного Суду України, що викладені в п. 4 та п. 5 від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» у своєму позові про стягнення моральної шкоди позивач має зазначати в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

З огляду на вищезазначене один лише факт порушення майнових прав позивача та пошкодження його майна не є безумовною підставою для прийняття судом рішення про стягнення з відповідача відшкодування моральної шкоди в заявленому позивачем розмірі. Відповідно до ст.. 60 ЦПК України, позивачі будь-яких доказів завдання їм моральної шкоди та її розміру не надали, тому висновок суду про відмову у позові про стягнення моральної шкоди із ТОВ « Комплекс Агромарс» є вірними.

У відповідності до ст. 23 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" шкодою, заподіяною життю та здоров'ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є: шкода, пов'язана з лікуванням потерпілого; шкода, пов'язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; шкода, пов'язана із стійкою втратою працездатності потерпілим; моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; шкода, пов'язана із смертю потерпілого.

Статтею 26 -1 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно- правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" визначено розмір моральної шкоди, який відшкодовується страховиком (у випадках, передбачених підпунктами "г" і "ґ" пункту 41.1 та підпунктом "в" пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) потерпілому - фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров'я під час дорожньо-транспортної пригоди, у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров'ю.

За змістом ст. 9 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобов'язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування. Розмір страхової суми за шкоду, заподіяну життю та здоров'ю потерпілих, становить 100 тисяч гривень на одного потерпілого. Страхові виплати за договорами обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності обмежуються страховими сумами, які діяли на дату укладення договору та зазначені в договорі страхування.

Згідно ст. 9 Закону України «Про страхування» страхова сума - це грошова сума, в межах якої страховик відповідно до умов страхування зобов'язаний провести виплату при настанні страхового випадку. Страхова виплата - це грошова сума, яка виплачується страховиком відповідно до умов договору страхування при настанні страхового випадку.

З аналізу вказаних норм Закону вбачається, що страхове відшкодування моральної шкоди є похідним від виплати страхового відшкодування за шкоду, заподіяну здоров'ю, і розмір страхового відшкодування моральної шкоди визначається виключно від розміру виплаченого страхового відшкодування за шкоду, заподіяну здоров'ю.

Таким чином, якщо потерпілому не виплачувалось страхове відшкодування за шкоду, заподіяну здоров'ю, то не має підстав для стягнення страхового відшкодування моральної шкоди, оскільки розмір такого відшкодування в розумінні вимог Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" визначається виключно від розміру іншої страхової виплати.

Також за змістом норм Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно- правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" та Закону України «Про страхування» страховою виплатою за шкоду, заподіяну здоров'ю, є сума, яка виплачена при настанні страхового випадку внаслідок заподіяння шкоди здоров'ю потерпілого у вигляді витрат, пов'язаних з лікуванням потерпілого; шкоди, пов'язаної з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; шкоди, пов'язаної із стійкою втратою працездатності потерпілим.

Враховуючи, що позивачу ОСОБА_3 страхове відшкодування, заподіяного здоров'ю не виплачувалось, і вона з такою заявою до страховика не зверталася, а відтак і підстави для виплати моральної шкоди відсутні, тому висновок про відмову у задоволенні позову в цій частині є вірним.

Відповідно до п.п. 4, 5, 6, 7 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України № 4 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Положення статті 625 ЦК України не застосовуються до відносин з відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, оскільки відшкодування шкоди є відповідальністю, а не грошовим зобов'язанням, яке виникає з договірних зобов'язань. Винятком є відповідальність страховика (стаття 992 ЦК України).

З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга статті 1166 ЦК України) відповідач звільняється від обов'язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п'ята статті 1187 ЦК України, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК України). Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов'язана відшкодувати шкоду.

Відповідно до частини четвертої статті 61 ЦПК України вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. У зв'язку із цим у разі прийняття судом постанови про закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення, наприклад, через закінчення строків накладення адміністративного стягнення (стаття 38 Кодексу України про адміністративні правопорушення), суд повинен звернути увагу на те, чи містить така постанова суду відповіді на питання про те, чи мала місце дорожньо-транспортна пригода та чи сталася вона з вини відповідача. Відсутність складу злочину, наприклад, у разі відмови у порушенні кримінальної справи, закриття кримінальної справи за правилами Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року чи закриття кримінального провадження за правилами Кримінального процесуального кодексу України 2012 року не означає відсутність вини для цивільно-правової відповідальності. При цьому постанова (ухвала) слідчого, прокурора, суду про відмову в порушенні кримінальної справи або її закриття, закриття кримінального провадження є доказом, який повинен досліджуватися та оцінюватися судом у цивільній справі у порядку, передбаченому ЦПК України.

5. Відповідно до частини першої статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену небезпеку завдання шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність, пов'язану з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Оскільки, зазначена норма не містить вичерпного переліку видів джерел підвищеної небезпеки (видів підвищеної небезпечної діяльності), суд, беручи до уваги особливі властивості предметів, речовин або інших об'єктів, що використовуються в процесі діяльності, має право визнати джерелом підвищеної небезпеки також й іншу діяльність. До цих особливих властивостей слід відносити створення підвищеної ймовірності завдання шкоди через неможливість повного контролю за ними з боку людей.

Цивільно-правова відповідальність за шкоду, завдану діяльністю, що є джерелом підвищеної небезпеки, настає у разі її цілеспрямованості (наприклад, використання транспортних засобів за їх цільовим призначенням), а також при мимовільному проявленні шкідливих властивостей об'єктів, що використовуються в цій діяльності (наприклад, у випадку завдання шкоди внаслідок мимовільного руху автомобіля). В інших випадках шкода відшкодовується на загальних підставах, передбачених статтею 1166 ЦК України, особою, яка її завдала (наприклад, коли пасажир, відчиняючи двері автомобіля, що не рухався, спричинив тілесні ушкодження особі, яка проходила поруч).

6. Особою, яка зобов'язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди (пункт 2.2 Правил дорожнього руху України).

Не вважається особою, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка керує транспортним засобом у зв'язку з виконанням своїх трудових (службових) обов'язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, якщо з нею укладено цивільно-правовий договір. Така особа, враховуючи характер відносин, які між ними склалися, може бути притягнута до відповідальності роботодавцем лише у регресному порядку відповідно до статті 1191 ЦК України.

На особу, яка перебувала в трудових відносинах на підставі трудового договору (контракту) і завдала шкоди життю чи здоров'ю у зв'язку з використанням транспортного засобу, що належить роботодавцю, відповідальність за завдання шкоди може бути покладена лише за умови, якщо буде доведено, що вона заволоділа транспортним засобом неправомірно (частини третя і четверта статті 1187 ЦК України).

Фізична чи юридична особа, яка відшкодувала шкоду, завдану її працівником при виконанні трудових (службових) обов'язків на підставі трудового договору (контракту) чи цивільно-правового договору, має право зворотної вимоги (регресу) до такого працівника - фактичного завдавача шкоди - у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом (частина перша статті 1191 ЦК України).

7. При завданні шкоди джерелом підвищеної небезпеки на особу, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, не може бути покладено обов'язок з її відшкодування, якщо вона виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п'ята статті 1187 ЦК України). Під непереборною силою слід розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події (пункт 1 частини першої статті 263 ЦК України), тобто ті, які мають зовнішній характер. Під умислом потерпілого слід розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату (наприклад, суїцид).

Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого, якщо інше не встановлено законом, розмір відшкодування з особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, має бути зменшено (але не може бути повністю відмовлено у відшкодуванні шкоди).

Питання про те, чи є допущена потерпілим необережність грубою (частина друга статті 1193 ЦК України), у кожному конкретному випадку має вирішуватись з урахуванням фактичних обставин справи (характеру дії, обставин завдання шкоди, індивідуальних особливостей потерпілого, його стану тощо).

Положення статті 1193 ЦК України про зменшення розміру відшкодування з урахуванням ступеня вини потерпілого застосовуються і в інших випадках завдання шкоди майну, а також фізичній особі, однак у кожному разі підставою для цього може бути груба необережність потерпілого (перебування у нетверезому стані, нехтування правилами безпеки руху тощо), а не проста необачність. Саме по собі перебування у нетверезому стані не є прикладом грубої необережності, якщо при цьому не було порушено Правила дорожнього руху.

Належних і допустимих доказів, щодо завданої шкоди, позивачем відповідно до ст. 60 ЦПК України не надано ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції. Отже, враховуючи відсутність достатніх доказів щодо розміру заподіяної шкоди, колегія суддів приходить до висновку, що висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог про стягнення як матеріальної так і моральної шкоди є обгрунтованим.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України, перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду постановлено з дотриманням вимог закону, є законним та обгрунтованим, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313- 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 03 грудня 2014 року - залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене протягом двадцяти днів в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: