Справа № 489/3889/15-ц
Номер провадження 2/489/1936/15
РІШЕННЯ
Іменем України
22 вересня 2015 року місто Миколаїв

Ленінський районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого судді Кокорєва В. В.,

при секретарі Антоненко А. С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (далі-позивач) до Державного підприємства "Науково-виробничий комплекс газотурбобудування "Зоря"-"Машпроект" (далі-відповідач) про поновлення на роботі та стягнення середньої заробітної плати,

встановив
В червні 2015 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що перебував з відповідачем у трудових відносинах. 20.03.2014 був призваний на військову службу. Зазначає, що за період перебування його в зоні АТО нарахування заробітної плати йому не проводилось. Крім того, не усвідомлюючи значення своїх дій, його було спровоковано на розірвання трудового договору за згодою сторін. Вказує, що відповідно до вимог закону, його неправомірно було звільнено з посади та за весь період перебування його в зоні АТО йому мала нараховуватись середня заробітна плата.

Просив суд поновити пропущений строк для звернення до суду, поновити на роботі та стягнути з відповідача на його користь середню заробітну плату в сумі 72165,64 грн.

В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали, просили його задовольнити з підстав наведених в позовній заяві.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала, просила відмовити в задоволені позову, подала письмові заперечення.

Дослідивши докази у справі, суд встановив такі обставини та відповідні правовідносини.

17.11.2011 позивача було прийнято на посаду слюсаря цеху №50 з механоскладальних робіт третього розряду на Державне підприємство "Науково-виробничий комплекс газотурбобудування "Зоря"- Машпроект". 03.06.2013 позивач переведений на цьому ж підприємстві на роботу доводжувачем-притирником четвертого розряду цеху №50.

Відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 20.03.2014 за № 64 позивача призваного 11 березня 2014 року призначено командиром відділення та він приступив до виконання обов`язків від 20.03.2014.

11.07.2014 позивач подав заяву про звільнення його з Державного підприємства "Науково-виробничий комплекс газотурбобудування "Зоря"-"Машпроект" за ч. 1 ст. 36 КЗпП України за згодою сторін з 14.07.2014.

14.07.2014 позивач звернувся до роботодавця з заявою, в якій просить розірвати заяву від 11.07.2014 про звільнення. Наголошує, що вказана заява написана під тиском та погрозами з боку адміністрації.

Відповідно до наказу №1784-08-к від 14.07.2014 позивача звільнено з посади доводжувача-притирника 4 розряду цеху 50 за угодою сторін від 14.07.2014.

Згідно витягу з наказу №95 від 03.04.2015 позивача звільнено з військової служби у запас і виключено із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.

На час розгляду справи зі слів позивача його було прийнято на ту ж посаду, яку він займав до звільнення.

Відповідно до пункту 2 Прикінцевих положень Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» від 20.05.2014 № 1275-VII дію ч. 2 ст. 39 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу» і ч. 3 ст. 119 КЗпП в редакції Закону № 1275-VII поширено на громадян України, які починаючи з 18 березня 2014 року були призвані на військову службу на підставі Указу Президента України від 17 березня 2014 року № 303 «Про часткову мобілізацію», затвердженого Законом України „Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію».

З урахуванням вищенаведених змін в законодавстві України за військовослужбовцями, які були призвані відповідно до Указу Президента України від 17 березня 2014 року № 303 «Про часткову мобілізацію» зберігається робоче місце і середній заробіток.

Враховуючи, що позивач був мобілізований відповідно до вищезазначеного указу Президента, він має право на збереження робочого місця та середнього заробітку за час проходження вказаної військової служби.

Однак, вказані гарантії для військовослужбовців не є перешкодою для їх звільнення за власним бажанням або за згодою сторін.

Позивач вважаючи наказ про звільнення незаконним посилається на те, що він відкликав свою заяву про звільнення.

В ч. 1 п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6.11.92 № 9 Про розгляд судами трудових спорів зазначається, що при домовленості між працівником і роботодавцем про припинення трудового договору за п.1 ст.36 КЗпП договір припиняється у строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника і працівника. Як видно із змісту, Верховним Судом України двічі вживається термін домовленість. З матеріалів справи вбачається, домовленість про звільнення сторонами досягнута, домовленості про відкликання заяви про звільнення не досягнуто, що не ставить дії відповідача всупереч вимогам закону.

Відповідно до п. 18 вищезазначеної Постанови при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові.

У постанові Верховного Суду України від 15 жовтня 2013 року висловлено правовий висновок, що анулювання домовленості про звільнення за згодою сторін можливе тільки при взаємній згоді про це працівника і власника підприємства або уповноваженого ним органу. Тобто, відкликання заяви про звільнення позивача за згодою сторін можливе при згоді на це відповідача.

Посилання позивача на те, що заява написана ним під тиском не підтверджені жодними належними і допустимими доказами. Крім того, вплив при написанні такої заяви повинен був бути таким якого не можливо було б уникнути. У свої заяві від 22.07.2014 позивач вказує, що його було дезорієнтовано.

Позивач також пропустив строк для звернення до суду з позовом про поновлення на роботі, однак враховуючи те, що суд відмовляє в задоволенні позову по суті, положення законодавства про пропуск строку судом не застосовувалось.

Дослідивши докази долучені до матеріалів справи щодо їх належності і допустимості, оцінивши їх в сукупності, суд дійшов висновку про те, що в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити у зв`язку з безпідставністю.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 3, 15, 60, 213-215 ЦПК, суд

вирішив
В задоволенні позову ОСОБА_1 до Державного підприємства "Науково-виробничий комплекс газотурбобудування "Зоря"-"Машпроект" про поновлення на роботі та стягнення середньої заробітної плати - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Миколаївської області через Ленінський районний суд м. Миколаєва шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення, а у разі оскарження особою, яка не була присутня під час проголошення рішення - з моменту отримання копії рішення.

Суддя В. В. Кокорєв