Справа № 445/2640/14 Головуючий у 1 інстанції: Постигач Б.А.
Провадження № 22-ц/783/6030/15 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Н. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого судді Курій Н.М.,

суддів: Крайник Н.П., Бойко С.М.,

за секретаря Куцика І.Б.,

з участю ОСОБА_2, його представника ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» на рішення Золочівського районного суду Львівської області від 13 липня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» про визнання недійсним договору лізингу і стягнення коштів,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернувся до суду із означеним вище позовом. Свої вимоги обґрунтовував тим, що у мережі Інтернет на сайті OLX.ua знайшов рекламне оголошення про продаж трактора ДТЗ-454. Бажаючи придбати вказаний трактор, позивач зв'язався з продавцем по телефону. Під час телефонної розмови, продавець повідомив умови придбання і передачі трактора. Оскільки умови, які були повідомлені по телефону ОСОБА_2 влаштували, 03 листопада 2014 року позивач прибув із батьком в офіс продавця у м.Тернопіль. Представником відповідача ОСОБА_4, повідомлено про можливість продажу трактора ДТЗ-454 за 82900 грн., хоча ринкова вартість такого 142000 грн., при цьому зазначено, що даний трактор виготовлений 2-3 роки тому. Перед укладенням договору представник товариства запропонувала внести аванс у сумі 20000 грн. і почекати 3 дні на доставку трактора з Києва, надавши ОСОБА_2 договір лізингу для ознайомлення. Позивач повідомив про відсутність необхідності укладати договір лізингу, оскільки готовий сплатити повну вартість трактора готівкою. Після цього, ОСОБА_4 зазначила про те, що лізинг це внутрішня документація, а позивач має можливість дострокового погашення. Оскільки у позивача був відсутній паспорт, відповідачем запропоновано підписати договір, а копію паспорта передати пізніше. ОСОБА_2 стверджував, що при підписанні договору та додатків №1,2,3, не був заповнений додаток №3, в якому вказується предмет лізингу. Після цього позивачем внесено 20000 грн. на рахунок відповідача. Отримавши примірник договору через декілька днів, позивач зрозумів про односторонню зміну предмета договору, оскільки в специфікації (додаток №3) вказано іншу модель трактора ДТЗ-504. Звернувшись в телефонному режимі до представництва відповідача у м.Києві, позивач дізнався про відсутність замовлення на трактор ДТЗ-454 та наявність замовлення на трактор ДТЗ-504 за ціною 200000 грн. Також позивача повідомили про можливість відмови від замовлення та розірвання договору, однак, 20% авансу, що становить 20000 грн. не повертається згідно з п.12.11 договору. Позивач зазначав, що такі дії відповідача є обманом, оскільки підписуючи договір, він вважав, що підписує договір купівлі-продажу саме трактора ДТЗ-454 за ціною 82900 грн., який буде доставлено протягом трьох днів з моменту сплати авансу, а придбавати трактор ДТЗ-504 він жодного наміру не мав.

Позивач зазначав, що розміщуючи оголошення в мережі Інтернет, а також в подальшому підтверджуючи викладену інформацію, відповідач діяв недобросовісно, оскільки інформація, яка була викладена не відповідає дійсності. Уклавши договір фінансового лізингу і не повідомивши про дійсний предмет та наслідки такого договору, відповідач ввів в оману позивача. Отже, при укладенні оспорюваного договору він діяв під впливом помилки. Тому просив суд визнати договір фінансового лізину №001565 від 03.11.2014 недійсним, застосувати наслідки недійсності правочину, стягнувши з ТОВ "Лізингова компанія "Еталон" на його користь 20000 грн.

Рішенням Золочівського районного суду Львівської області від 13 липня 2015 року вищезазначений позов задоволено.

Суд визнав недійсним договір фінансового лізингу №001565 від 03.11.2014 року, що був укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» і ОСОБА_2.

Суд стягнув з ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон» на користь ОСОБА_2 20 000 грн. внеску по договору фінансового лізингу, 1000 грн. за послуги адвоката і 243,60 грн. судового збору в дохід держави.

Рішення суду оскаржило ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон».

В апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, на основі неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають обставинам справи.

ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон» зазначає, що між ним та ОСОБА_2 03.11.2014 року було укладено договір фінансового лізингу, відповідно до умов якого ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон» зобовязується придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування транспортний засіб (трактор ДТЗ 504), а позивач зобовязується прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами договору.

Апелянт стверджує, що на момент укладення зазначеного вище договору позивач усвідомлював свої обовязки за договором, погодився з ними та почав їх виконувати, про що свідчать підписані ним заяви та квитанції про сплату грошових коштів.

Апелянт вважає, що хибним є висновок суду про те, що відповідно до ст. 229 ЦК України договір має бути визнаний недійсним, оскільки істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обовязків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням, а помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Також, апелянт вказує, що волевиявлення позивача при укладенні договору було вільним, що підтверджується його особистим підписом на аркушах договору, а також на інших документах.

Апелянт звертає увагу на те, що наявність у позивача захворювання очей не може братися до уваги як доказ неможливості ознайомлення з текстом договору.

Апелянт просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

В суді апеляційної інстанції позивач та його представник доводи апеляційної скарги заперечили, просили її відхилити. ОСОБА_2 пояснив, що помилявся щодо істотних умов договору, та саме з цих підстав просив визнати договір недійсним.

Заслухавши доповідь судді апеляційної інстанції, пояснення позивача та його представника, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення судового рішення суд вирішує, чи мали місце обставини справи, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правових відносин та інші. Оцінка зібраних по справі доказів має здійснюватися за правилами, передбаченими ст.212 ЦПК України з врахуванням положень ст.57-66 ЦПК України. Відповідно до вимог ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст.61 ЦПК України.

Відповідно до вимог частини першої ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до вимог частини другої ст.303 ЦПК України, апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Таким чином суд, розглядаючи цивільну справу у порядку позовного провадження, повинен повно і всебічно зясувати фактичні обставини справи та вирішити спір у межах заявлених позовних вимог та зібраних у справі доказів.

Відповідно до ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального права.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що підписуючи цей договір , не маючи можливості ознайомитися з його текстом ОСОБА_2 помилявся щодо істотних умов договору, а тому договір повинен бути визнаний недійсним, а з відповідача належить стягнути на користь позивача 20000 грн., які він вніс на рахунок ТзОВ "Лізингова компанія "Еталон". Крім того, оскільки відповідач вказав у договорі інший трактор, відтак, цей договір був несправедливим по відношенні до позивача в силу приписів ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів».

Проте, такі висновки суду не відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Матеріалами справи встановлено, що 03 листопада 2014 року між ТОВ "ЛК "ЕТАЛОН" як лізингодавцем, та ОСОБА_2 як лізингоодержувачем, був укладений договір фінансового лізингу №001565 (а.с.7-18) із додатками № 1, № 2 та № 3 (а.с.19-21).

Відповідно до п. 1.1 зазначеного договору, лізингодавець зобов'язується придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування майно (надалі - предмет лізингу, визначений у п. 3.1 цього договору), а лізингоодержувач зобов'язується прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові та інші платежі згідно з умовами цього договору.

Строк користування лізингоодержувачем предметом лізингу складається з періодів (місяців) згідно з графіком сплати лізингових платежів (додаток № 2 до договору а.с.20) та починається з дати підписання сторонами акта приймання-передачі предмету лізингу (надалі - "акт приймання-передачі") за формою, встановленою лізингодавцем (п. 1.2. договору).

Згідно із п.1.3 договору, замовлення предмету лізингу відбувається з моменту підписання лізингоодержувачем специфікації (додаток №3 до цього договору а.с.21) та сплати лізингоодержувачем на рахунок Лізингодавця авансового платежу.

Лізингоодержувач має право самостійно обирати транспортний засіб (надалі -ТЗ) та продавця (постачальника) ТЗ і несе пов'язані з цим ризики, Продавцем (постачальником) ТЗ є особа, що, як правило, зазначається у специфікації (надалі - "продавець"). В такому випадку лізингоодержувач подає лізингодавцю письмові заяву із зазначенням назви продавця (постачальника) (п. 1.4 договору).

Згідно із п. 3.1. договору, предметом лізингу по даному договору є трактор ДТЗ (без зазначення будь-яких цифр).

Вартість предмета лізингу на момент укладання даного договору та розмір авансового платежу вказується в додатку № 1 до даного договору (а.с.19), який є його невід'ємною частиною (п. 3.2 договору).

Ч. 1 ст. 3 Закону України "Про фінансовий лізин" встановлено, що предметом договору лізингу може бути неспоживча річ, визначена індивідуальними ознаками та віднесена відповідно до законодавства до основних фондів.

Додатком № 3 від 03 листопада 2014 р. до договору (специфікація) зазначена марка та модель предмету лізингу (а.с.21).

В п.3.6 договору передбачено, що підписуючи цей договір, лізингоодержувач підтверджує, що його повідомили та попередили про всі особливі властивості ТЗ, які можуть бути небезпечними для життя, здоров'я, майна лізингоодержувача та третіх сторін, навколишнього середовища або призвести до пошкодження ТЗ під час його використання і в подальшому візьме на себе всю відповідальність за будь-яку шкоду фізичним, юридичним особам, будь-яким іншим установам внаслідок використання, зберігання, володіння або інших дій з ТЗ.

Договір фінансового лізингу №001565 від 03 листопада 2014 року вчинений у письмовій формі відповідно до ст. 6 ч. 1 Закону України "Про фінансовий лізинг".

ОСОБА_2 підписано кожен аркуш спірного договору, в якому передбачені усі істотні умови, а також додатки до договору (а.с.7-21).

Крім того, 03 листопада 2014 року, в день підписання договору, ОСОБА_2 також написав заяву (а.с.33) про те, що він уважно прочитав та зрозумів умови договору фінансового лізингу №001565 від 03.11.2014 року в повному обсязі та коректно отримав інформацію від менеджера-консультанта, а також отримав свій примірник договору разом з додатками №№ 1, 2, 3, а також ОСОБА_2 03.11.2014 р. підписав заяву (для фізичної особи) на отримання фінансового лізингу (а.с.34).

На виконання умов договору фінансового лізингу позивач 03.11.2014 року сплатив ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон» 20000 грн. (а.с.22), зазначивши в квитанції: «призначення - реєстраційний платіж за договором №001565 від 03.11.2014».

Згідно з ч.ч. 3, 4 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин вчиняється у формі встановленій законом.

Волевиявлення позивача на укладання саме такого договору не спростоване, оскільки його підпис на кожній сторінці договору свідчить про те, що він знав та свідомо допускав настання прав і обов'язків згідно з умовами договору.

Однією з підстав виникнення цивільних прав та обов'язків згідно з пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України є договір, який в силу вимог статті 629 ЦК України є обов'язковим для виконання сторонами.

За статтями 1 та 2 Закону України "Про фінансовий лізинг" N 723/97-ВР від 16 грудня 1997 року, фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають з договору фінансового лізингу, за яким лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізиногоодержувачем специфікацій та умов та передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Відносини, що виникають у зв'язку із договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку, з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Господарська діяльність, що регулюється договором лізингу, здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку.

Згідно із ст. 6 Закону України "Про фінансовий лізинг", договір лізингу має бути укладений в письмові формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу, строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу), розмір лізингових платежів та інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Строк лізингу визначається сторонами договору лізингу відповідно до вимог цього Закону.

Відповідно до ч.1 ст. 16 Закону України "Про фінансовий лізинг", сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором.

У ч. 1 ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» визначено, що відносини, які виникають зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Згідно ч. 2 ст. 6 вказаного Закону, істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 цього ж Закону, лізингоодержувач має право відмовитися від договору лізингу в односторонньому порядку, письмово повідомивши про це лізингодавця, у разі, якщо прострочення передачі предмета лізингу становить більше 30 днів, за умови, що договором лізингу не передбачено іншого строку. Лізингоодержувач має право вимагати відшкодування збитків, у тому числі повернення платежів, що були сплачені лізингодавцю до такої відмови.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 11 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що лізингоодержувач має право вимагати розірвання договору лізингу або відмовитися від нього у передбачених законом та договором лізингу випадках.

У відповідності до ст.ст. 806-807 Цивільного кодексу України, за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками, віднесена відповідно до законодавства до основних фондів.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Стаття 627 ЦК України передбачає, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно із ч. 3 ст. 203 цього ж Кодексу, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

У відповідності до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 229 ЦК України передбачено, що, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

З роз'яснень, які викладені в п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», вбачається, що обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК (435-15)), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину.

Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

З матеріалів справи вбачається, що позивач подав відповідачу заяву на отримання фінансового лізингу, в якій вказав, що предметом лізингу є трактор ДТЗ-504 вартістю 200000 грн. (а.с.34), а також заяву (а.с.33), в якій зазначив, що прочитав та зрозумів умови Договору фінансового лізингу №001565 від 03.11.2014 року в повному обсязі та коректно отримав інформацію від менеджера-консультанта компанії.

Волевиявлення позивача на укладання саме такого договору не спростоване, оскільки його підпис на кожній сторінці договору (а.с.7-18) свідчить про те, що він знав та свідомо допускав настання прав і обов'язків згідно з умовами договору.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Під час розгляду справу позивачем не було надано, а судом не здобуто переконливих доказів укладення оспорюваного договору фінансового лізингу під впливом обману позивача з боку відповідача.

Посилання суду першої інстанції на те, що оспорюваний договір фінансового лізингу укладений шляхом введення в оману відповідачем позивача, так як позивач мав намір придбати інший трактор, що підтверджується роздруківкою із сайту оголошень, суперечать матеріалам справи та нормам чинного законодавства, оскільки звязок між роздруківкою із сайту та наміром позивача нічим не підтверджено та базується на припущеннях всупереч вимогам ст.60 ЦПК України.

Крім того, в заяві позивача на отримання фінансового лізингу та в додатку № 3 до договору фінансового лізингу визначено марку і вартість трактора, з якою погодився позивач, підписавши їх, що в розумінні ст. 807 ЦК України можна вважати індивідуальними ознаками предмету лізингу.

Також не слід приймати до уваги посилання позивача на несправедливість умов оспорюваного договору в силу ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Так, положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що продавець не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Таким чином, для визнання умов оспорюваного договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав і обов'язків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві.

Однак, при цьому позивачем не надано доказів на підтвердження підстав для визнання умов договору несправедливими з підстав вказаних вище в силу вимог Закону України «Про захист прав споживачів», а крім того, норми Закону України «Про захист прав споживачів» у даному випадку мають застосовуватися у системному зв'язку зі спірними правовідносинами, що регулюються Законом України «Про фінансовий лізин», який є спеціальним.

Також не заслуговують на увагу посилання позивача на неможливість ознайомлення з текстом договору через захворювання очей, оскільки ніхто не може бути змушений до вчинення відповідної дії підписання договору. З метою ознайомлення з текстом у позивача була можливість відкладення підписання оспорюваного правочину.

Оскільки договір лізингу підписаний позивачем на кожній сторонці і в цілому, а отже, укладаючи договір лізингу, сторони з'ясували, на яких умовах він укладається, з власної ініціативи взяли на себе певні зобов'язання за даним договором, почали їх виконувати.

Таким чином колегія суддів доходить до висновку, що суд першої інстанції не врахував всі вищевикладені обставини справи та те, що між сторонами було укладено цивільно-правовий договір з дотриманням усіх передбачених законодавством вимог, неправильно застосував норми матеріального права, а тому рішення суду належить скасувати з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст. 303, п. 2 ч.1 ст. 307, ст. 309, ч. 2 ст. 314, ст. 316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» задовольнити.

Рішення Золочівського районного суду Львівської області від 13 липня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В позові ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» про визнання недійсним договору лізингу і стягнення коштів відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішенням апеляційного суду.

Головуючий: Курій Н.М.

Судді: Крайник Н.П.

ОСОБА_5