Справа № 140/315/15-ц
№2/140/202/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30.03.2015 року Немирівський районний суд

Вінницької області

в складі: головуючого судді Підлипняка М.Д.

при секретарі Путій З.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Немирів цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 « Про стягнення санкцій за користування коштами»,

В С Т А Н О В И В :

Позивачка звернулась до суду з цією заявою, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що рішенням Вінницького міського суду від 28 травня 2014 року з відповідачки на її користь стягнуто 15000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 03.07.2014 року рішення Вінницького міського суду від 28 травня 2014 року залишено без змін.

У встановлений законом строк вона звернулась до відділу ДВС з заявою та виконавчим листом про стягнення з відповідачки присудженої до відшкодування суми, однак до даного часу відповідачка добровільно їй заподіяної шкоди, визначеної судом, не відшкодувала, виконати рішення суду відділи ДВС до яких вона зверталась не мають можливості в зв'язку з відсутністю майна у відповідачки, на яке можливо звернути стягнення.

Вважає, що невиконанням рішення суду порушуються її права і вважає, що крім присудженої до відшкодування моральної шкоди в розмірі 15000 грн підлягають відшкодуванню проценти за користування її коштами відповідачкою та інфляція за 2014 рік. Окрім того з відповідачки підлягають стягненню відсотки в розмірі 3% річних.

Просить ухвалити рішення, яким стягнути з відповідачки на її користь кошти в розмірі 4113 грн.49 коп, з яких процент за користування коштами 1875 грн., відсоток річних 450 грн., та нарахована внаслідок інфляції сума 1788 грн. 49 коп.

В судовому засіданні представник позивачки ОСОБА_3 позовну заяву підтримав, просить задовольнити позов в повному обсязі з підстав викладених в позовній заяві.

Представник відповідача ОСОБА_4 позов не визнав, пояснив, що позов є безпідставним та не обґрунтованим, не відповідає встановленим законодавством способам захисту цивільних прав та інтересів особи, а також не підтверджений належними доказами. Вважає, що порядок та спосіб виконання судових рішень визначений ЗУ « Про виконавче провадження», а процесуальні питання, пов'язані з виконанням судових рішень у цивільних справах, а також здійснення судового контролю вирішується відповідно до розділів У1 та У11 ЦПК України. Отже позивачка обрала невірний спосіб захисту своїх інтересів , вона не оскаржила до суду жодної постанови про закриття виконавчого провадження, не використала свого права на повторне пред»явлення до виконання виконавчого документу.

Крім того безпідставність позовних вимог підтверджується тим, що в відповідачки відсутні кошти та майно на які можливо звернути звернення, а отже у неї відсутнє небажання повернути присудженні до відшкодування кошти, які є її власністю Проте жодних доказів ( обґрунтувань) на підтвердження моменту та правових підстав набуття права власності на присуджені грошові кошти у позові не зазначено. Фактичні обставини справи свідчать, що норми закону на які посилається позивачка не підлягають застосуванню до спірних між ними правовідносин, а отже правових підстав для задоволення позову немає. Просить в задоволені позову відмовити.

Вислухавши доводи сторін, дослідивши матеріали справи в межах наданих доказів суд приходить до висновку, що позов до задоволення не підлягає з огляду на наступне:

Відповідно до ст.. 4 ЦПК України, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст.. 10 ч.3 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.. 11 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

В судовому засіданні достовірно встановлено, що відповідачка, відповідно до рішення суду, яке набрало законної сили 03.07.2014 року, зобов'язана відшкодувати позивачці заподіяну матеріальну шкоду в розмірі 15000 грн.

Позивачка з метою стягнення зазначеної суми звернулась з виконавчим листом до відділу ДВС Немирівського рай управління юстиції та відділу ДВС Солом'янського рай управління юстиції м. Києва ( а.с. 6-7) за місцем реєстрації та місцем проживання відповідачки по питанню примусового стягнення присудженого відшкодування, однак зазначеними службами рішення суду не виконано, виконавчий документ повернуто позивачці в зв'язку з відсутністю у боржника майна на яке може бути звернуто стягнення,

роз»яснено право повторного до 05.12.2015 року пред»явлення виконавчого документа до виконання.

Порядок та спосіб виконання судових рішень визначений Законом України « Про виконавче провадження», а процесуальні питання пов'язані з виконанням судових рішень і здійснення судового контролю вирішуються відповідно до вимог ст..ст. 368, 377, 379,383 ЦПК України тобто: Звернення судових рішень до виконання, право на звернення із скаргою до суду на бездіяльність державного виконавця, вирішення питання про звернення стягнення на грошові кошти, що знаходяться на рахунках, визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами тощо.

Посилання позивачки на ст..ст. 536, 625,1048 ЦК України безпідставні, оскільки зазначені норми права не підлягають до застосування при врегулюванні спірних правовідносин, які виникли між позивачкою та відповідачкою у справі, а саме з підстав відшкодування заподіяної шкоди, а застосовуються, щодо зобов'язань внаслідок порушення договірних,грошових зобов'язань.

Так ст.. 536 ЦК України встановлено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами.

Статтею 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання, і в разі просрочення грошового зобов'язання зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час просрочення, а також 3% річних від просроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Статтею 1048 ЦК України взагалі визначено, що право на проценти має позикодавець за договором позики.

Зі змісту зазначених статей вбачається, що вони можуть застосовуватись до виконання зобов'язань відповідно до умов договору, тобто договірних зобов'язань і аж ніяк до правовідносин, що виникли внаслідок заподіяння шкоди.

Позивачкою ні в позовній заяві, ні в судовому засіданні не наведено, що між нею та відповідачкою існували договірні зобов'язання, які регулюються зазначеними нею нормами закону, а отже позов є безпідставним і до задоволення не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись ст..ст. 15,20,536,625,1048 ЦК України, ст..ст. 5,10,15,60,208,209,212-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

В задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 « Про стягнення санкцій за користування коштами»- відмовити.

На рішення може бути подана апеляція до апеляційного суду Вінницької області протягом 10 діб.

Головуючий: