Справа № 369/6317/14ц Головуючий у І інстанції Ковальчук Л.М.
Провадження № 22-ц/780/1425/15 Доповідач у 2 інстанції Голуб
Категорія 42 04.03.2015
РІШЕННЯ

Іменем України

04 березня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого Голуб С.А.,

суддів: Приходька К.П., Таргоній Д.О.

при секретарі : Черепинець О.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та за апеляційною скаргою ОСОБА_2, який діє в інтересах позивача ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25 грудня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, Києво-Святошинського РВ УДМС України в Київській області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Орган опіки та піклування Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області, Служба у справах дітей Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим будинком, зняття з реєстраційного обліку та виселення з жилого будинку та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання права користування жилими приміщеннями, земельною ділянкою і господарськими приміщеннями -

в с т а н о в и л а :

У червні 2014 року позивач пред'явив в суді названий позов посилаючись на те, що він з 1993 року на підставі договору дарування є власником жилого будинку АДРЕСА_1. Разом з ним в будинку зареєстрована колишня дружина ОСОБА_3 та двоє їх спільних дітей - ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1 і ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В шлюбі з відповідачем ОСОБА_3 позивач перебував з лютого 2007 року. Рішенням Києво-Святшинського районного суду від 29 серпня 2012 року шлюб між ним і ОСОБА_3 був розірваний.

Після розірвання шлюбу ОСОБА_3 з дітьми виселилась із будинку .

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 травня 2013 року позов ОСОБА_3 було задоволено і вирішено вселити її і їхніх спільних дітей у будинок

Поселившись в будинку, ОСОБА_3 без його відома вселила до будинку свого співмешканця ОСОБА_4. Своїми протиправними діями та постійними погрозами фізичною розправою ОСОБА_4 і ОСОБА_3 створюють йому перешкоди у користуванні своїм власним помешканням та іншим майном.

З наведеного вбачається, що ОСОБА_4 всупереч волі власника, без будь-яких правових підстав зайняв житлове приміщення, яке належить на праві власності йому, і проживає у зазначеному будинку, а отже, підлягає виселенню у встановленому законом порядку.

Право на користування житлом, яке належить позивачу на праві приватної власності, надається лише члену сім»ї власника цього житла. Так як шлюб між ним і ОСОБА_3 був розірваний, і позивач, як власник будинку не має наміру проживати із колишньою дружиною однією сім»єю, тому вести мову про неї, як члена сім»ї, неможливо. А тому ОСОБА_3, на думку позивача, є такою, що втратила право користування приватним жилим будинком АДРЕСА_1.

Враховуючи викладене, позивач ОСОБА_1 з посиланням на вимоги ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст. ст. 316, 319, 379, 391, 405 ЦК України, ст. ст. 64, 157 ЖК України, просив визнати ОСОБА_3 такою, що втратила право користування жилим будинком АДРЕСА_1, Києво-Святшинського району, Київської області, зобов»язати Києво-Святошинський РВ УДМС України в Київській області зняти ОСОБА_3 з реєстраційного обліку за вказаною адресою, виселити ОСОБА_3 з даного жилого будинку, виселити ОСОБА_4 з жилого будинку АДРЕСА_1.

У вересні 2014 року ОСОБА_3 звернулась до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_6 посилаючись на те, що за час шлюбу між нею і ОСОБА_1 в період з 28 вересня 2002 року і до розлучення 29 серпня 2012 року житло було значно поліпшене, а саме побудовані додаткові будинки та технічні споруди.

Стан приміщення за адресою: АДРЕСА_1, в якому проживає вона з двома неповнолітніми дітьми незадовільний. Негативні умови в будинку штучно створюються ОСОБА_1.

У листопаді 2013 року ОСОБА_1 звертався до Києво-Святошинського районного суду до неї про усунення перешкод у користуванні будинком і вимагав, однак рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 грудня 2013 року йому було відмовлено у задоволенні позову.

На даний час ОСОБА_1 продовжує створювати їй і дітям перешкоди у користуванні житлом. Він займається господарською діяльністю у будинку, вичиняє та обробляє хутро у домашніх умовах, створюючи антисанітарний стан будинку. Крім того, позивач вселив квартирантів у будинок, які почали користуватися разом із її дітьми санвузлом, кухнею та іншими приміщеннями, що створює дітям незручності.

Враховуючи викладене, ОСОБА_3 просила визнати за нею і її двома дітьми, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, і ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, в інтересах яких вона діє, право користування кімнатами площею 18,5 кв.м. і 8,5 кв.м. в спірному будинку , визнати за нею і її двома дітьми право користування частиною присадибної земельної ділянки біля спірного будинку площею 0,01 га, та право користування господарськими приміщеннями, зокрема, 1/3 частиною приміщення погріба з метою вирощування і зберігання сільськогосподарських продуктів для потреб її дітей.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25 грудня 2014 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Зустрічний позов задоволено. Визнано за ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, право користування жилими кімнатами площею 18,5 кв.м. та 8,5 кв.м. в будинку АДРЕСА_1 і право користування земельною ділянкою площею 0,01 га та 1/3 частиною погреба за адресою: АДРЕСА_1.

Не погоджуючись з рішенням суду позивач, а також його представник оскаржили його в апеляційному порядку з підстав порушення судом при його ухваленні норм матеріального права. Просять рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та про відмову у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3

Доводи апеляційних скарг зводяться до того, що суд першої інстанції виділивши у користування відповідача з дітьми конкретні кімнати, фактично встановив порядок користування жилим приміщенням без згоди власника, тим самим порушивши норми матеріального права .

Також ОСОБА_1 та ОСОБА_2 наголошують на тому, що рішення суду в частині визнання за відповідачем ОСОБА_3 права на користування земельною ділянкою та погребом взагалі не ґрунтується на нормах права, оскільки жодним нормативно-правовим актом не передбачено права колишнього члена сім»ї власника на користування земельною ділянкою та господарськими спорудами.

Крім того, не погоджуються із підставами, з яких суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову про виселення із будинку ОСОБА_4 При цьому наголошують на тому, що дослідженими в судовому засіданні доказами було доведено, що ОСОБА_4 вселився в будинок без згоди власника ОСОБА_1 і тимчасово залишив його лише під час розгляду даної справи.

Апеляційна скарга ОСОБА_2 також містить доводи щодо того, що висновок суду про те, що договір найму житлового приміщення має бути зареєстрованим у виконавчому комітеті місцевої ради не ґрунтується на вимогах глави 59 розділу V ЦК України «Найм (оренда) житла»

Судова колегія, заслухавши пояснення ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3 та її представника, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційних скарг і заявлених позовних вимог вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що з 13 лютого 2007 року ОСОБА_1 і ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі.

ІНФОРМАЦІЯ_4 у сторін у справі народився син ОСОБА_8, а ІНФОРМАЦІЯ_3 у сторін народився син ОСОБА_5 .

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 серпня 2012 року шлюб між ОСОБА_3 і ОСОБА_1 розірвано.

За Договором дарування від 11 березня 1993 року ОСОБА_1 належить на праві власності жилий будинок АДРЕСА_1. В Договорі дарування зазначено, що будинок розташований на земельній ділянці розміром 852 кв. м., має розмір житлової площі в цілому 28,5 кв.м.; біля будинку є: сарай літ. «Б», навіс літ. «В», погріб літ. «Г», душ літ. «Д», вбиральня літ. «Е», огорожа, зливна яма, 1/2 частина криниці.

Відповідно до Технічного паспорту на житловий будинок № 5 по провулку Поштовому житловий будинок має три житлових кімнати.

На підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії КВ 216від 24 жовтня 1997 року ОСОБА_1 належить на праві власності земельна ділянка площею 0,0931 га, яка розташована на території АДРЕСА_1, землю передано для обслуговування житлового будинку і господарських будівель.

Згідно наявної в матеріалах справи довідки виконавчого комітету Вишневої міської ради від 14 травня 2014 року № 933 в будинку АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_1, 1968 року народження, ОСОБА_3, 1984 року народження, ОСОБА_7, 2005 року народження, ОСОБА_5, 2007 року народження.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 травня 2013 року задоволено позов ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_7, ОСОБА_5, до ОСОБА_1, третя особа Орган опіки та піклування Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області про вселення .

08 серпня 2013 року згідно акту державного виконавця ВДВС Києво-Святошинського РУЮ ОСОБА_3 було вселено в будинок АДРЕСА_1 і вона разом із неповнолітніми дітьми займає кімнату 1-5 площею 18,5 кв.м.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 грудня 2013 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні власністю.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право користування жилим приміщенням та виселення, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачка є бувшим членом сім»ї власника, а тому режим проживання її в цьому будинку регулюється нормами ЖК України.

З такими висновками суду першої інстанції судова колегія погоджується із наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як на підставі і в порядку, передбаченому законом.

Згідно вимог ч. 2 ст. 64 ЖК України до членів сім»ї наймача будинку (квартири) належать дружина наймача, їх діти і батьки.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 156 ЖК України припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє колишніх членів сім»ї права користування займаним приміщенням.

Позивач у своєму позові не вказав правових підстав для визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право користування будинком. Та обставина, що він не вважає її членом своєї сім»ї і в майбутньому не збирається разом із нею проживати не може бути підставою для задоволення його позову.

Разом із тим, судова колегія не може погодитись із висновком суду в частині відмови у виселенні із будинку ОСОБА_4

Відмовляючи у задоволенні позову в частині виселення ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив з того, що з наданих суду показань свідків, письмових доказів, неможливо дійти висновку, що ОСОБА_4 проживає в спірному жилому будинку. З показань свідків неможливо дійти беззаперечного висновку, що ОСОБА_4 вселився в даний жилий будинок і проживає в ньому постійно. Вимога про виселення ОСОБА_4 з жилого будинку на даний час є необгрунтованою і безпідставною, оскільки з 19 листопада 2014 року і по даний час ОСОБА_4 не проживає в будинку і взагалі відсутній в даному жилому приміщенні. ОСОБА_3 зазначила суду, що ОСОБА_4 проживає у помешканні своєї матері в с. Малютянка, а тому взагалі відсутні підстави для виселення ОСОБА_4 з спірного жилого будинку .

На думку колегії суддів, суд першої інстанції, при встановленні обставин справи щодо проживання ОСОБА_4 в спірному будинку, встановив взаємовиключні обставини. А саме, з одного боку суд не встановив факту постійного проживання ОСОБА_4 у спірному будинку, з другого боку суду зазначив, що ОСОБА_4 з 19 листопада 2014 року не проживає в будинку, тобто визначив конкретну дату, з якої ОСОБА_4 залишив будинок, тим самим підтвердивши факт його проживання до вказаної дати.

Як вбачається із акту соціального інспектування № 137 від 07 травня 2014 року сім»ї ОСОБА_3 за адресою АДРЕСА_1 до складу сім»ї ОСОБА_3 входять співмешканець ОСОБА_4 та діти ОСОБА_8 та ОСОБА_5. Проживають в будинку колишнього чоловіка в кімнаті площею 18,5 кв.м. (а.с.131-132)

Також факт проживання ОСОБА_4 в спірному будинку підтверджується висновком по матеріалам ЖЄО № 1913/7364 від 07 травня 2014 року, які зроблені за повідомленням ОСОБА_1 щодо побиття ОСОБА_4 його дітей ОСОБА_8 та ОСОБА_5. У висновку зазначено, що як ОСОБА_1 так і ОСОБА_3 в своїх поясненнях підтверджували факт проживання ОСОБА_4 в спірному будинку. (а.с.167)

Наведені письмові докази у сукупності із показаннями свідків в даній справі підтверджують факт проживання ОСОБА_4 у спірному будинку.

Відповідно до вимог ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Позивач обрав спосіб захисту свого порушеного права власності , а саме шляхом виселення особи, яка без його згоди вселилась у житлове приміщення.

Оскільки ОСОБА_4 вселився в будинок без згоди його власника, його виселення також не суперечить нормам ст. 109, 116 ЖК України.

Судова колегія вважає, що оскільки на час звернення позивача до суду з даним позовом ОСОБА_4 проживав без законних підстав в будинку, який належить на праві власності позивачу, право позивача на користування будинком підлягає захисту в обраний ним спосіб, а саме шляхом виселення ОСОБА_4 Та обставина, що протягом розгляду справи ОСОБА_4 виселився із будинку не може бути підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки правовідносини визначались на час пред»явлення позову.

Таким чином рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 про виселення ОСОБА_4 підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про задоволення позову.

Задовольняючи зустрічний позов, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_6 використовує будинок АДРЕСА_1 не для проживання, а для господарської діяльності, по всьому будинку він облаштував акваріуми з водою, займається вичинкою хутра. ОСОБА_1 зачинив погріб і ним не користується за належністю. Сама ж ОСОБА_3 займається консервуванням продуктів для споживання нею і дітьми, а тому їй необхідно надати право користування земельною ділянкою та погребом.

Рішення суду в частині задоволення зустрічного позову не відповідає вимогам ст. 215 ЦПК України, оскільки взагалі не містить в собі правового обґрунтування висновків про задоволення зустрічного позову.

Відповідно до ч.1 ст. 405 ЦК України члени сім»ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Відповідно до ст. 156 ЖК УРСР члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку

(квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок

користування цим приміщенням.

За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі

вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На

вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не

потрібно.

Члени сім'ї власника будинку (квартири) зобов'язані дбайливо

ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім'ї

власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку

(квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори

між власником та членами його сім'ї про розмір участі в витратах

вирішуються в судовому порядку.

До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи,

зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення

сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх

права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди

між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про

безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин

застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Наведеними нормативно-правовими актами захищаються права на користування колишніх членів сім'ї власника лише жилими приміщеннями.

Оскільки попередніми судовими рішеннями право відповідача ОСОБА_3 на користування жилим приміщенням у спірному будинку було захищене і вона вселена в будинок, в подальшому закон визначає, що лише від волі власника будинку залежить яким жилим приміщенням в будинку вона може користуватись.

Разом із тим, суд першої інстанції без згоди власника будинку виділив в користування відповідача дві жилі кімнати в будинку.

Законом не передбачено право членів сім'ї власника будинку на користування земельними ділянками та надвірними будівлями, а тому таке право не підлягало судовому захисту.

Однак, суд першої інстанції без зазначення жодних правових підстав також виділив в користування відповідача частину земельної ділянки та частину погреба.

Враховуючи викладене, судова колегія вважає, що рішення суду в частині задоволення зустрічного позову підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 303, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25 грудня 2014 року в даній справі скасувати в частині задоволення зустрічного позову і в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 про виселення з будинку ОСОБА_4 і в цій частині ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Виселити ОСОБА_1 із житлового будинку АДРЕСА_1

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання права користування жилими приміщеннями, земельною ділянкою і господарськими приміщеннями відмовити.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів.

Головуючий :

Судді :