Справа № 152/347/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

06 квітня 2015 року м. Шаргород

Шаргородський районний суд Вінницької області у складі:

головуючого - Строгого І.Л.,

за участі:

секретаря - Палій М.Д.,

представників:

позивача - Роя В.Л.,

відповідачів - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в:

У лютому 2014 року ПАТ КБ «Приватбанк» (далі - позивач) звернулося до суду із позовною заявою до ОСОБА_3 (далі - відповідач-1) та ОСОБА_4 (далі - відповідач-2) про стягнення заборгованості. Позов обґрунтований тим, що відповідно до укладеного між позивачем та відповідачем-1 договору № VIS0GR, позивач зобов'язувався надати відповідачу-1 кредит у розмірі 61 800 грн на строк до 29.09.2018, а останній зобов'язувався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитом, у строк та на умовах, встановлених кредитним договором. Кредитним договором передбачалося, що відповідач-1 щомісяця повинен надавати позивачу кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також інші витрати згідно договору. У випадку порушення зобов'язань за кредитним договором, відповідач-1 зобов'язаний сплатити позивачу відсотки за кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної у строк заборгованості за кредитом.

Позивач зобов'язання за кредитним договором виконав повністю, оскільки надав відповідачу-1 кредит у розмірі 61 800 грн, тоді як відповідач-1 узятих на себе зобов'язань не виконав, порушуючи порядок та строки погашення заборгованості по кредиту. Порушення відповідачем-1 умов кредитного договору призвели до виникнення заборгованості за кредитом, яка станом на 28.01.2014 складала 300 999,47 грн, з яких: 77 789,69 грн - заборгованість за кредитом; 28 411,03 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом; 8 035,74 грн - заборгованість по комісії за користування кредитом; 186 763,01 грн - пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором; 250 грн - штраф (фіксована частина) та 13 449,50 грн - штраф (процентна складова). Від суми боргу позивач віднімає 32 009,50 грн, які були стягнуті з відповідача за рішенням Шаргородського районного суду від 24.02.2011 та просить стягнути з відповідача-1 - 282 689,47 грн заборгованості за кредитним договором.

Окрім того, позивач посилається на укладений з відповідачем-2 договір поруки, відповідно до якого, остання виступила поручителем перед позивачем за виконання відповідачем-1 зобов'язань за кредитним договором № VIS0GR, з огляду на це та, посилаючись, на солідарне зобов'язання відповідача-2 разом із відповідачем-1 сплатити борг, позивач також просить стягнути з відповідача-2 заборгованість за кредитним договором у розмірі 282 689,47 грн.

Заявою від 4.06.2014, представник позивача Мазур О.О. збільшила позовні вимоги та просила стягнути солідарно з відповідача-1 і відповідача-2 на користь позивача заборгованість за кредитним договором № VIS0GR від 29.09.2008 в сумі 300 999,47 грн (т. І а.с. 145).

У судовому засіданні представник позивача - Рой В.Л. позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини, зазначені у позовній заяві. Також представник позивача стверджував, що у справі достатньо доказів обґрунтованості позовних вимог.

Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у судове засідання не з'явилися, проте їх представник ОСОБА_2, яка діє на підставі довіреностей від 21.03.2014 (т. І а.с. 68, 69) у письмових запереченнях (т. І а.с. 74-78) та у судовому засіданні позовні вимоги не визнала. Свою позицію обґрунтувала, зокрема тим, що позивач не надав належних та допустимих доказів наявності заборгованості відповідачів за кредитним договором, а також її розміру. Також представник відповідачів вважає, що зобов'язання відповідача-2 як поручителя припинилися, оскільки, позивач не пред'явив протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання вимоги до поручителя. Окрім того, на думку представника відповідачів, внаслідок укладеної між позивачем та відповідачем-1 додаткової угоди від 3.06.2013 до кредитного договору № VIS0GR від 29.09.2008, змінились зобов'язання відповідача-1, внаслідок чого збільшився і обсяг його відповідальності, проте ця зміна відбулася без згоди поручителя, що також відповідно до ч.1 ст. 559 ЦК України свідчить про припинення поруки.

Розглянувши подані документи та матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши усі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги позивача та заперечення відповідачів, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд установив наступні обставини.

Пунктами 1.1., 1.2. кредитного договору № VIS0GR від 29.09.2008 (далі - кредитний договір), укладеного між позивачем та відповідачем-1 передбачено, що банк зобов'язується надати позичальнику кредитні кошти, шляхом видачі готівки через касу чи/або перерахування на рахунок, зазначений у п. 8.1. цього договору. Строк, вид кредиту, цілі, розмір кредиту, відсотків, винагород, розмір щомісячного платежу, період сплати, порядок погашення заборгованості за цим договором зазначені у розділі 8 договору. Кредит надається в обмін на зобов'язання позичальника по поверненню кредиту, сплаті відсотків, винагороди в зазначені цим договором строки (т. І а.с. 19).

Відповідно до пункту 8.1. кредитного договору, банк зобов'язується надати позичальнику кредитні кошти на строк з 29.09.2008 по 29.09.2018 включно, у вигляді строкового кредиту у розмірі 61 800 грн, з яких: 60 000 грн на капітальний ремонт, шляхом видачі готівки через касу, а також 1800 грн на сплату винагороди за надання фінансового інструменту у момент надання кредиту, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 2,33% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за резервування ресурсів у розмірі 7,56% річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п. 7.2. цього договору. Періодом сплати вважати період з 10 по 15 число кожного місяця.

Погашення заборгованості за цим договором здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 1909,63 грн згідно графіку погашення кредиту (додаток 2 до кредитного договору) для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, комісії (т. І а.с. 23).

Додатками до укладеного кредитного договору є загальна вартість кредиту та графік погашення кредиту (т. І а.с. 25-28).

29 вересня 2008 року між позивачем та відповідачем-2 було укладено договір поруки, пунктом 16 якого передбачалося, що відповідач-2 поручалася перед позивачем за виконання відповідачем-1 умов кредитного договору № VIS0GR від 29.09.2008 (т. І а.с. 131).

Із ордера-розпорядження № 18 про видачу строкового кредиту від 30.09.2008 та заяви на видачу готівки № 3 від 30.09.2008 вбачається, що позивач надав відповідачу-1 кредит, у розмірі 61 800 грн (т. І а.с. 30, 130).

13 червня 2013 року між позивачем та відповідачем-1 було укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору № VIS0GR від 29.09.2008 (далі - додаткова угода) (т. І а.с. 122, 123).

Пунктом 1 додаткової угоди передбачалося зменшити суму заборгованості, що виникла в період з дати надання позичальнику кредиту до дати підписання додаткової угоди на 190 906,22 грн, а саме: відсотки у розмірі 45 473,47 грн, комісія у розмірі 23 208,57 грн та пеня у розмірі 122 224,18 грн.

Пунктом 3 додаткової угоди викладено у новій редакції пункт 8.1. кредитного договору, згідно з яким, банк зобов'язується надати позичальнику кредитні кошти, шляхом видачі готівки через касу на строк з 29.09.2008 по 29.09.2018 включно, у вигляді не поновлювальної кредитної лінії у розмірі 107 273,47 грн, з яких: 61 000 грн на споживчі цілі, а також 46 273,47 грн на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених підпунктами 2.1.3, 2.2.7 цього договору, зі сплатою з 3.06.2013 відсотків за користування кредитом у розмірі 23,04% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за резервування ресурсів у розмірі 7,56% річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п. 7.2. цього договору. Періодом сплати вважати період з 10 по 15 число кожного місяця. Погашення кредиту проводиться в строки відповідно до графіка погашення кредиту (додаток № 1).

Пунктами 5 та 6 додаткової угоди затверджено у новій редакції додаток 1 (графік погашення кредиту), а також досягнуто домовленості про те, що погашення заборгованості позичальника за договором здійснюється згідно графіка погашення кредиту (додаток 1 до додаткової угоди).

Позивач стверджує, що відповідач-1 допустив порушення зобов'язань, передбачених кредитним договором та додатковою угодою, що призвело до виникнення заборгованості за кредитом, яка станом на 28.01.2014 складала 300 999,47 грн, з яких: 77 789,69 грн - заборгованість за кредитом; 28 411,03 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом; 8 035,74 грн - заборгованість по комісії за користування кредитом; 186 763,01 грн - пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором; 250 грн - штраф (фіксована частина) та 13 449,50 грн - штраф (процентна складова).

Установленим судом обставинам відповідають цивільні правовідносини, що виникають із договору кредиту, які регулюються Цивільним кодексом України (далі - ЦК України).

Так, частинами 1 та 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно ч. 1 ст. 1055 ЦК України, кредитний договір укладається в письмовій формі.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України).

Частиною 2 ст. 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

З огляду на встановлені судом обставини та зважаючи на викладені вище норми ЦК України, суд прийшов до наступних висновків: між позивачем та відповідачами виникли договірні правовідносини, на підставі кредитного договору та договору поруки.

Згідно укладеного кредитного договору, позивач зобов'язувався надати відповідачу-1 кредит у розмірі 61 800 грн, а останній зобов'язувався у строк, передбачений договором, повернути суму кредиту, сплатити відсотки за користування кредитом та винагороди, шляхом щомісячної сплати коштів, у розмірі та у строки, встановлені у графіку погашення кредиту.

За умовами договору поруки, відповідач-2 поручався перед позивачем за виконання відповідачем-1 зобов'язань за кредитним договором.

Із матеріалів справи також вбачається, що позивач свої зобов'язання за кредитним договором виконав повністю, оскільки надав відповідачу-1 кредит на умовах, визначених кредитним договором.

У свою чергу, відповідач-1 зобов'язання, узяті на себе за кредитним договором, виконував не належним чином, що призвело до виникнення заборгованості по кредиту. Факт наявності заборгованості відповідача-1 за кредитним договором визнано представниками сторін, а тому відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України, ця обставина не підлягає доказуванню.

Відповідно до статей 10, 57-60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана за допомогою належних та допустимих доказів довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Ці обставини встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

При розгляді цієї справи у сторін виник спір щодо розміру заборгованості відповідача-1 за кредитним договором, а отже саме розмір заборгованості відповідача-1 за кредитним договором належить доказувати позивачу.

Так, обґрунтовуючи розмір заборгованості відповідача-1 за кредитним договором, позивач посилається, зокрема на розрахунки заборгованості за договором станом на 28.01.2014 (т. І а.с. 14-18) та станом на 2.06.2014 (т. ІІ а.с. 8-12).

Проте суд вважає ці докази не належними, оскільки ці розрахунки суперечать один одному, що виявилося у наступному.

У операціях за 10.12.2008, 16.12.2008 та 10.01.2009, відображених у графах «Сума пені нарахована» та «Заг.заборг. з пені (накопич)» розрахунку станом на 28.01.2014 зазначено розмір пені, нарахованої відповідачу-1, у розмірі 22 грн, 6 грн та 57,97 грн відповідно, тоді як у аналогічних графах розрахунку станом на 2.06.2014 у операціях за 10.12.2008 та 16.12.2008 суми пені взагалі відсутні, а у операції за 10.01.2009 пеня визначена у розмірі 14,01 грн.

Подібні розбіжності у розрахунках пені містяться також у операціях за: 10.02.2009; 10.03.2009; 17.03.2009; 10.04.2009; 16.04.2009; 10.05.2009; 10.08.2009; 10.10.2009; 10.11.2009; 10.03.2013. Звертає на себе увагу також, розбіжність у розрахунках пені в операціях за 4.06.2013. Так, у розмір пені, зазначений у розрахунку станом на 28.01.2014 складає 144,62 грн, а у розрахунку станом на 2.06.2014 розмір пені визначений в сумі 72 032,04 грн. При цьому, починаючи з цієї дати розмір пені у розрахунках взагалі не співпадає.

У цілому, розрахунки заборгованості відповідача-1 за договором кредиту, надані позивачем в обґрунтування вимогне містять у собі власне самих розрахунків розміру заборгованості за кредитом, зокрема, періодів та порядку її нарахування, а містять лише результати нарахування заборгованості, що унеможливлює перевірку судом правильності нарахування позивачем заборгованості відповідача-1 за кредитним договором.

За клопотанням представника відповідачів ухвалою суду від 4.06.2014 у справі призначалась судово-економічна експертиза (т. І а.с. 150, 151).

Згідно висновку експерта від 30.01.2015 № 1021/14-21 (т. І а.с. 197-211), у зв'язку із тим, що на дослідження не надано документів на отримання кредиту, за наданими матеріалами не надається за можливе документально підтвердити суми заборгованості за кредитом, процентам за користування кредитними коштами, комісії за користування кредитними коштами та штрафам.

Суд зважає на те, що за клопотанням експерта, ухвалою суду від 17.12.2014 позивача було зобов'язано надати судовому експерту документи по кредитному договору, та додатковій угоді, зокрема: розрахунок та документи, що підтверджують суми, вказані у п. 1 додаткової угоди, документи, що підтверджують видачу кредиту згідно додаткової угоди, письмові пояснення щодо сум, указаних у розрахунку заборгованості станом на 28.01.2014 та інші документи, необхідні експерту для проведення експертизи (т. І а.с. 183, 187, 188).

Проте ухвалу суду позивач не виконав, документів експерту не надав.

Згідно ч. 1 ст. 146 ЦПК України, у разі ухилення особи, яка бере участь у справі, від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з'ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

Статтями 11 та 212 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи в межах заявлених сторонами вимог, на підставі доказів, які він оцінює за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на викладене, зважаючи на те, що експертиза у цій справі призначалась для з'ясування факту документального підтвердження правильності нарахування позивачем суми заборгованості відповідача-1 по кредиту, процентам за користування кредитом, комісії за користування кредитними коштами та штрафам та беручи до уваги, що позивач ухилився від надання за клопотанням експерта необхідних матеріалів, суд вважає, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами розміру заборгованості відповідача-1 за кредитним договором.

Суд враховує також те, що представником позивача не заявлялось клопотання про призначення повторної експертизи, хоча відповідно до ст. 10 ЦПК України, суд роз'яснював сторонам їх права та обов'язки та попереджував про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій.

Окрім того, як зазначалося вище, згідно кредитного договору № VIS0GR від 29.09.2008, ордера-розпорядження № 18 про видачу строкового кредиту від 30.09.2008 та заяви на видачу готівки № 3 від 30.09.2008 відповідач-1 реально одержав у кредит 61 800 грн, тоді як у розрахунках заборгованості за кредитом станом на 28.01.2014 (т. І а.с. 18) та станом на 2.06.2014 (т. ІІ а.с. 12) заборгованість відповідача-1 за кредитом становить 77 789,69 грн.

Тобто різниця між реально виданим кредитом відповідачу-1 та сумою заборгованості за тілом кредиту, заявленою до стягнення складає 15 989,69 грн, проте доказів видачі кредиту у цій сумі позивачем не надано. Не може бути належним доказом видачі кредиту додаткова угода № 1 від 3.06.2013 (т. І а.с. 122), оскільки ця угода свідчить лише про внесення змін до вже діючого кредитного договору, а не про видачу додаткової суми кредиту.

Інші документи, такі як: виписки по рахунку та меморіальні ордери (т. І а.с. 90-121, т. ІІ 13-226) ні самі по собі, ні у сукупності з іншими доказами також не дають можливості перевірити правильність нарахування позивачем заборгованості відповідача-1 за кредитним договором.

Отже, у задоволенні позову ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_3 слід відмовити, через недоведеність позивачем розміру заборгованості за кредитним договором.

Що стосується позовних вимог до ОСОБА_4 як до поручителя, то суд виходить із такого.

Згідно ч. 1 ст. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Частинами 1 та 2 ст. 554 ЦК України встановлено, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Таким чином, обов'язок поручителя перед кредитором виникає лише за умови порушення зобов'язання боржником, а тому порука ОСОБА_4 є похідною від основного зобов'язання, тобто у даному випадку від зобов'язання ОСОБА_3 за кредитним договором.

Тому, зважаючи на те, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами розміру заборгованості відповідача-1 за кредитом і саме з цих підстав суд вирішив відмовити банку у позові до відповідача-1, то відповідно з цих же підстав належить відмовити і у задоволенні вимог до відповідача-2.

У цій справі судом не надається оцінка припиненню чи не припиненню дії поруки, на що посилалася представник відповідачів, оскільки у випадку не визнання кредитором права поручителя, передбаченого ч. 1 ст. 559 ЦК України на припинення кредитного зобов'язання за договором поруки, таке право підлягає захисту судом за позовом поручителя, шляхом визнання його права на підставі п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, виходячи із загальних засад цивільного законодавства і судочинства. Таку правову позицію висловив Верховний Суд України у постанові від 21.05.2012 у справі № 6-20цс11.

Із позовної заяви вбачається, що ПАТ КБ «Приватбанк» вважає, що порука відповідача-2 за виконання відповідачем-1 зобов'язань за кредитним договором не припинилась, таку ж позицію висловив і представник позивача у судовому засіданні, заперечуючи проти посилань представника відповідачів на припинення поруки, що свідчить про не визнання кредитором права поручителя, передбаченого ч. 1 ст. 559 ЦК України на припинення кредитного зобов'язання за договором поруки.

Водночас відповідачем-2 у цій справі не заявлявся зустрічний позов про визнання поруки припиненою та не надано доказів ухвалення судом такого рішення.

Отже, відмовляючи у задоволені позовних вимог до відповідача-2, суд виходить виключно через недоведеність позивачем розміру заборгованості відповідача-1 за кредитом, що у свою чергу не доводить розмір вимог до відповідача-2.

Пунктом 6 ч. 1 ст. 214 ЦПК України встановлено, що під час ухвалення рішення суд вирішує як розподілити між сторонами судові витрати.

Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

У зв'язку із відмовою у задоволенні позову, судові витрати, понесені позивачем при зверненні до суду, відшкодуванню не підлягають.

Окрім того, у справі проводилась судово-економічна експертиза, проте доказів її оплати суду не надано, а тому витрати на судову експертизу відшкодуванню не підлягають.

Тому, керуючись статтями 10, 11, 57-62, 88, 212-215 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про стягнення заборгованості відмовити.

Згідно статей 223, 294, 296 ЦПК України, рішення суду може бути оскаржене у апеляційному порядку до Апеляційного суду Вінницької області через Шаргородський районний суд Вінницької області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя І.Л.Строгий