Ухвала

іменем україни

04 березня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Амеліна В.І., Карпенко С.О.,

Остапчука Д.О., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до сільськогосподарського багатофункціонального кооперативу «Мрія» Балтського району Одеської області про стягнення орендної плати, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Балтського районного суду Одеської області від 23 квітня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 15 липня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, мотивуючи його тим, що 23 грудня 2003 року між ним та відповідачем укладено договір оренди земельної ділянки сільськогосподарського призначення площею 3,59 га, яка належить позивачу на праві приватної власності, строком на 10 років. Згідно з пунктом 2.2 зазначеного договору орендна плата передбачена у вигляді 10 відсотків натуроплати щороку, не пізніше 30 листопада поточного року. Посилаючись на те, що відповідач не сплатив йому оренду плату, передбачену договором, позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь 1 000 кг зерна пшениці, 1 200 кг зерна кукурудзи та 100 кг зерна соняшника; стягнути пеню за несвоєчасну виплату орендної плати з розрахунку 0,3% від суми недоїмки, понесені позивачем судові витрати та витрати на правову допомогу.

Рішенням Балтського районного суду Одеської області від 23 квітня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 15 липня 2014 року, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі заявник просить скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що визначити розмір орендної плати у вигляді натуральної оплати є неможливим, а оскільки позивач відмовився від орендної плати у вигляді 3% від вартості земельної ділянки, підстав для задоволення позову немає.

Апеляційний суд погодився з такими висновками районного суду, зазначивши при цьому, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог.

Проте погодитись з такими висновками апеляційного суду не можна з наступних підстав.

Відповідно до ст. 313 ЦПК України справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справ судом першої інстанції, за результатами якого апеляційний суд ухвалює рішення або постановляє ухвалу за правилами ст. 19 і гл. 7 розд. ІІІ цього Кодексу.

За змістом ухвала суду апеляційної інстанції повинно відповідати вимогам ст. 315 ЦПК України. Зокрема, у ній повинні бути зазначені мотиви, з яких апеляційний суд виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Проте, зазначеним вимогам ухвала суду апеляційної інстанції не відповідає. Суд належним чином не перевірив доводів апеляційної скарги; не перевірив законність і обґрунтованість ухваленого судом першої інстанції рішення; не навів достатніх мотивів прийнятого ним рішення; не зазначив обставини, якими б спростовувалися доводи апеляційної скарги.

Судами установлено, що 26 грудня 2003 року між ОСОБА_3 та сільськогосподарським багатофункціональним кооперативом «Мрія» Балтського району Одеської області (далі - СБФК «Мрія») укладено договір оренди земельної ділянки загальною площею 3,59 га, яка належить ОСОБА_3 на праві власності, строком на 10 років, зі сплатою орендною плати у розмірі 10% натуральної оплати щороку, не пізніше 30 листопада поточного року.

Орендар не виконав свої зобов'язання відповідно до договору, посилаючись на те, що виплатити передбачену договором оренду плату неможливо, а тому дійшов висновку, що сплаті підлягає орендна плата в грошовому еквіваленті відповідно до рекомендацій, які викладені в Указі Президента України від 02 лютого 2002 року № 92/2002 «Про додаткові заходи щодо соціального захисту селян - власників земельних ділянок та земельних часток (паїв)».

Позивач відмовився отримати оренду плату в грошовому еквіваленті.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 13 Закону України "Про оренду землі" (далі - Закон) договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

За правилами ст. 21 Закону розмір, форма і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України). Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди.

Відповідно до положень ч. ч.1, 2 ст. 22 Закону орендна плата може справлятися у грошовій, натуральній та відробітковій (надання послуг орендодавцю) формах. Сторони можуть передбачити в договорі оренди поєднання різних форм орендної плати.

Відповідно до Указу Президента України від 02 лютого 2002 року № 92/2002 «Про додаткові заходи щодо соціального захисту селян - власників земельних ділянок та земельних часток (паїв)» встановлено, що плата за оренду земельних ділянок сільськогосподарського призначення, земельних часток (паїв) не може бути менше 3 відсотків визначеної відповідно до законодавства вартості земельної ділянки, земельної частки (паю) та поступового збільшення цієї плати залежно від результатів господарської діяльності та фінансово-економічного стану орендаря.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд на зазначене уваги не звернув, у порушення ст.ст. 303, 315 ЦПК України у достатній мірі не перевірив доводи апеляційної скарги, в ухвалі не зазначив конкретні обставини й факти, що спростовують такі доводи.

Зокрема, поза увагою апеляційного суду залишилося те, що фактично орендарем в одноособовому порядку було змінено умови договору оренди стосовно форми орендної плати; не враховано, що Указ Президента України від 02 лютого 2002 року № 92/2002 «Про додаткові заходи щодо соціального захисту селян - власників земельних ділянок та земельних часток (паїв)» носить рекомендаційний характер і не може бути обов'язковою підставою для зміни умов договору оренди, за яким сторони досягли домовленості під час його укладення; суд не перевірив причини неможливості виплати орендної плати у натуральній формі, як це передбачено договором; не витребував у відповідача докази на підтвердження неможливості оплати орендної плати у натуральній форми, та дійшов передчасного висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Враховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом не встановлені, ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для її скасування із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Одеської області від 15 липня 2014 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. КасьянГоловуючий
Судді:В.І. Амелін С.О. Карпенко Д.О. Остапчук В.О. СавченкоСудді:В.І. Амелін