УХВАЛА

іменем україни

1 квітня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Лесько А.О.,

Хопти С.Ф., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні справу за скаргою ОСОБА_3 на постанови старших державних виконавців Заводського відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції за касаційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 8 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаною скаргою, посилаючись на те, що 26 травня 2014 року Заводським районним судом м. Миколаєва ухвалено заочне рішення у справі за позовом ОСОБА_4 до нього про стягнення неповернутої суми грошових коштів за договорами позики, відсотків за користування ними та 3 % річних за прострочку виконання грошових зобов'язань. 13 червня 2014 року на підставі цього рішення Заводським районним судом м. Миколаєва було видано виконавчий лист, на підставі якого 25 червня 2014 року старшими державними виконавцями Заводського відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції Олексенко І.В. було відкрито виконавче провадження, а 22 липня 2014 року Кудіною Н.А. було винесено постанову про накладення арешту на його майно та з метою його забезпечення оголошено заборону на його відчуження.

Згідно з цією постановою було проведено опис і арешт належного йому на праві власності автомобіля Daewoo Lanos, 2007 року випуску, державний номер НОМЕР_1, про що складено відповідний акт. Зазначав, що вказаний автомобіль був придбаний у кредит у ВАТ «КБ «Надра», є заставленим майном, яке не може бути арештовано на виконання інших зобов'язань.

Оскільки, на його думку, вказані постанови ухвалені з порушенням чинного виконавчого провадження, просив визнати дії державного виконавця при їй постановленні незаконними та скасувати вказані постанови.

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 29 вересня 2014 року скаргу ОСОБА_3 задоволено частково. Визнано незаконним дії старшого державного виконавця Заводського відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції Олексенко І.В. стосовно винесення постанови від 25 червня 2014 року про відкриття виконавчого провадження та зобов'язано скасувати цю постанову. Визнано незаконними дії старшого державного виконавця Заводського відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції Кудіної Н.А. в частині винесення постанови від 22 липня 2007 року про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження та зобов'язано скасувати цю постанову. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 8 грудня 2014 року ухвалу суду першої інстанції скасовано та постановлено нову ухвалу. У задоволенні скарги ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати судове рішення апеляційного суду та залишити в силі судове рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи частково скаргу ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що при винесенні постанов про відкриття виконавчого провадження та про накладення арешту на майно, старші державні виконавці діяли усупереч законодавству про виконавче провадження, а саме, виконували судове рішення, що не набрало законної сили та у порушення процедури проведення виконавчих дій.

Скасовуючи ухвалу районного суду та відмовляючи у задоволенні скарги, апеляційний суд виходив із того, старші державні виконавці діяли відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження», тому підстав для визнання дій державних виконавців незаконними немає.

Проте погодитись з такими висновками судів не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 383 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судами встановлено, що 26 травня 2014 року Заводським районним судом м. Миколаєва ухвалено заочне рішення у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення неповернутої суми грошових коштів за договорами позики, відсотків за користування ними та 3 % річних за прострочку виконання грошових зобов'язань. 13 червня 2014 року на підставі цього рішення Заводським районним судом м. Миколаєва було видано виконавчий лист, на підставі якого 25 червня 2014 року старшими державними виконавцями Заводського відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції Олексенко І.В. було відкрито виконавче провадження, а 22 липня 2014 року Кудіною Н.А. було винесено постанову про накладення арешту на його майно та з метою його забезпечення оголошено заборону на його відчуження. Згідно з цією постановою було проведено опис і арешт належного ОСОБА_3 на праві власності автомобілю Daewoo Lanos, 2007 року випуску, державний номер НОМЕР_1, про що складено відповідний акт.

За змістом п. 1 ч. 1 ст. 32 Закону України "Про виконавче провадження" заходом примусового виконання судових рішень є звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають у інших осіб або належать боржникові від інших осіб.

Згідно з ч. 1 ст. 52 Закону України "Про виконавче провадження" звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Арешт на майно боржника може накладатись державним виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження (ст. 57 Закону України "Про виконавче провадження").

Загальний порядок звернення стягнення на заставлене майно визначений ст. 54 Закону України "Про виконавче провадження", відповідно до якої звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-заставодержателя.

Примусове звернення стягнення на предмет застави здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України "Про заставу" (ст. 54 Закону України "Про виконавче провадження").

При реалізації цієї норми слід мати на увазі, що за положеннями ст. 1 Закону України "Про заставу" застава - це спосіб забезпечення зобов'язань, якщо інше не встановлено законом. В силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов'язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами та відповідно частиною першою ст. 20 Закону України "Про заставу", за якою заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що застава як правовий інститут виконує забезпечувальну функцію виконання боржником основного зобов'язання, тобто спрямований на те, щоб гарантувати кредитору-заставодержателю право на задоволення його вимог за рахунок певного, заздалегідь визначеного сторонами майна за наявності в боржника заборгованості перед кредитором.

Застава має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії договору застави (ст. 3 Закону України "Про заставу").

За змістом ч. 2 ст. 1 Закону України "Про заставу" у разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до застави заставодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета застави переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в заставу нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації застави.

Пріоритет права заставодержателя на задоволення забезпечених заставою вимог за рахунок предмета застави відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в заставу нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації застави. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації.

Отже, звернення стягнення на предмет застави в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-заставодержателя, який має переважне право перед іншими особами на задоволення забезпечених заставою вимог за рахунок предмета застави.

Згідно з ч. 4 ст. 54 Закону України "Про виконавче провадження" про звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, державний виконавець повідомляє заставодержателю не пізніше наступного дня після накладення арешту на майно або якщо йому стало відомо, що арештоване майно боржника перебуває в заставі, та роз'яснює заставодержателю право на звернення до суду з позовом про зняття арешту із заставленого майна.

Таким чином, заставодержатель має переважне право на задоволення його вимог про стягнення боргу з боржника шляхом звернення стягнення на заставлене майно.

Зазначений висновок відповідає аналогічній правовій позиції Верховного Суду України, викладеній щодо іншого обтяження, іпотеки, у постанові Верховного Суду України від 19 квітня 2014 року № 6 - 13 цс 14, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Установлено, що спірний автомобіль знаходиться у заставі ПАТ КБ «Надра» у зв'язку з отриманням ОСОБА_3 у цьому банку кредитних коштів на його придбання та є об'єктом спору у цивільній справі за позовом ПАТ КБ «Надра» до ОСОБА_3

Не може залишатись в силі й ухвала суду першої інстанції, яку просить залишити без змін ОСОБА_3, оскільки до участі у справі в якості заінтересованої особи не було залучено заставодержателя спірного автомобіля ПАТ КБ «Надра», оскільки рішення суду впливає на його права та обов'язки.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами не встановлені, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 29 вересня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 8 грудня 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко