Справа №463/6420/14-ц
Провадження №2/463/440/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2015 року Личаківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Шеремети Г.І.

при секретарі с/з ОСОБА_1

за участю представника позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові справу за позовом Публічного акціонерного товариства КБ «Приватбанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, виселення, суд,-

в с т а н о в и в :

ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом, з подальшими змінами та доповненнями, просив в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № LVH9GA00000034 від 18.01.2006 року, звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру № 26, загальною площею 51,90 кв.м., житловою площею 29,30 кв.м., яка розташована у будинку № 17а по вул. Керченській у м. Львові, шляхом її продажу. Також просив виселити відповідача ОСОБА_4 з даної квартири.

Позовні вимоги вмотивовані тим, що 18.01.2006 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № LVH9GA00000034, згідно з умовами якого останній отримав кредит в розмірі 10 000 доларів США із сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 11,04% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 18.01.2010 року. З метою забезпечення виконання зобовязань за вищевказаним кредитним договором, 18.01.2006 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та відповідачем ОСОБА_4 укладено договір іпотеки № LVH9GA00000034, згідно з яким відповідач надав в іпотеку нерухоме майно - квартиру кв. № 26, загальною площею 51,90 кв.м., житловою площею 29,30 кв.м., яка розташована у будинку № 17а по вул. Керченській у м. Львові. Відповідачі свої зобовязання перед банком не виконали, тому ПАТ КБ «Приватбанк» просить зверну стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором та виселити ОСОБА_4

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі з наведених у ньому мотивів.

Відповідачі у судове засідання з розгляду даної справи не зявилися із невідомих причин, хоча про час та місце розгляду справи були належним чином повідомлені,

У попередніх засіданнях, представник відповідачів позов заперечував з підстав пропуску позивача трьохрічного строку позовної давності, який сплив 19.01.2013 року, оскільки право вимоги у позивача виникло 18.01.2010 року, коли закінчився термін кредитного та іпотечного договору. Просив у позові відмовити у повному обсязі.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши та перевіривши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позов слід задоволити частково виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що 18.01.2006 року між ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк» та відповідачем ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № LVH9GA00000034 від 18.01.2006 р., згідно з яким ОСОБА_3 отримав кредит у розмірі 10 000 дол. США із сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 11,04% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 18.01.2010 року (а.с.14-15,25).

Згідно умов зазначеного договору відповідач зобов'язався повернути кредит, сплатити відсотки, винагороди у зазначені договором строки. Відповідно до п.4.1 кредитного договору при порушенні позичальником зобов'язань щодо сплати відсотків та винагороди, банк має право нарахувати пеню в розмірі 0,15 % від суми простроченого платежу, але не менше 1 грн. за кожний день прострочки.

З метою забезпечення виконання зобов'язання 18.01.2006 р. між ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк» та відповідачем ОСОБА_3 (іпотекодавець), ОСОБА_4 (майновий поручитель - 1), ОСОБА_5 (майновий поручитель - 2) було укладено договір іпотеки № LVH9GA00000034, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_6, зареєстрований у реєстрі за № 531. Відповідно до умов даного договору предметом іпотеки є нерухоме майно - квартира АДРЕСА_1, загальною площею 51,90 кв.м., житловою площею 29,30 кв.м., яка належить відповідачам на праві спільної сумісної власності, що підтверджується Свідоцтвом про право власності № Л00682 від 14.02.1995 року, виданим Виконкомом Львівської міської ради народних депутатів згідно розпорядження №90 від 14.02.1995 року, зареєстрованим Львівським міжміським бюро технічної інвентаризації 24.02.1995 року за реєстраційним номером №11108. Сторони договору оцінили предмет іпотеки в 72 144,00 грн. (а.с.19-21).

З розрахунку заборгованості за кредитним договором № LVH9GA00000034 станом на 19.11.2014 року вбачається, що заборгованість за кредитом становить 2 682,73 долари США, заборгованість за відсотками 5 323,75 доларів США, заборгованість по пені 6 959,33 долари США, а всього 14 965,81 долар США (а.с.7-9).

У відповідності до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Встановлено, що позивачем належно виконано зобовязання та видано відповідачу грошові кошти, обумовлені договором. Доказів протилежного суду не представлено.

У відповідності до ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України.

Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Встановлено, що відповідачі не виконали взяті на себе зобовязання з повернення позики, 16.04.2014 р. ними отримано повідомлення про необхідність повернення коштів у тридцяти денний строк і попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки (а.с.11-13), проте воно залишилось проігнорованим.

Частиною 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Крім того, дане право іпотекодержателя закріплено в п. 15.7.1 іпотечного договору, згідно з яким, іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки у випадку, якщо в момент настання термінів виконання якого-небудь із зобовязань, передбачених кредитним договором, вони не будуть виконані.

Частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

У відповідності до ч. 3 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».

Порядок звернення стягнення та реалізації предмета іпотеки врегульовано договором іпотеки. Відповідно до п. 21 іпотечного договору іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду, або на підставі виконавчого напису нотаріуса або згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в договорі.

Відповідно до ст. 37 Закону України «Про іпотеку», іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Пунктом 26 договору іпотеки передбачено застереження, що звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором іпотекодержателя може бути здійснено у позасудовому порядку шляхом: переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки; продажу предмету іпотеки будь-якій особі та будь-яким способом, в тому числі на біржі, на підставі договору купівлі-продажу у порядку ст. 38 Закону України «Про іпотеку».

Верховний Суд України, під час розгляду цивільної справи № 6-124цс13 в своїй постанові від 13.12.2013р. сформулював обовязкову для всіх судів правову позицію, де зазначив, що не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобовязань за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо такий спосіб передбачено іпотечним договором.

З огляду на той факт, що позивач вправі задовольнити власну вимогу шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб набуття права власності на предмет іпотеки, що передбачено договором та не заборонено законом, враховуючи те, що станом на дату ухвалення рішення заборгованість за договором позики не погашена, суд приходить до висновку, що позов в частині звернення стягнення на предмет іпотеки є обґрунтованим та підлягає до задоволення.

Щодо твердження представника відповідача про закінчення строку дії іпотечного договору та пропуску строку позовної давності, то такі не відповідають дійсності, виходячі з наступного.

Відповідно до статті 1 Закону України Про іпотеку, іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобовязання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобовязання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно із статтею 599 ЦК України, зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до частини пятої статті 3 Закону України Про іпотеку, іпотека має похідний характер від основного зобовязання і є дійсною до припинення основного зобовязання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Статтею 17 Закону України Про іпотеку, встановлено, що іпотека припиняється у разі: припинення основного зобовязання або закінчення строку дії іпотечного договору, з інших підстав, передбачених цим Законом.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що сам факт закінчення строку дії кредитного договору за наявності заборгованості боржника за цим договором не є підставою для припинення договору іпотеки, який укладений для забезпечення виконання кредитного договору боржником.

Аналогічний висновок міститься також у постанові Верховного Суду України від 4 грудня 2013 року № 6-125цс13, постанові Верховного Суду України від 22 жовтня 2014 року № 6-153цс14.

Крім того, у пункті 27 договору іпотеки зазначений термін дії договору, зокрема визначено, що договір діє до повного виконання іпотекодавцем-позичальником зобовязань за кредитним договором та всіх додаткових угод до нього.

Що стосується вимоги про виселення то така не підлягає задоволенню виходячі з наступного.

Відповідно до ст. 39 ЗУ «Про іпотеку» одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Згідно зі ст.40 цього ЗУ «Про іпотеку» та ч.3 ст.109 ЖК України звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

За ч.1, 2 ст.109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення кого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Верховний Суд України, під час розгляду цивільної справи № 6-39цс15 в своїй постанові від 18.03.2015р. сформулював обовязкову для всіх судів правову позицію, де зазначив, що за змістом статей 39, 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК Української РСР особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у звязку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло тільки у тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбано за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення (частина 2 статті 109 ЖК Української РСР).

ПАТ КБ «Приватбанк» не представлено доказів надання іншого постійного житла ОСОБА_4, а тому, з урахуванням норм ст. 47 Конституції України, така вимога є безпідставною та задоволенню не підлягає.

У відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України, беручи до уваги, що позов задовлено частково, з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір в розмірі 2405,58 грн. (2649,18 грн. 243,60 грн. = 2405,58 грн. )

Керуючисьст.ст. 10, 60, 61, 88, 169, 174, 209, 212-215 ЦПК України, ст.ст. 509, 526, 589, 590,610, 611 ЦК України, ст. 12, 33, 36, 37 Закону України «Про іпотеку», суд,

в и р і ш и в:

Позов - задоволити частково.

В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № LVH9GA00000034 від 18.01.2006 року в розмірі 14 965,81 доларів США, що в гривневому еквіваленті складає 228378,26 грн. укладеним між Публічним акціонерним товариством КБ «Приватбанк» та ОСОБА_3, звернути стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 18.01.2006 року - квартиру № 26, загальною площею 51,90 кв.м., житловою площею 29,30 кв.м., яка розташована у будинку № 17а по вул. Керченській у м. Львові, шляхом її продажу в порядку визначеним законом.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_7 (ідентифікаційний код: НОМЕР_1), ОСОБА_4 (ідентифікаційний код: НОМЕР_2) на користь ПАТ КБ «Приватбанк» 2405,58 грн. судового збору.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду Львівської області в порядку і строки передбачені ст.ст. 294, 296 ЦПК України.

Суддя Шеремета Г.І.