Апеляційний суд Житомирської області
Справа №280/230/14-ц Головуючий у 1-й інст. Янчук В.В.
Категорія 27 Доповідач Шевчук А. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді: Шевчук А.М.,

суддів: Заполовського В.Й., Талько О.Б.,

з участю секретаря судового засідання: Гарбузюк Ю.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі

цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк" до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Коростишівського районного суду Житомирської області від 27 березня 2015 року,-

в с т а н о в и л а:

У лютому 2014 року Публічне акціонерне товариство "УкрСиббанк" (далі - ПАТ "УкрСиббанк" або банк, або кредитор) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 Остаточно просило стягнути з відповідачів у солідарному порядку заборгованість за договором про надання споживчого кредиту від 10 жовтня 2008 року у сумі 64 962,14 доларів США (тіло + проценти) та пеню у сумі 96 404,54 грн. В обґрунтування позову зазначало, що з метою забезпечення виконання зобовязання за кредитним договором 10 жовтня 2008 року між банком та ОСОБА_3 укладений договір іпотеки, а між ПАТ "УкрСиббанк" та ОСОБА_2 - договір поруки. ОСОБА_1 належним чином не виконує зобов'язання за кредитним договором, внаслідок чого утворилася заборгованість.

Рішенням Коростишівського районного суду Житомирської області від 27 березня 2015 року позов задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованість у сумі 63 341,94 доларів США, яка складається із заборгованості за кредитом - 36 213,59 доларів США та заборгованості по процентам за користування кредитними коштами - 27 128,35 доларів США, заборгованість по сплаті пені - 96 404,54 грн., яка складається з пені за несвоєчасне повернення кредиту - 11 093,65 грн. та пені за несвоєчасну сплату процентів - 85 310,89 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити. Вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зокрема, зазначає, що позивачем не надано суду первинних документів щодо виконання банком свого обов'язку по наданню грошових коштів у кредит. Відтак, факт укладення кредитного договору є недоведеним, а заявлена до стягнення сума заборгованості - безпідставною. Суд стягнув пеню у повному обсязі, не врахувавши, що вона була нарахована, виходячи з повної суми тіла кредиту та процентів за користування, а у даному випадку пеня повинна бути нарахована на суму, що частково зменшена внаслідок спливу строків позовної давності. Крім того, суд залишив поза увагою його заяву щодо зменшення розміру неустойки на підставі ч.3 ст.551 ЦК України. Також суд порушив принцип диспозитивності цивільного судочинства, вийшовши за межі позовних вимог.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст.1048).

Із матеріалів справи вбачається та судом установлено, що 10 жовтня 2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є позивач, та ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту №0, за умовами якого банк зобов'язався надати ОСОБА_1 (позичальнику) грошові кошти у сумі 38 000 доларів США шляхом зарахування кредиту на поточний рахунок НОМЕР_1, а позичальник ОСОБА_1 зобов'язався повернути кредит згідно Графіку погашення кредиту (кінцевий термін повного погашення кредитної заборгованості - 12 жовтня 2015 року) та сплатити за користування кредитними коштами проценти за ставкою у розмірі 16% річних.

Виконання зобов'язання позичальника забезпечено заставою земельної ділянки та житлового будинку за договором іпотеки (нерухомого майна), укладеного банком з ОСОБА_3, та порукою (п.2.1 розділ 2 договору про наданні споживчого кредиту)

Відповідно до договору поруки № 233537, укладеного 10 жовтня 2008 року між банком та ОСОБА_2, остання зобов'язалася відповідати за виконання ОСОБА_1 усіх його зобов'язань перед кредитором, що виникли з договору про надання споживчого кредиту від 10 жовтня 2008 року №0 (п. 1.1 договору поруки). ОСОБА_2 поручилася відповідати перед банком у тому ж обсязі, що і позичальник ОСОБА_1, включаючи повернення кредиту, сплату процентів за користування кредитом та пені (п.1.3,1.4 договору поруки). Відповідальність поручителя і боржника є солідарною.

30 січня 2009 року між банком та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду №1 до вище вказаного договору про надання споживчого кредиту, за умовами якої сторони дійшли згоди про зміну схеми погашення кредиту, а саме: змінено розмір ануїтетного щомісячного платежу, нарахування процентів, кінцевий термін повернення кредиту визначено до 12 жовтня 2025 року.

Поручитель ОСОБА_2 погодилася забезпечувати змінене зобов'язання, що вбачається із додаткової угоди від 30 січня 2009 року №1, укладеної між нею та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є позивач.

За змістом ст.ст.10,11,60,212 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно з ч.2 ст.640 ЦК України якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Із копій меморіальних ордерів від 10 жовтня 2008 року № на суму 7 000 дол. США та від 13 жовтня 2008 року № на суму 31 000 дол. США, оригінали яких оглянуті судом першої інстанції, вбачається, що банк, на виконання умов кредитного договору про надання кредиту, зарахував на поточний рахунок НОМЕР_1 позичальника ОСОБА_1 кошти у сумі 38 000 дол. США. (а.с.75,90-91).

Дана інформація підтверджується рухом по рахунку ОСОБА_1 НОМЕР_1, у якій ідентифіковано договір про надання споживчого кредиту №0.

Із копії заяви на видачу готівки вбачається, що 13 жовтня 2008 року ОСОБА_1 отримав 31 000 дол. США (копія заяви на видачу готівки №98 приєднана до матеріалів справи).

Окрім того, після отримання кредиту та до 28 квітня 2010 року вносилися кошти на повернення тіла кредиту: 07 листопада 2008 року 453,78 дол. США, 12 грудня 2008 року 453,18 дол. США, 15 квітня 2009 року 112,15 дол. США, 15 червня 2009 року 121,76 дол. США, 29 липня 2009 року 85,19 дол. США тощо та з часу отримання кредиту до 28 жовтня 2010 року сплачувалися проценти за користування кредитом: 07листопада 2008 року - 330,22 дол. США, 12 грудня 2008 року - 501,82 дол. США, 25 лютого 2009 року 482 дол. США, 30 березня 2009 року 532 дол. США, 31 березня 2009 року 72 дол. США, 15 квітня 2009 року 352,85 дол. США, 15 червня 2009 року 988,24 дол. США тощо.

Обставини не спростовані належними та допустимими доказами.

З огляду на викладене, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про те, що банк виконав свої зобов'язання та надав ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 38 000 дол. США.

Доводи апеляційної скарги про недоведеність факту укладення кредитного договору не відповідають дійсності та суперечать положенням ч.1 ст.638, ч.2 ст.640, ч.1 ст.1055 ЦК України, спростовуються викладеним вище, а також неоскарженням відповідачем ОСОБА_1 у встановленому законом порядку кредитного договору або дій банку та підписанням позичальником без застережень у січні 2009 року додаткової угоди, якою вирішені питання подальшого погашення наданого позичальникові ОСОБА_1 кредиту на суму 38 000 дол. США.

На відміну від банка відповідач ОСОБА_1 своїх зобов'язань за договором не виконав: 28 квітня 2010 року здійснив останній платіж по поверненню тіла кредиту на суму 137,27 дол. США та 28 жовтня 2010 року - останній платіж на сплату процентів за користування кредитом у сумі 300 дол. США (а.с.162,169).

Із вимогами про стягнення заборгованості за кредитом та з вимогами про дострокове повернення кредиту банк звернувся 12 лютого 2014 року, включивши до позовних вимог як всю заборговану суму, так і майбутні платежі (ч.2 ст.1050 ЦК України).

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, ч.2 ст.258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України).

Відповідачем ОСОБА_1 заявлено про застосування позовної давності.

ОСОБА_1 зобов'язався повертати кредит та сплачувати проценти за користування кредитом шляхом щомісячної сплати ануїтетних платежів. Розмір ануїтетного платежу складає 531,68 дол. США. День сплати ануїтетного платежу 28 число кожного календарного місяця строку кредитування. Нарахування процентів за користування кредитом здійснюється щомісяця.

Оскільки умовами договору (графіком погашення платежів) встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника ОСОБА_1 повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право банка вважається порушеним з моменту недотримання ОСОБА_1 строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Початок позовної давності для стягнення тіла кредиту та процентів за користування кредитом необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання ОСОБА_1 кожного із цих зобов'язань.

Оскільки ОСОБА_1 неналежно виконував зобов'язання за кредитним договором, то позовна давність за вимогами банка про повернення кредитних коштів та сплати процентів за користування кредитом, повернення та сплата яких відповідно до умов договору визначена періодичними щомісячними платежами, обчислюється колегією суддів з моменту настання строку погашення кожного чергового платежа.

Таким чином, позовна давність для стягнення щомісячних платежів по тілу кредиту за періоди до 13 лютого 2011 року сплинула, а тому у межах строку позовної давності підлягає стягненню прострочена та непрострочена заборгованість за тілом кредиту у сумі 25 316 дол. США, а не у сумі 36 213,59 дол. США, як помилково вважав суд першої інстанції (довідка-розрахунок заборгованості за кредитом, а.с.164).

Заборгованість по сплаті процентів за користування кредитом обрахована судом першої інстанції правильно у межах позовної давності, що не сплинула, а тому обґрунтовано вимоги банку у цій частині задоволені частково у сумі 27 128,35 дол. США, а у стягненні решти заборгованості відмовлено. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції в цій частині не спростовують.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст.549 ЦК України). Тобто пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір поки зобов'язання не буде виконано. Її розмір збільшується від продовження правопорушення.

Правова природа пені така, що позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється по кожному дню (місяцю), за яким нараховується пеня, окремо. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права.

Із довідок - розрахунків по пені за несвоєчасне повернення тіла кредиту та несвоєчасну сплату процентів за користування кредитом вбачається, що пеня обрахована тільки за рік до звернення до суду та для її обрахування не включені прострочені платежі, які мали місце поза межами позовної давності, а тому доводи апеляційної скарги щодо пені є необґрунтованими та не можуть бути прийняті апеляційною інстанцією до уваги.

Доводи апеляційної скарги щодо незастосування судом першої інстанції до спірних правовідносин положень ч.3 ст.551 ЦК України не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки дана норма надає суду право зменшити розмір пені, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Істотними обставинами в розумінні ч.3 ст.551 ЦК України можна вважати, зокрема, ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майновий, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (наприклад, відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов'язання) (п.27 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин»). Колегія суддів апеляційного суду не може зменшити розмір пені за ч.3 ст.551 ЦК України, оскільки її розмір не перевищує розміру збитків (пеня - 96 404,54грн., а збитки - 25 316 дол. США + 27 128,35 дол. США).

Посилання в апеляційній скарзі на вихід судом першої інстанції за межі позовних вимог спростовується тим, що суд першої інстанції обґрунтовано стягнув заборгованість солідарно з позичальника та поручителя, відмовивши у задоволенні вимог до іпотекодавця, оскільки останній несе відповідальність у межах лише заставного майна. Окрім того, порука не припинилася.

З огляду на викладене вище, згідно ст.309 ЦПК України, апеляційний суд змінює рішення суду першої інстанції в частині стягнення заборгованості за кредитом (тілом), зменшуючи суму стягнення з 36 213,59 дол. США до 25 316 дол. США, та відповідно зменшує загальну суму стягнення заборгованості за тілом та процентами з 63 341,94 дол. США до 52 444,35 дол. США. У частині стягнення процентів за користування кредитом у сумі 27 128,35дол. США, пені у сумі 96 404,54 грн., відмови у задоволенні вимог до ОСОБА_3 та стягненні решти заборгованості рішення залишається без змін.

Керуючись ст.ст.209,303,304,307,309,313-314,316 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Коростишівського районного суду Житомирської області від 27 березня 2015 року в частині задоволення позову змінити.

Зменшити загальну суму заборгованості з «63 341,94 доларів США» до «52 444,35 доларів США» та суму заборгованості по кредиту з «36 213,59 доларів США» до «25 316 доларів США».

У решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: