Категорія: 44 Доповідач: Федонюк С. Ю.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 березня 2015 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Федонюк С.Ю. ,

суддів - Завидовської-Марчук О.Г., Свистун О.В.,

за участю:

секретаря - Вергуна Т.С.,

позивача - ОСОБА_2,

представника позивача - ОСОБА_3,

відповідача - ОСОБА_4,

представника відповідача - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про виселення, за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_4 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 листопада 2014 року, -

в с т а н о в и л а:

В квітні 2014 року ОСОБА_2 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_4 про виселення, мотивуючи тим, що 11 червня 2013 року, згідно договору купівлі-продажу, позивач придбав у відповідача ОСОБА_4, ОСОБА_1, ОСОБА_6 3/4 частин двокімнатної квартири АДРЕСА_1, а інша 1/4 частки вказаної квартири належала йому на праві власності, таким чином він став власником усієї квартири.

Вважав, що відповідач своїми діями порушує його законні права та інтереси як власника квартири, виселитися з належного йому жилого приміщення в добровільному порядку не бажає, тому просить виселити відповідача ОСОБА_4 із квартири.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 листопада 2014 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено повністю.

Виселено ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1, без надання іншого житлового приміщення. Вирішено питання про судові витрати.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, відповідач ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, просив скасувати рішення та ухвалити нове, яким у задоволені позовних вимог ОСОБА_2 відмовити.

Заслухавши пояснення сторін та їх представників, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам ухвалене по справі рішення не відповідає.

Статтями 47, 48 Конституції України гарантоване право людини на житло. Так, ч. 3 ст. 47 Основного Закону проголошує, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону та за рішенням суду

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, спірна квартира була приватизована сторонами у 2003 році і належала ОСОБА_4, ОСОБА_1, ОСОБА_6 та ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності відповідно до свідоцтва про право власності на житло № 565-р, виданого 27.03.2003 року відділом з приватизації житлового фонду виконкому Луцької міської ради. Сторонами укладено договір виділу часток із спільної сумісної власності, посвідченого приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області.

Позивач ОСОБА_2 придбав у ОСОБА_4, ОСОБА_1, ОСОБА_6 3/4 частки двокімнатної квартири АДРЕСА_1 (а.с.5-6,8).

Як вбачається із копії витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, позивачу належить також 1/4 частка вищевказаної квартири (а.с.7).

Таким чином, на підставі договору купівлі-продажу ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_1.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з правомірності вимог, оскільки позивач як власник квартири має право користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, та у зв'язку із припиненням права власності відповідача на 1/4 частку квартири згідно договору купівлі-продажу, відповідач втратив право користування цим житлом, оскільки його право похідне від прав власника квартири, членами сім'ї якого він був.

З висновками суду в повній мірі погодитися не можна, оскільки суд дійшов їх без врахування фактичних обставин справи, не визначившись з характером спірних правовідносин та нормами права, які їх регулюють.

Відповідно до положень ст. ст. 316-317, 319, 321 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Зазначені правомочності є непорушними, власник реалізує їх на свій розсуд, не допускаючи порушень права інших осіб, у тому числі, інших співвласників.

За змістом положень ст.156 ЖК України співвласники житлового приміщення, які одночасно є членами сім'ї іншого співвласника, в тому числі і колишні, користуються цим житловим приміщенням нарівні з іншим співвласником.

Право користування житловим приміщенням, згідно з приписами ч. 3 ст. 9 та ч. 1 ст. 109 ЖК України, урегульовано житловим законодавством, згідно з нормами якого, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Розглядаючи вимоги, заявлені ОСОБА_2, як власником квартири, суд не врахував, що виселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді справ про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені ЖК України підстави для позбавлення права на житло.

Відповідно до роз'яснень в п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 12.06.2009 року „Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду", оскільки підставою позову є фактичні обставини, що наведені у заяві, то зазначення позивачем конкретної правової норми на обгрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 проживав у спірній квартирі по АДРЕСА_1 з 1988 року (а.с.12-13), вселився туди як член сім'ї на правах чоловіка бабусі позивача, набув право користування цим житловим приміщенням та зареєстрував своє місце проживання в установленому законом порядку.

Згідно з вимогами ст. 157 ЖК України члена сім'ї власника жилого будинку(квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч.1 ст. 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Як визначено ч. 1 ст. 116 ЖК України, якщо наймач, член його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Безспірних доказів, які б свідчили про те, що ОСОБА_4 порушує правила ч.1 ст. 116 ЖК України, суду не надано, враховуючи, що як постанова Луцького МВВС України у Волинській області від 18.03.2007 року № 1471 про відмову в порушенні кримінальної справи, яка була винесена на підставі досудової перевірки заяви ОСОБА_6(а.с.70), так і копія довідки з Волинського обласного наркологічного диспансеру № 601 від 09.10.2014 року про відсутність відповідача на обліку в наркологічному диспансері (а.с.64) таких даних не містять.

Члени сім'ї власника житла з моменту вселення набувають, як вказувалось вище, самостійного права користування приміщенням. На інше не вказує діюче законодавство України. Зміна ж власника, як правило, не тягне за собою припинення прав користування у третіх осіб. Вищенаведене свідчить, що члени сім'ї правомірно користуються житлом, а тому не можуть бути виселені на тій підставі, що воно потрібно самому власнику. Таке виселення суперечило б правилам ч. 4 ст. 9 ЖК України, а тому, колегія суддів вважає, що виселення позивачем як набувачем відповідача - відчужувача у даному випадку є незаконним.

Відповідно до положень ч.4 ст. 156 ЖК України припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням і не є підставою для їх виселення з цього приміщення.

Крім того, посилання сторони позивача на умови договору купівлі-продажу як на безумовну підставу для виселення відповідача колегія судді не бере до уваги, оскільки у тексті договору сторонами не було передбачено обов'язку продавців виселитися із житлового приміщення чи знятися із реєстрації за вказаною адресою.

У п.1.6 Договору зазначено, що продавці доводять до відома покупця, що у відчужуваній квартирі зареєстровані ОСОБА_4, ОСОБА_1 та ОСОБА_2

У п.1.6 та 3.3 Договору вказано про звільнення квартири від майна та передачу ключів покупцю. Однак, як ствердили сторони, фактично ці умови ніхто із сторін не вимагав виконувати аж до часу розгляду справи в суді про виселення відповідача ОСОБА_4

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи та наданих в суді апеляційної інстанції письмових документів, іншого житла у відповідача ОСОБА_4 немає.

За вказаних обставин, тобто за відсутності передбачених підстав для виселення відповідача зі спірної квартири, застосування судом ст. 405 ЦК України при вирішенні питання щодо його виселення на вимогу власника ОСОБА_2 було безпідставним, а тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового, яким у задоволенні зазначених вимог слід відмовити

Згідно з ч.1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Таким чином, колегія суддів приходить до переконання, що у зв'язку з порушенням судом першої інстанції норм матеріального права, згідно зі статтею 309 ЦПК України оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позові.

Керуючись ст. ст. 307, 309, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 листопада 2014 року у даній справі скасувати і ухвалити нове.

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про виселення.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді