Справа № 734/3100/14 Провадження № 22-ц/795/419/2015 Категорія - цивільнаГоловуючий у I інстанції - Бригинець М. М. Доповідач - Шевченко В. М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 березня 2015 року м.Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіШевченка В.М.,
суддів:Онищенко О.І., Скрипки А.А.,
при секретарі:Сахаровій К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 20 січня 2015 року в справі за позовом Публічного акціонерного товариства „Дельта Банк" до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитною лінією №002-28522-190413 та зустрічним позовом ОСОБА_5 до Публічного акціонерного товариства „Дельта Банк" про визнання недійсними кредитних угод між ним та Публічним акціонерним товариством „Дельта Банк", укладених на підставі заяв №002-28522-190413 та №002-24000-120713, -

в с т а н о в и в:

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 20 січня 2015 року та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову ПАТ „Дельта Банк" відмовити, а його позов задовольнити в повному обсязі.

Оскаржуваним рішенням суду першої інстанції позов ПАТ „Дельта Банк" до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитною лінією№022-28522-190413 задовольнено. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ПАТ „Дельта Банк" заборгованість за кредитною лінію на загальну суму 37640,74 грн. та судовий збір в сумі 376 грн. 41 коп. В задоволенні позовних вимог за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ПАТ „Дельта Банк" про визнання недійсними кредитних угод, укладених між ним та ПАТ „Дельта Банк" на підставі заяв №002-28522-190413 та №002-24000-120713 відмовлено.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що ухваленні рішення суд першої інстанції порушив норми матеріального та процесуального права, а тому рішення є незаконним. На думку апелянта суд не зазначив жодних правових підстав, доказів та приписів правових актів, на підставі яких він відхилив його доводи, не витребував зазначені ним докази, що є порушенням законодавства. Також апелянт зазначає, що позивач в порушення п.п.2.1. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту не отримав від нього письмове підтвердження про ознайомлення з вищенаведеною інформацією. Таким чином, кредитна угода була укладена в порушення вимог статті 11 Закону України „Про захист прав споживачів" та п.п.2.1. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту , а тому є недійсною. Апелянт зазначає, що поза увагою суду залишилось обставини якими обґрунтовувалися позовні вимоги, а саме те що з умовами кредитування його не було ознайомлено, таких він не підписував.

В судове засідання сторони не з'явилися, про час та місце слухання справи повідомлені належним чином, а тому колегія суддів вважає за можливе розглянути справу у відсутності сторін за правилами ч.2 ст.305 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін з таких підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 19 квітня 2013 року Публічне акціонерне товариство „Дельта Банк" та ОСОБА_5 уклали кредитну угоду, відповідно до умов заяви №002-28522-190413. Згідно п. 2.1; 2.2; 2.5 частини 1 вищевказаного Договору, банк відкрив ОСОБА_5 картковий рахунок НОМЕР_1 в національній валюті України - гривні. Згідно п. 2.3 ч. 3 Договору, Банк встановив ліміт Кредитної лінії у розмірі: 15 000,00 грн. Згідно п.1 ч.3 Договору - обслуговування рахунку здійснюється у відповідності до Тарифів, що є невід'ємною частиною Договору. Згідно п. 2.1 ч. 3 Договору, моментом прийняття (акценту) Банком Пропозиції щодо укладення Договору, а отже моментом укладення Договору на умовах, описаних в Пропозиції та Правилах, вважається дата підписання Банком даної Пропозиції та скріплення її печаткою. На підставі п. 2.4 ч. 3 Договору, кредитування Рахунку в межах Кредитної лінії здійснюється протягом строку, визначеного у п. 2.4 ч.2 Пропозиції. Кожен наступний ліміт Кредитної лінії надається після спливу строку надання попередньої, на умовах, погоджених Сторонами у Пропозиції та не потребує підписання додаткових угод до Пропозиції. У відповідності до п. 2.5 ч.3 Договору ОСОБА_5 до підписання Пропозиції був ознайомлений в письмовій формі з інформацією про умови кредитування Рахунку (у формі встановлення кредитної лінії) та орієнтовну сукупну вартість кредиту, відповідно до законодавства України. Відповідно з п.4 Договору клієнт- ОСОБА_5 надав Банку право, з огляду на кредитну історію протягом дії Договору, на власний розсуд ініціювати зміну ліміту Кредитної лінії, у межах визначених згідно п.2.3. частини 2 цієї пропозиції, або з перевищенням таких меж , з про це повідомленням клієнта у спосіб визначений Правилами (ас.3).

Згідно з правилами ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до положень ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Відповідно до правил ст.530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк(термін).

Банк виконав взяті на себе зобов'язання, відкривши ОСОБА_5 картковий рахунок в національній валюті України - гривні, та встановивши ліміт Кредитної лінії у розмірі 15 000, 00 грн. збільшивши ліміт кредитної лінії до 28800грн. Відповідач ОСОБА_5 скористався Кредитною лінією- отримав грошові кошти, але станом на 04 серпня 2014 року належним чином не виконував зобов'язання за Договором щодо повернення позикодавцеві грошових коштів, в результаті чого виникла прострочена заборгованість.

Виходячи із змісту ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти) у строк та в порядку, встановленому договором.

Станом на 04 серпня 2014 року за ОСОБА_5 по кредитному договору №002-28522-190413 від 19 квітня 2013 року рахується заборгованість на загальну суму: 37640,74 грн., з яких: тіло кредиту - 24024,68 грн.; прострочене тіло кредиту - 4765,05 грн.; заборгованість за відсотками - 8851,01грн.; заборгованість за комісіями - 0,00 грн. (а.с.5).

Задовольняючи основний позов і відмовляючи в задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив з того, що всупереч ст. 526 ЦК України ОСОБА_5 належним чином умови договору не виконував, внаслідок чого утворилася заборгованість, а тому оскільки кредит має бути поверненим позичальником банку у визначений у договорі строк із відповідною сплатою за його користування, обґрунтовано з ОСОБА_5 на користь позивача ПАТ „Дельта Банк" стягнута заборгованість за кредитною лінією на загальну суму 37640, 74 грн.

Розрахунок заборгованості за кредитним договором апелянтом не оспорюється і належними доказами не спростовується, тому суд першої інстанції задовольняючи позов ПАТ „Дельта Банк" обґрунтовано поклав його в основу судового рішення.

Апеляційний суд вважає безпідставними доводи апеляційної скарги про те, що не взято судом до уваги ту обставину що, обгрунтовуючи свої позовні вимоги про визнання недійсними кредитної угоди між ним та Банком, апелянт посилався на те, що його не було ознайомлено з умовами кредитування, і таких він не підписував.

Так виходячи із змісту ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ч.1 ст.638 ЦК України договір вважається укладеним, якщо сторони у належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до ст.11 Закону України „Про захист прав споживачів" та п.2.1 Правил надання Банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту (затверджених Постановою Правління НБУ від 10.05. 2007 року №168), договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором При цьому Банк повинен ознайомити клієнта з усіма умовами та можливими змінами в кредитному договорі, процентній ставці під розпис. В разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.

Згідно з ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як вбачається з п.2.5 зазначеної Заяви №002-28522-190413 від 19 квітня 2013 року до підписання пропозиції клієнт - апелянт був ознайомлений в письмовій формі з інформацією про умови кредитування Рахунку (у формі встановлення ліміту кредитної лінії) та орієнтовну сукупну вартість кредиту, відповідно до законодавства України.

Виходячи з фактичних даних є безпідставними посилання ОСОБА_5 на те, що він не був перед укладенням договору повідомлений Банком про умови кредитування.

Після укладення ж кредитного договору, відповідно до якого Банк надав кошти ОСОБА_5 у розмірі та на умовах встановлених договором, а останній зобов'язувався повернути їх разом з нарахованими відсотками, між сторонами виникли кредитні правовідносини, за якими позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти, і умови договору є однаково обов'язковими для сторін.

Таким чином, враховуючи предмет і підстави позову ОСОБА_5, що зміст кредитних угод між ним та ПАТ „Дельта Банк", укладених на підставі заяв №002-28522-190413 та №002-24000-120713, не суперечить актам цивільного законодавства, волевиявлення апелянта на укладення кредитного договору було вільним, і ним не доведено порочності правочину, тому відсутні підстави для задоволення його вимог про визнання недійсними кредитних угод.

Враховуючи вищезазначене, апеляційний суд вважає, що постановлене судом першої інстанції рішення є законним і обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, тому апеляційну скаргу необхідно відхилити і залишити рішення без змін.

Виходячи з предмету позову, майнових вимог ОСОБА_5, які оцінені в грошах, відповідно до п.п.8п.1ч.2ст.4 Закону України „Про судовий збір", при поданні апеляційної скарги на рішення суду йому необхідно було сплатити судовий збір в сумі 188 грн.20 коп., однак при поданні апеляційної скарги ним сплачено за квитанцією ПриватБанку тільки 121 грн.80 коп. (а.с.65).

Враховуючи зазначене, необхідно з ОСОБА_5 стягнути в дохід держави 66 грн.40 коп. недоплаченого при подачі апеляційної скарги судового збору.

Керуючись ст.ст. 88, 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 - відхилити.

Рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 20 січня 2015 року - залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_5 в дохід держави 66 (шістдесят шість) грн. 40 коп. недоплаченого при подачі апеляційної скарги судового збору.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:Судді: