233 № 233/978/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2015 року м. Костянтинівка

Костянтинівський міськрайонний суду Донецької області у складі

головуючого-судді Котормуса Т.І.;

за участі секретаря судового засідання Циганенко Ю.С.;

представника позивача ОСОБА_1;

представника відповідача ОСОБА_2;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" про відшкодування шкоди,

ВСТАНОВИВ:

04 лютого 2014р. до суду надійшла позовна заява ОСОБА_3 до ПАТ КБ "Приватбанк" в якій вона, з врахуванням заяви про збільшення позовних вимог (а.с. 47-48) просить суд стягнути з відповідача на її користь незаконно списану заробітну плату за період з 01.12.2013р. по 31.12.2013р. в розмірі 810,59 грн. та моральну шкоду у сумі 2500,00 грн.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що з 18.11.2013р. вона працює в дошкільному навчальному закладі №10 Костянтинівського міського управління освіти на посаді помічника вихователя. Для отримання заробітної плати вона відкрила рахунок в ПАТ КБ "Приватбанк" куди і перераховувалась її зарплата. Зазначає, що згідно довідки управління освіти, сума нарахованої їй заробітної плати становить 1898,05 грн., в тому числі за листопад 2013р. 619,15 грн., за грудень 2013р. 1278,90 грн. Однак, на початку січня 2014р. їй стало відомо, що сума нарахованої заробітної плати та отримана нею заробітна плата не співпадають. При вивченні роздруківки з рахунку вона виявила автоматичне списання грошових коштів, зокрема 23.12.2013р. у сумі 325,00 грн., 28.12.2013р. в сумі 175,00 грн. та 60,59 грн., 20.03.2014р. 250,00 грн. Вважаючи таке списання заробітної плати незаконним звернулася до суду.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15.07.2015р. прийняті по справі рішення Костянтинівського міськрайонного суду від 07.07.2014р. та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 24.02.2015р. в частині вирішення позовних вимог щодо незаконного списання грошових коштів та їх повернення скасовано та передано справу для нового судового розгляду. В решті рішення судів залишено без змін.

При новому розгляді справи представник позивача зявився, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та надав суду пояснення аналогічні тим, що викладені у позовній заяві та заяві про уточнення позовних вимог. Додатково пояснив, що дійсно у позивачки було два рахунку відкриті у відповідача, кредитний та зарплатний. Однак, позивачка не давала згоди на автоматичне списання коштів.

Представник відповідача також в судове засідання зявилась, проти задоволення позовних вимог заперечила та пояснила, що позовні вимоги є безпідставні. У своїх поясненнях суду наголосила, що банк має право самостійно списувати кошти з інших карткових рахунків клієнта для погашення існуючої заборгованості перед банком. А так як позивачка мала кредитну картку у цьому банку, по якому була заборгованість, то банк скористався своїм правом на списання таких коштів.

Заслухавши думку учасників судового процесу, дослідивши матеріали цивільної справи у їх сукупності та взаємозвязку, суд встановив наступні обставини справи та відповідні до них правовідносини.

09.02.2006р. ОСОБА_4 звернулася до ПАТ КБ "Приватбанк" із заявою про отримання кредиту і отримала кредитну картку №102556 (а.с. 28). Строк дії такої картки встановлено до лютого 2013 року, фінансовий ліміт становив 2010,00 грн. (а.с. 152).

У звязку із наявною заборгованістю за кредитною карткою, банк звернувся до суду, та 05.09.2007р. отримав судовий наказ №2-н-75/07 про стягнення з ОСОБА_4 на користь ЗАТ КБ "Приватбанк" заборгованості за кредитним договором у сумі 2796,78 грн. (а.с. 166).

20.02.2008р. ОСОБА_4 зареєструвала шлюб та змінили прізвище на ОСОБА_3 (а.с. 165).

ОСОБА_3 працює на посаді помічника вихователя в дошкільному навчальному закладі №10 міського управління освіти м. Костянтинівка з 18.11.2013р., що підтверджується записом в копії її трудової книжки та довідкою від 13.01.2014р. №1 (а.с. 8, 10).

З метою отримання заробітної плати, ОСОБА_3 звернулася до ПАТ КБ "Приватбанк" для отримання банківської картки (а.с. 168). На підставі її заяви від 29.11.2013р. вона отримала банківську картку №225438.

Як видно із довідки Костянтинівського міського управління освіти від 13.01.2014р. №18, ОСОБА_3 за листопад 2013 року нарахована заробітна плата у розмірі 619,15 грн., а за грудень 2013 року у розмірі 1278,90 грн. (а.с. 9).

Як видно із виписки по картковому рахунку ОСОБА_3 №102556 станом на 31.10.2013р. банком нарахована сума заборгованості за кредитною карткою у розмірі11 273, 93 грн.(а.с. 156-158).

Також, як видно із виписок по картковому (зарплатному) рахунку №225438 (а.с. 11, 49, 163-164) відбувалось автоматичне списання коштів для погашення заборгованості за кредитом, в т.ч. 23.12.2013р. у сумі 325,00 грн.; 27.12.2013р. у сумі 60,59 грн. та 175,00 грн.; 20.03.2014р. у сумі 250,00 грн.

Предметом розгляду даного спору є саме зазначені вище суми, інші випадки автоматичного списання коштів із зарплатної картки позивачки не оспорюються. В судовому засіданні 28.10.2015р. на запитання суду щодо збільшення розміру позовних вимог, представник позивача відповів що не бажає скористатись таким правом. За таких обставин, враховуючи принцип диспозитивності судового процесу, який закладений у ст. 11 ЦПК України, суд розглядає виключно ті вимоги, які заявлені позивачем.

Розглядаючи даний спір, суд виходить з наступних мотивів.

Відповідно до ч. 4 ст. 338 ЦПК України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Скасовуючи справу на новий судовий розгляд, суд касаційної інстанції зазначив, що суди не перевірили строку дії договору від 09.02.2006р., який відповідає строку дії картки №102556 та чи відбувалось списання коштів з рахунку позивача у 2013-2014 роках у межах строку позовної давності за кредитними правовідносинами, які виникли у 2006 році. Тобто, суди не врахували правової позиції Верховного Суду України викладеної у постанові від 19.03.2014р. у справі №6-14цс14.

Досліджуючи при новому розгляді дану обставину суд встановив, що строк дії кредитної картки від 09.02.2006р. №102556 встановлений був до лютого 2013р., що підтверджується наданою відповідачем ОСОБА_5 по картці №102556 (а.с. 152). Інших доказів сторонами не надано, а судом не здобуто.

У постанові Верховного Суду України №6-14цс14 від 19.03.2014р. висловлена правова позиція, відповідно до якої, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежа.

Суд при вирішенні даної справи також враховує, що 05.09.2007р. позивач отримав судовий наказ №2-н-75/07 про стягнення з ОСОБА_4 по кредитним договором суму заборгованості у розмірі 2796,78 грн. (а.с. 166).

Так, відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Частина 2 цієї статті визначає, що якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Також, у абз. 1, 2 п. 17 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику розгляду судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» судам роз'яснено, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК України.

Судом беззаперечно встановлено, що в результаті реалізації позивачем права на дострокове стягнення, сума боргу за кредитною карткою від 09.02.2006р. №102556 вже стягувалася судовими рішеннями. А оскільки є вже ухвалене судове рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором, то подальше стягнення нарахованих сум відсотків, комісійних, неустойки тощо, законом не передбачено.

У випадку, якщо позичальник не виконує судове рішення, то банк має право на нарахування суми згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Отже, в результаті звернення банку до суду він отримав судове рішення про стягнення суми коштів за кредитом, яким визначено обсяг зобовязання позичальника ОСОБА_3 перед банком за кредитним договором. Суд також відзначає, що сума зобовязання визначена в судовому наказі відповідає нарахованій на час звернення до суду сумі заборгованості (а.с. 156 зворот). Подальше нарахування будь-яких сум, окрім тих, що передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК суд вважає неправомірним.

При чому стягнення суми боргу за кредитним договором на підставі судового наказу від 05.09.2007р. відбулось в межах встановленого законом трьох річного строку позовної давності. А за приписами частин 2 та 3 ст. 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Таким чином, навіть за умов правомірного нарахування банком суми заборгованості за кредитним договором від 09.02.2006р. №102556, строк позовної давності на такі вимоги сплинув через три роки з моменту винесення судом судового наказу від 05.09.2007р., тобто 06.09.2010р. Жодних часткових виконань зобовязання починаючи з жовтня 2006 року і до цього часу позичальник ОСОБА_3 не здійснювала (а.с. 156-158).

За таких обставин, списання коштів з зарплатного рахунку позивачки у 2013-2014 роках відбулось поза межами строку позовної давності за кредитними правовідносинами.

Відповідно до положень п. 4 ч. 1 ст. 602 ЦК України не допускається зарахування зустрічних вимог у разі спливу позовної давності.

Розглянувши даний спір, суд дійшов до висновку, що автоматичне списання коштів банком із зарплатної картки у 2013-2014 роках на погашення кредиту, яке по своїй суті є зарахуванням зустрічних вимог було неправомірним, так як таке зарахування відбулось із зобовязанням, строк позовної давності по яких сплинув. А тому, позовні вимоги є підставними.

Крім того суд відзначає, що навіть за умов списання коштів в межах строку позовної давності, таке списання не могло бути здійснене виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 538 ЦК України виконання свого обов'язку однією із сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов'язку, є зустрічним виконанням зобов'язання.

В межах даної справи судом встановлено, що між сторонами існувало два окремих договори по яких виникли різні за змістом правовідносини. Так, в результаті підписання позивачкою заяви 09.02.2006р. (а.с. 28) у сторін виникли кредитні правовідносини (параграф 2 Глави 71 ЦК України), а в результаті підписання позивачкою заяви 29.11.2013р. (а.с. 168) у них виникли правовідносини із обслуговування банківського рахунку (Глава 72 ЦК).

Відповідно до ч. 2 ст. 1071 ЦК грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом чи договором між банком і клієнтом.

Судом не встановлено ані рішення суду, ані будь-яких підстав, які встановлені законом чи договором між банком і клієнтом, для списання коштів з рахунку позивача.

Посилання представника позивача на Умов та Правил надання банківських послуг, які діяли на момент підписання кредитного договору (а.с. 30-33) та Умови і правила надання банківських послуг, які діяли на момент підписання договору банківського рахунку (а.с. 165-180) суд вважає неспроможними виходячи з наступного.

Згідно ч. 1 ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі.

Відповідно до вимог ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Умови та правила надання банківських послуг, які долучені до справи, не можуть визнаватись як складова частина кредитного договору укладеного між позивачем та відповідачем, оскільки вони не містять ані дати їх складання, ані підпису позивачки, чи будь-якої іншої ознаки, яка б могла дозволити встановити факт обізнаності позичальника саме із цими умовами та тарифами на момент підписання заяви про отримання кредиту.

Відповідно до правової позиції, яка висловлена в Постанові Верховного Суду України №6-240цс14 від 11.02.2015р. та Постанові №6-16цс15 від 11.03.2015р. в яких однією зі сторін був ПАТ КБ "Приватбанк", і які є обовязкові до застосування всіма судами, "Умови надання споживчого кредиту фізичним особам ("Розстрочка" (Стандарт)" не є складовою частиною укладеного між сторонами договору, відповідачкою вони не підписувались."

Суд вважає неспроможними посилання представника позивача як на доказ обізнаності позичальника із Умови та правила надання банківських послуг, відмітку в заяві позичальника про те, що він ознайомлений та згідний з зазначеними вище Умовами та правилами. Так, такий порядок укладення договору не узгоджується із загальними правилами укладення письмових правочинів згідно ст. ст. 207, 1055 ЦК України. Також суд за таких обставин не може встановити чи долучені до справи умови та правила відповідають тим, які надавались стороні позивача при підписанні заяв.

Також, такий порядок укладення договору не узгоджується із положеннями ст. 634 ЦК України (договір приєднання), оскільки за змістом цієї норми не передбачено винятку із загального правила щодо укладення правочину в письмовій формі шляхом його підписання сторонами (ст. 207 ЦК).

Відтак, у звязку із відсутністю належно оформленого договору, у якому визначено право банку на списання коштів клієнта, суд вважає, що автоматичне списання коштів позивачки ОСОБА_3 у 2013-2014 роках ПАТ КБ "Приватбанк" було неправомірним у будь-який час. А тому задовольняє вимоги позивачки про стягнення списаних з її рахунку коштів у сумі 810,59 грн.

Одночасно, враховуючи факт несплати позивачкою при подачі позову судового збору і її прохання відстрочити такий, суд керуючись положеннями ст. 88 ЦПК України стягує такий судовий збір з відповідача в дохід держави.

Керуючись ст. ст. 8, 11, 15, 88, 208-209, 214-215, 218 Цивільного процесуального кодексу України,

ВИРІШИВ :

Позовні вимоги ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" про стягнення коштів задовольнити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" () на користь ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1) кошти у сумі 810,59 грн. (вісімсот десять гривень пятдесят девять копійок).

Стягнути з Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" () на користь держави суму судового збору у розмірі 243,60 грн. (двісті сорок три гривні шістдесят копійок).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Донецької області через Костянтинівський міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги в десятиденний строк з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копій рішення.

Суддя