Доманівський районний суд Миколаївської області
Справа № 475/658/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

30.09.2015смт. Доманівка

Доманівський районний суд Миколаївської області у складі:

головуючої судді Вадовської А.В.,

за участю секретаря Кравець Л.В.,

позивача: ОСОБА_1,

відповідача: ОСОБА_2,

представників сторін: ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна, що є спільною власністю подружжя,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 через представника ОСОБА_3 18 червня 2015 р. звернувся до суду з вищезазначеним позовом до відповідача ОСОБА_2

Позовні вимоги мотивував тим, що з 1970 р. по 29 травня 2008 р. він перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_2

За період шлюбу ними спільно придбане майно, зокрема: житловий будинок із господарськими спорудами по вул.Будівельній, 53, в смт.Доманівка Миколаївської області, мотоцикл МТ-10 1980 р. випуску, автомобіль ВАЗ 2106 1988 р.випуску, причіп до автомобіля «Степок» 1989 р.випуску, інше побутове майно.

25 грудня 2002 р. позивача було визнано недієздатним, при цьому опіка не була встановлена.

З 2002 р. по грудень 2012 р. відносно нього застосовувалися примусові заходи медичного характеру, у звязку з чим він перебував у спеціальному медичному закладі.

Дієздатність позивача ОСОБА_1 поновлена рішенням Доманівського районного суду від 13.10.2014 р., після чого він отримав можливість захищати свої права.

Шлюб між сторонами розірваний, вони проживають окремо, спільним майном, нажитим за період шлюбу, користується лише відповідач ОСОБА_2 Частина спільного майна, зокрема, мотоцикл, автомобіль та причіп до автомобіля продані, але позивачеві не компенсована його частка.

З цих підстав та з посиланням на вимоги ст.ст.60, 61, 63, 70 СК України позивач просив суд про поділ майна, що є спільною сумісною власністю, визнавши за ним та відповідачем право власності за кожним по ? частини житлового будинку з господарськими спорудами по вул.Будівельній, 53, в смт.Доманівка Миколаївської області. Визнати за позивачем право на компенсацію вартості ? частини проданого майна (мотоцикла, автомобіля та причепа до автомобіля) та стягнути її з відповідача на його користь.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_3 позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили суд про задоволення позову з підстав, викладених у позовній заяві.

Позивач ОСОБА_1 у ході судового розгляду пояснив, що будинок з відповідачем вони придбали на їхні власні та частково позичені кошти. Покращання у будинку він робив власноруч. Усі зароблені кошти за період спільного проживання він витрачав на потреби сімї.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_4 заперечували проти задоволення позову, просили суд відмовити в його задоволенні у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 при цьому суду пояснила, що будинок з позивачем ОСОБА_1 вони придбали у 1971 р., а оформила вона його у 1984 р., коли позивач відбував покарання. Будинок добудовували удвох. За період спільного проживання ОСОБА_1 постійно знущався над нею. На сьогодні, крім житлового будинку, іншого майна, про яке в позові заявлено позивачем, немає. Де дівся мотоцикл, їй не відомо, автомобіль та причіп вона продала приблизно у 2003 р., так як потрібні були кошти на навчання дочки. Автомобіль був проданий за 7000 чи за 8000 грн., точно не памятає, за яку суму був проданий причіп не памятає.

Представник відповідача ОСОБА_4, як на підставу для відмови в задоволенні позову, посилався: на пропуск строку позовної давності позивачем. На його думку, цей строк сплинув ще у 2011 р. Крім цього, посилався на відсутність підстав для визнання рівними часток подружжя у спільному майні, оскільки за період шлюбу ОСОБА_1 вів аморальний спосіб життя, зловживав спиртним, нехтував сімейними цінностями, не дбав про матеріальне забезпечення сімї, а навпаки створював додаткові витрати. Через таку поведінку позивача, колишня його родина: дружина та діти мають до нього почуття ненависті. Як доказ такої поведінки ОСОБА_1, посилався на вирок Доманівського районного суду від 25.11.1982 р. Зазначене, на його думку, навіть у разі, якщо суд визнає пропуск строку позовної давності з поважних причин, є підставою для зменшення частки позивача у спільному майні.

Допитані у ході судового розгляду свідки діти сторін: ОСОБА_5 та ОСОБА_6 суду пояснили, що за період проживання батька з ними він зловживав спиртним, постійно вчиняв сварки вдома, після чого їм неодноразово приходилося ночувати у сусідів. Батьки працювали обоє, але кошти в сімю приносила лише мати, батько кошти витрачав тільки на себе.

Свідок ОСОБА_7 двоюрідна сестра відповідача ОСОБА_2, суду пояснила, що їй відомо, що сторони разом придбали будинок у 1971 р. Будинок вони добудовували удвох. ОСОБА_2 тримали спільно господарство. ОСОБА_1 до засудження вживав спиртне, після звільнення з місць позбавлення волі у 1986 р., настільки їй відомо, він не вживає алкогольні напої.

Заслухавши пояснення сторін, їхніх представників, свідків, дослідивши надані письмові докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

У ході судового розгляду встановлено, що між сторонами мають місце правовідносини щодо майнових прав подружжя, які регулюються нормами Сімейного кодексу України, Цивільного кодексу України, іншими нормативно-правовими актами.

Судом встановлено, що сторони з 1970 р. по 29 травня 2008 р. перебували у шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу та не оспорюється сторонами.

У період шлюбу подружжя придбало житловий будинок по вул.Будівельній, 53, в смт.Доманівка Миколаївської області. Договір купівлі-продажу нотаріально посвідчений 19 жовтня 1984 р. та зареєстрований у реєстрі за №703.

Позивач ОСОБА_1 посилався на те, що фактично будинок був придбаний у 1971 р., відповідач ОСОБА_2 дату фактичного придбання, вказану позивачем, підтвердила.

Також відповідач ОСОБА_2 не оспорювала факт спільного придбання у період шлюбу з позивачем мотоцикла, автомобіля та причепа до автомобіля, проте цього майна на даний час немає в наявності. Доля мотоцикла їй невідома, а автомобіль та причіп був проданий нею в період шлюбу приблизно у 2003 р.

Згідно ч.1 ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.70 того ж Кодексу у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї.

До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб (п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 р. №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»).

Аналогічний порядок поділу майна, що є у спільній сумісній власності, та відступ від рівності часток співвласників також визначений ст.372 ЦК України.

Згідно вимог частин 1, 3, 4 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивачем ОСОБА_1 та його представником ОСОБА_3 не надані належні та допустимі докази на підтвердження наявності на час розгляду справи мотоцикла МТ-10, автомобіля ВАЗ 2106, автомобільного причепа «Степок», як і докази реально отриманої суми відповідачем ОСОБА_2 від їх продажу.

З пояснень відповідача автомобіль та причіп були продані нею у 2003 р., тобто у період шлюбу.

Згідно довідки Центру надання послуг, повязаних з використанням автотранспортних засобів, з обслуговування Доманівського, Кривоозерського та Врадіївського районів УДАІ УМВС України в Миколаївській області за №132 від 09.07.2015 р. транспортний засіб КМЗ Днепр МТ 10, номерний знак НОМЕР_1, зареєстрований за позивачем, а ВАЗ 21063, номерний знак НОМЕР_2 знятий з обліку 20.03.2003 р. за рішенням суду.

Зазначена довідка не може бути взята до уваги судом як доказ у даній справі, оскільки у відповідності до ч.2 ст.59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Наданою довідкою не може бути підтверджений факт придбання вказаних у ній транспортних засобів у період шлюбу, як і їх відчуження відповідачем.

З урахуванням зазначеного позовні вимоги щодо визнання права на компенсацію вартості ? частини проданого майна: мотоцикла МТ-10, автомобіля ВАЗ 2106, автомобільного причепа «Степок» задоволенню не підлягають через їх необґрунтованість.

У частині визнання за кожною з сторін права власності на ? частину житлового будинку по вул.Будівельній, 53, в смт.Доманівка Миколаївської області позовні вимоги підлягають повному задоволенню.

Задовольняючи у цій частині позовні вимоги, суд виходить з вимог вищезазначених норм ст.ст.60, 70 СК України.

При цьому суд не погоджується з усними доводами представника відповідача ОСОБА_4 та письмовими запереченнями на позовну заяву представника ОСОБА_8 про пропуск позивачем строку позовної давності, що є підставою для відмови в задоволенні позову.

Такий висновок суд обґрунтовує наступним.

Відповідно ч.2 ст.72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки.

Згідно п.1 ч.1 ст.263 ЦК України перебіг позовної давності зупиняється, якщо предявленню позову перешкоджала надзвичайна або невідворотна за даних умов подія (непереборна сила).

У разі виникнення обставин, встановлених ч.1 ст.263 ЦК України, перебіг позовної давності зупиняється на весь час існування цих обставин.

Як вбачається з копії рішення Доманівського районного суду від 13.10.2014 р., позивача поновлено в дієздатності. Зазначене рішення набрало законної сили 24.10.2014 р.

У мотивувальній частині вказаного рішення зазначено, що при визнанні ОСОБА_1 рішенням Доманівського районного суду від 25.12.2002 р. недієздатним опіка над ним не була встановлена.

Виходячи з вимог ч.3 ст.61 ЦПК України, позивач та його представник не мають доказувати не призначення опікуна на період недієздатності позивачеві, оскільки даний факт встановлений рішенням Доманівського районного суду від 13.10.2014 р.

Представник ОСОБА_4 посилався на те, що позивач ОСОБА_1, будучи недієздатним, міг звернутися у встановлені строки з позовом до суду, оскільки законом це не заборонено, крім того, в його інтересах це міг зробити його законний представник. При цьому представник відповідача посилався на те, що посилання сторони позивача про непризначення опікуна не відповідають дійсності. Відповідних доказів на підтвердження заперечень суду не надав.

Виходячи з норм чинного законодавства, зокрема ст.41 ЦК України, ст.39 ЦПК України, недієздатна особа позбавлена права самостійно захищати свої права. Захист її порушеного, оспорюваного чи невизнаного права залежить не від її волі, а від волі третіх осіб (опікунів, інших осіб, визначених законом).

З урахуванням зазначеного, суд приходить до висновку, що недієздатність позивача без призначення йому опікуна унеможливлювала предявлення позову до суду, тобто мали місце підстави для зупинення перебігу позовної давності, визначені п.1 ч.1 ст.263 ЦК України.

Таким чином, перебіг позовної давності за спором у даній справі почався 24 жовтня 2014 р. з дня набрання законної сили рішенням Доманівського районного суду від 13.10.2014 р. про поновлення дієздатності ОСОБА_1

Позивач з позовом звернувся 18 червня 2015 р., тобто в межах строку позовної давності.

Також суд не може погодитися з доводами сторони відповідача про наявність підстав для відступу від засад рівності часток подружжя та відповідно зменшення частки позивача.

Так, згідно ч.2 ст.70 СК України при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї.

Сторона відповідача, оспорюючи право позивача на рівну частку, посилалася на те, що позивач був засуджений та відбував реальне покарання у виді 4 років позбавлення волі, з 2002 по 2012 р. перебував у психіатричній лікарні, у період спільного проживання, зловживав спиртним, вів аморальний спосіб життя, не дбав про матеріальний добробут сімї.

Доказами такої поведінки позивача надані копії: вироку Народного суду Доманівського району від 25.11.1982 р., постанови судді місцевого суду Доманівського району від 09.08.2002 р., допитані свідки ОСОБА_5, ОСОБА_6

Аналізуючи зазначені докази, суд приходить до висновку про їх недостатність для відступу від засад рівності часток.

Так, предметом поділу у даній справі є житловий будинок, фактично придбаний сторонами у 1971 р., але оформлений у 1984 р. Факт спільного придбання та подальшого поліпшення за участю позивача відповідачем ОСОБА_2 визнаний.

Пояснення свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 щодо участі батьків у веденні спільного господарства суд оцінює критично, зважаючи на стосунки, що склалися між сторонами.

Надана суду копія вироку на підтвердження неправомірної поведінки позивача стосується події, що мала місце 06.09.1982 р., тобто після фактичного придбання будинку. Даний вирок також не свідчить про систематичність неналежної поведінки ОСОБА_1 у сімї.

Копія постанови судді місцевого суду Доманівського району від 09.08.2002 р. не може бути доказом неналежної поведінки в сімї позивача, так як у сукупності з іншими матеріалами справи (довідкою психіатричної МСЕК, рішенням від 13.10.2014 р.) свідчить про психічний розлад здоровя позивача.

Таким чином, суд приходить до висновку, що сторона відповідача не довела відповідно до вимог ст.60 ЦПК України наявність підстав для застосування положень ч.2 ст.70 СК України, а тому частки подружжя при поділі будинку є рівними.

Відповідно до ч.3 ст.88 ЦПК України з відповідача ОСОБА_2 в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 562,82 грн., оскільки позивач ОСОБА_1, як інвалід 2 групи, звільнений від його сплати.

Керуючись ст.ст. 5, 6, 8, 10, 11, 60, 88, 209, 212, 214-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на ? частину житлового будинку з господарськими спорудами, розташованого по вул.Будівельній, 53 (пятдесят три), в смт.Доманівка Миколаївської області.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на ? частину житлового будинку з господарськими спорудами, розташованого по вул.Будівельній, 53 (пятдесят три), в смт.Доманівка Миколаївської області.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави 562 (пятсот шістдесят дві) грн. 82 коп. судового збору, перерахувавши їх на розрахунковий рахунок №0144, , отримувач коштів: Доманівський район, код отримувача 38057729, банк отримувача: ГУ ДКСУ у в Миколаївській області, МФО 826013, код класифікації доходів бюджету 22030001, код 02892540, пункт 1.1.

Рішення суду набирає законної сили через 10 днів з дня його проголошення, якщо не буде оскаржене.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Миколаївської області через Доманівський районний суд шляхом подання апеляційної скарги в 10-денний строк з дня його проголошення, а особами, що не були присутні при його оголошенні з дня отримання копії рішення.

Суддя : ОСОБА_9