Справа № 133/2764/14-ц Провадження № 22-ц/772/2777/2015Головуючий в суді першої інстанції Воронюк В. А.
Категорія 43 Доповідач Оніщук В. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2015 року м. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Вінницької області у складі:

головуючого: Оніщука В.В.

суддів: Чуприни В.О., Медвецького С.К.,

при секретарі: Франчук О.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 на рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 21.08.2015 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про встановлення факту постійного проживання в квартирі та вселення до квартири, -

в с т а н о в и л а :

В серпні 2014 року позивач звернувся в суд з вказаним позовом, посилаючись на те, що 30.04.1992 року йому, як квартиронаймачу, та членам його сім'ї виконавчим комітетом Козятинської міської ради народних депутатів було видано ордер на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1, де вони всі були зареєстровані. Продовжуючи постійно проживати у зазначеній квартирі разом із своєю сім'єю, він на прохання дружини у 1998 році знявся з реєстрації та прописався, в належному дружині на праві приватної власності в порядку спадкування, житловому будинку, який знаходиться за адресою: с. Рубанка Козятинського району Вінницької області. Дане прохання дружини було мотивовано необхідністю оформлення субсидії у зв'язку з важким матеріальним станом, однак будучи зареєстрованим в селі, він постійно продовжував проживати разом з дружиною та дітьми у вищевказаній квартирі. В 2012 році його молодша донька - ОСОБА_4 переїхала проживати до свого чоловіка у м. Київ і з того часу в квартирі залишилися проживати він з дружиною та старша донька зі своїм чоловіком. Позивач вказує, що в червні 2014 року між ним та дружиною виникла сварка, після чого дружина змінила замки вхідних дверей квартири і заявила, що їх спільна квартира йому більше не належить і з того часу потрапити до квартири він не може. 06.08.2014 року комісією Козятинської міської ради складено акт по факту його проживання, де зазначено, що зі слів дружини та сусідів він постійно проживав у квартирі з 1992 року по червень 2014 рік, а також в ході перевірки з'ясувалось, що вказана квартира, яку він отримав у 1992 році на сім'ю, без його відома була приватизована на його дружину та двох доньок, а тому з урахуванням уточнених позовних вимог просив встановити факт його постійного проживання у АДРЕСА_1, починаючи з 1992 року по червень 2014 року; визнати за ним право користування квартирою АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 на праві приватної власності та вселити його до квартири АДРЕСА_1 яка належить відповідачам на праві приватної власності.

Рішенням Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 21.08.2015 року позов задоволено частково.

Встановлено факт постійного проживання ОСОБА_5 у квартирі АДРЕСА_1 починаючи з 1992 року по червень 2014 року.

В частині позовних вимог про визнання права користування та вселення до квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_5 відмовлено.

Вирішено питання про судові витрати.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 подано апеляційну скаргу, в якій просять рішення суду змінити в частині встановлення факту постійного проживання ОСОБА_5 в квартирі АДРЕСА_1, починаючи з 1992 року по червень 2014 року, встановивши факт постійного проживання ОСОБА_5 АДРЕСА_1, починаючи з 17.11.1992 року по 15.04.1998 року.

При цьому зроблено посилання на неповноту з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та порушення норм матеріального права.

В судовому засіданні ОСОБА_2, ОСОБА_3 та їх представник апеляційну скаргу підтримали з посиланням на викладені в ній обставини.

ОСОБА_5 проти задоволення апеляційної скарги заперечував, вказавши на її безпідставність і законність та обґрунтованість рішення суду.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Положеннями частин 1 та 3 ст.303 ЦПК України, передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Задовольняючи позов частково, районний суд виходив з того, що позивачем в повній мірі доведено факт постійного проживання в АДРЕСА_1 в період з 1992 року по червень 2014 року, при цьому у визнанні права користування квартирою та вселення було відмовлено з посиланням на те, що позивач не є членом сім'ї нового власника квартири.

Однак повністю погодитись з таким висновком районного суду не можна, оскільки судом неповно з'ясовані обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, суд неправильно застосував норми процесуального права, тому суд апеляційної інстанції на підставі п. п. 1, 3, 4 ч. 1 ст.309 ЦПК України рішення суду першої інстанції в частині встановлення факту постійного проживання скасовує та ухвалює в цій частині нове рішення з наступних підстав.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що 30.04.1992 року ОСОБА_5, як квартиронаймачу, та членам його сім'ї, яка складалася з дружини ОСОБА_2 та доньок ОСОБА_3 та ОСОБА_4, виконавчим комітетом Козятинської міської ради народних депутатів було видано ордер на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1, де вони були зареєстровані.

У 1998 році ОСОБА_5 знявся з реєстрації у вказаній квартирі та був зареєстрований в належному ОСОБА_2 на праві особистої приватної власності в порядку спадкування будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_2

Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що реєстрація - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації.

Згідно свідоцтва про право власності на житло від 09.06.2000 року, власниками квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_2, ОСОБА_6 та ОСОБА_7, якими вказана квартира була приватизована відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Відповідно до договору купівлі-продажу від 17.01.2015 року, ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 продали належну їм на праві спільної сумісної власності квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_8.

Звернувшись в суд з позовом, ОСОБА_5 з посиланням на його постійне проживання у вищевказаній квартирі та створені йому перешкоди у її використанні, заявлено вимоги про встановлення факту постійного проживання в АДРЕСА_1 в період з 1992 року по червень 2014 року, визнання права користування квартирою та вселення.

Рішенням суду в задоволенні позовних вимог про визнання права користування квартирою та вселення відмовлено і в цій частині рішення суду сторонами не оскаржено.

Положеннями ч.1 ст. 256 ЦПК України визначено перелік фактів, які можуть бути встановлені судом, однак факт про встановлення якого заявлено вимогу, до вказаного переліку не входить.

Відповідно до ч. 2 ст. 256 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Зі змісту заявленого позову видно, що ОСОБА_5 не зазначено виникнення, зміна або припинення яких особистих чи майнових прав, залежить від встановлення факту постійного проживання в квартирі, тобто не дотримано вимоги ч.2 ст.256 ЦПК України.

На підставі наведеного, судова колегія приходить до висновку, що заявлений ОСОБА_5 позов в частині вимог про встановлення факту постійного проживання в квартирі є безпідставним, а тому рішення суду першої інстанції в цій частині, яке не ґрунтується на вимогах закону, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні вказаних вимог, а також, відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України з позивача на користь відповідачів має бути стягнуто понесені ними і документально підтверджені судові витрати, а саме судовий збір в розмірі 121,80 грн..

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 - задовольнити частково.

Рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 21.08.2015 року в частині встановлення факту постійного проживання ОСОБА_5 в квартирі АДРЕСА_1 - скасувати та в задоволенні даних вимог відмовити.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 судовий збір в розмірі 121,8 грн..

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: /підпис/ В.В. Оніщук

Судді: /підпис/ В.О. Чуприна

/підпис/ С.К. Медвецький

З оригіналом вірно: