РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі :

Головуючого судді Бондаренко Ю.О.

судді: Куцин М.М., Павліченко С.В.

при секретарі : Чейпеш С.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ПАТ "Райфайзен Банк Аваль" на рішення Хустського районного суду від 28 січня 2015 року, -

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_2 звернувся з позовом до ПАТ «Райффайзен банк Аваль» про визнання недійсними споживчих кредитних договорів та договорів іпотеки.

Позов мотивовано тим, що 07 лютого 2008 року між ВАТ «Райффайзен банк Аваль» з однієї сторони та ОСОБА_2 - з іншої, укладено кредитний договір №014/4047/82/37965 про надання кредиту в сумі 60000,00 доларів США строком користування до 06 лютого 2018 року. 08.02.2008 року між ВАТ «Райффайзен банк Аваль» та ОСОБА_2 був укладений договір іпотеки, за умовами якого позичальник передав в іпотеку житловий будинок загальною площею 144,1 кв.м. за адресою АДРЕСА_1, загальна вартість предмету іпотеки складає 433 578 (чотириста тридцять три тисячі п'ятсот сімдесят вісім) гривень.

Згідно умов кредитного договору, платежі повинні були вноситись відповідно до Додатку № 1 до кредитного договору.

02 липня 2008 року між з ВАТ «Райффайзен банк Аваль» з однієї сторони та ОСОБА_2 - з іншої, укладено кредитний договір №010/03-3/174-М про надання кредиту в сумі 31000,00 доларів США строком користування до 01 липня 2018 року. В подальшому, додатковою угодою №010/03-3/174-м/1, внесенні зміни до Кредитного договору №010/03-3/174-М від 02.07.2008 року, відповідно до якої банк надав позичальнику грошові кошти у сумі 10 000 доларів США. Кредит надається двома траншами - 1-й транш 31 000 доларів США; 2-й транш 10 000 доларів США, з кінцевим терміном повернення 01 липня 2018 року. Платежі, згідно умов кредитного договору, ОСОБА_2 повинен був вносити відповідно до Додатку № 1 до кредитного договору.

02 липня 2008 року між ВАТ «Райффайзен банк Аваль» та ОСОБА_2 був укладений договір іпотеки, відповідно до умов якого позивач передав в іпотеку нежитлову будівлю магазину промислових товарів загальною площею 50,2 кв.м., що знаходиться у АДРЕСА_2. Загальна вартість предмету іпотеки складає 329 615 гривень.

Позивач вважає, що відповідач не мав право на видачу кредиту в іноземній валюті без індивідуальної ліцензії НБУ. Окрім того використання відповідачем долара США, як предмету кредитування за споживчим кредитом є внесенням в кредитний договір умови яка є дискримінаційною. Посилаючись на зазначені обставини, а також в зв'язку з тим, що відповідач не мав права на здійснення валютних операцій по наданню кредитів фізичним особам.

Рішенням Хустського районного суд від 28 січня 2015 року позов задоволено визнано недійсним кредитний договір №014/4047/82/3765 від 07.02.2008 року укладений між ОСОБА_2 та ПАТ «Райффайзен банк Аваль» про надання кредиту в сумі 60000,00 доларів США, визнано недійсним кредитний договір №010/03-3/174-М від 02.07.2008 року та додаткову угоду №010/03-3/174-м/1 про внесення змін до кредитного договору №010/03-3/174-М від 02.07.2008 року укладеного між ОСОБА_2 та ПАТ «Райффайзен банк Аваль» про надання кредиту в сумі 41000,00 доларів США, стягнуто з відповідача ПАТ «Райффайзен банк Аваль» на користь ОСОБА_2 сплачені ним кошти в рахунок погашення кредиту за кредитним договором № 014/47/82/37965 від 07.02.2008р. в сумі 75401 доларів США. та зобов'язати відповідача ПАТ «Райффайзен банк Аваль» прийняти від ОСОБА_2 60000,00 доларів США, стягнуто з відповідача ПАТ «Райффайзен банк Аваль» на користь ОСОБА_2 сплачені ним кошти в рахунок погашення кредиту за кредитним договором №010/03-3/174-М від 02.07.2008 року та додаткову угоду №010/03-3/174-м/1 про внесення змін до Кредитного договору №010/03-3/174-М від 02.07.2008 року в сумі 49300,51 доларів США та зобов'язати відповідача ПАТ «Райффайзен банк Аваль» прийняти від ОСОБА_2 41000,00 доларів США, зобов'язано реєстраційну службу Хустського районного управління юстиції Закарпатської області зняти іпотеку та заборону на відчуження житлового будинку загальною площею 144,1 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 та нежитлову будівлю магазину промислових товарів загальною площею 50,2 кв.м., що знаходиться у АДРЕСА_2, та вилучити їх з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна та з Єдиного державного реєстру іпотек.

Не погоджуючись з рішенням суду представник ПАТ "Райфайзен Банк Аваль" подали апеляційну скаргу, якою просить скасувати рішення суду першої інстанції, як таке що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, і ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не врахував , що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії. Умови кредитного договору були відомі позивачу і є справедливими. За умовами кредитного договору можлива зміна курсу іноземної валюти.

Додатковим рішенням Хустського районного суд від 16 березня 2015 року договір іпотеки від 08.02.2008 року та договір іпотеки від з 02.07.2008 року і додатковий правочин до договору іпотеки від 02.07.2008 року визнано нечинними та припинено чинність запитів про заборону на відчуження нерухомого майна , яке виступало предметом іпотек на земельну ділянку надану для будівництва та обслуговування житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 (а.с.231-233)

Додаткове рішення сторонами не оспорено.

В судовому засіданні представник апелянта просив задовольнити апеляційну скаргу.

Позивач та його представник в судовому засіданні заперечили щодо задоволення позову.

Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи судом встановлено, що 07 лютого 2008 року між ВАТ «Райффайзен банк Аваль» з однієї сторони та ОСОБА_2 з іншої, укладено кредитний договір №014/4047/82/37965 про надання кредиту в сумі 60000,00 доларів США строком до 06 лютого 2018 року (а.с.12-20). Згідно умов договору за користуванням кредитом, позичальник щомісяця сплачує 14 % річних (п.1.2.1.). Погашення заборгованості повинно було здійснюватись щомісячно до 07 числа. (п.1.3.3 договору).

08.02.2008 року між ВАТ «Райффайзен банк Аваль» та ОСОБА_2 був укладений договір іпотеки. В забезпечення виконання зобов'язань між позивачем та відповідачем укладено договір іпотеки, за яким ОСОБА_2. в рахунок виконання зобов'язань за кредитним договором №014/4047/82/37965 від 07.02.2008 року передав в іпотеку житловий будинок загальною площею 144,1 кв.м. за адресою АДРЕСА_1, загальна вартість предмету іпотеки складає 433 578 (чотириста тридцять три тисячі п'ятсот сімдесят вісім) гривень. (а.с.42-47)

02 липня 2008 року між ВАТ «Райффайзен банк Аваль» з однієї сторони та ОСОБА_2 - з іншої, укладено кредитний договір №010/03-3/174-М про надання кредиту в сумі 31000,00 доларів США строком користування до 01 липня 2018 року. (а.с.24-33). В подальшому між сторонами укладено додаткову угоду №010/03-3/174-м/1 про внесення змін до кредитного договору №010/03-3/174-М від 02.07.2008 року, відповідно до якої збільшена сума кредитування до 41000 доларів США. (а.с.37) Кредит надається до 01 липня 2018 року, двома траншами : перший 31000 доларів США, другий 10000 доларів США.

З метою забезпечення виконання умов за кредитним договором від 02 липня 2008 року №010/03-3/174-М, того-ж дня між ВАТ «Райффайзен банк Аваль» та ОСОБА_2 укладено договір іпотеки. За умовами договору яким ОСОБА_2 передав в іпотеку нежитлову будівлю магазину промислових товарів загальною площею 50,2 кв.м., що знаходиться у АДРЕСА_2. Загальна вартість предмету іпотеки складає 329 615 гривень (а.с.48-53)

Правонаступником ВАТ «Райффайзен банк Аваль» є ПАТ «Райффайзен банк Аваль».

Платежі, згідно умов кредитних договорів, повинні були вноситися відповідно до Додатку № 1 до кожного кредитного договору (Графік погашення кредиту).

Відповідно до ч.1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну та припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ч.1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором, банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Підставою недійсності правочину, відповідно до ст. 215 ЦК України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Положеннями ст. 203 ЦК України визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме : зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Як підставою для задоволення позову суд першої інстанції вказує на те, що укладені договори суперечили нормам цивільного кодексу та актам цивільного законодавства, а саме, зобов'язання повинно бути виражене у грошовій одиниці України - гривні, а використання готівкової іноземної валюти на території України дозволяється за умови отримання індивідуальної ліцензії.

З таким висновком суду не можна погодитись, виходячи з наступного.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому основний закон не встановлює обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до ст. 192 ЦК України, іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Ст. 47 та 49 Закону «Про банківську діяльність» визначають операції банків із розміщення залучення коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції незалежно від виду валюти, яка використовується. Указані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.

Пунктом 5.3 Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій,затвердженим постановою Правління НБУ від 17.07.2001 №275 визначено, що письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, що перераховані в цьому Положенні, є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом КМУ.

Відповідно до ст. 5 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями згідно з п. 2 ст. 5 цього ж Декрету.

Згідно роз'яснень, викладених в п.11 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин» №5 від 30.03.2012, у разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підпункт "г" пункту 4 статті 5 Декрету про валютне регулювання) суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України "Про Національний банк України" в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року N 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року N 1429/10028). Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року N 3024-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій). У зв'язку з наведеним суди повинні виходити з того, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 11 жовтня 2006 року Національним банком України АТ «Райффайзен Банк Аваль» видано ліцензію № 10 на право здійснення банківських послуг, в тому числі розміщення,залучення коштів від свого імені на власних умовах та на власний ризик. (а.с.175) В цей же день банку видано також дозвіл № 10-4, яким передбачено право на залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку(а.с. 176 на звороті, 173).

З огляду на наведене порушень вимог закону при укладені між сторонами кредитних угод не встановлено, позивач з умовами угоди ознайомлений та погодився з ними, банком, з свого ж боку, кредит позивачу видано ні підставі банківської ліцензії та дозволу на право здійснення банківських операцій у відповідності до вимог визначених ст. 47 ЗУ «Про банки та банківську діяльність», що і є генеральною ліцензією та надало банку право на здійснення валютних операцій та надання позивачу валютного кредиту.

Суд апеляційної інстанції, не може погодитись з висновком суду першої інстанції про несправедливість умов договору із-за видачі саме валютного кредиту та щодо зміни курсу іноземної валюти відносно національної валюти. Наведені умови договорів не свідчить про істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків.

Твердження суду першої інстанції про те що з боку Банку не надано жодної інформацію про можливість різкого і значного подорожчання кредиту через зміну курсу долара США до гривні, не надано інформацію про вірогідність і наслідки такого подорожчання, що спричинило придбання Позивачем продукції (кредиту), яка не має потрібних властивостей, а саме стійкої вартості оплати за кредит, що є підставою для визнання правочину недійсним, є надуманими, оскільки при укладенні кредитного договору ОСОБА_2 усвідомлював ризики пов'язані з його укладенням і це зазначалось в п. 15.4 та 15.5 кредитного договору від 07 лютого 2008 року та п. 1.12.6. кредитного договору від 02 липня 2008 року.

Суд першої інстанції констатуючи несправедливість умов договору в частині нарахування пені, виходив з того що такий розмір суттєво перевищує встановлені законом норми, а тому є несправедливою умовою.

З таким висновком суду погодитись не можна.

Так з змісту п. 16.3 Кредитного договору №014/4047/82/37965 від 07.02.2008 року, вбачається що за прострочення виконання будь-яких грошових зобов'язань за цим Договором позичальник сплачує кредитору пеню у розмірі 0,5% від простроченої до оплати суми за кожен календарний день прострочення. Пунктом 4.1.1. Договору №010/03-3/174-М від 02.07.2008 року вказує, що «За порушення прийнятих на себе зобов'язань стосовно повернення кредитних коштів, сплати процентів за користування кредитними коштами, у визначені цим Договором строки, Позичальник зобов'язаний сплатити Банку пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на час виникнення заборгованості, за кожний день прострочення. Зазначена пеня сплачується додатково до прострочених сум, що підлягають сплаті згідно цього Договору».

Згідно положень п.4 ч.1 ст.21 Закону України «Про захист прав споживачів» права споживача вважаються в будь-якому випадку порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач.

За приписами ч.2 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідків є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Відповідно ч.5 п.3 ст. 18 Закону «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови Договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції (послуг) у разі невиконання ним зобов'язань за договором.

Розмір неустойки нараховується за кожен календарний день прострочення і виходячи з облікової ставки НБУ на 2008 рік в розмірі 12 %, по Кредитному договору №014/4047/82/37965 від 07.02.2008 року складає 6 % на день, а по Кредитному договорі №010/03-3/174-М від 02.07.2008 року -24 % на день від простроченої суми.

Відповідно до довідки щодо стану заборгованості позивача за кредитним договором від 02.07.2008 року, станом на квітень 2014 рік, заборгованість по пені становить 96,7 грн. (а.с.144).

З врахуванням зазначеного, умови договорів щодо неустойки не суперечать принципу добросовісності а тому є справедливими.

Ухвалою суду від 23.12.2014 року в забезпечення позову було зобов'язано ПАТ "Райфайзен Банк Аваль" зупинити нарахування процентів та будь-яких штрафних санкцій за оспореними кредитними договорами до розгляду справи по суті.(а.с.130)

Відповідно до ч.6 ст. 154 ЦПК України якщо у задоволенні позову було відмовлено, провадження у справі закрито або заяву залишено без розгляду, вжиті заходи забезпечення позову застосовуються до набрання судовим рішенням законної сили. Проте суд може одночасно з ухваленням судового рішення або після цього постановити ухвалу про скасування заходів забезпечення позову.

У відповідності до ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм процесуального та матеріального права, що відповідно до ст.. 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст.60,61,209,218,303,309,313,314,315,317,319 ЦПК України, колегія суддів, -

р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ПАТ "Райфайзен БанкАваль" - задовольнити.

Заочне рішення Хустського районного суду від 28 січня 2015 року - скасувати, і в цій частині ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову - відмовити.

Скасувати заходи забезпечення позову вжиті ухвалою суду від 23.12.2014 року.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Судді