АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження: № 22-ц-/790/1606/15 Головуючий: 1 інстанції
3) Категорія: сімейні Доповідач: Швецова Л.А.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі :

головуючого - Швецової Л.А.

суддів - Малінської С.М., Даниленка В.М.

за участі секретаря - Андрійко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Київського районного суду м. Харкова від 05 грудня 2014 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна,-

В С Т А Н О В И Л А :

У липні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вказаним позовом в обгрунтвання якого зазначив, що з 09 липня 1988 року по 30.08.2010 рокувін перебував у шлюбі з відповідачкою ОСОБА_2 За час спільного проживання ними у 2001 році був придбаний житловий будинок площею 81,2 кв.м. з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 та зареєстрований КП ХМБТІ за відповідачкою. 23.05.2005 року відповідач продала йому цей будинок, а 24.05.2005 року він подарував вказаний будинок з надвірними будівлями відповідачці.

У подальшому житловий будинок ними за спільні кошти було добудовано, в результаті чого створено нове житло загальною площею 426,5 кв.м. та жиловою площею 201 кв.м. За відповідачкою на підставі рішення суду від 12.02.2007 року було визнано право власності на спірний житловий будинок.

Під час розгляду справи у суді першої інстанції, було проведено судову будівельно-технічну експертизу, згідно висновку якої було запропоновано 2 варіанти розрахунку часток розподілу майна подружжя.

Вході судового розгляду справи ОСОБА_3 уточнив свої позовні вимоги та просив суд визнати за ним право власності на 41/100 частину житлового будинку АДРЕСА_1 загальною площею 174,86 кв. м., житловою площею 82,41 кв. м.

Відповідачка ОСОБА_2 проти позову заперечувала, зазначивши, що спірний житловий будинок на підставі рішення суду від 12.02.2007 року є власністю відповідачки та не входить до спільного майна подружжя, тому не підлягає розподілу.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 05 грудня 2014 року позов ОСОБА_3 задоволено. Розподілено майно набуте подружжям за час шлюбу.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 41/100 частину житлового будинку по АДРЕСА_1, загальною площею 174,86 кв.м., житловою площею 82,41 кв.м.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції ОСОБА_2 звернулася на нього з апеляційною скаргою, в якій, з посиланням на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права та неповне з'ясування обставин, які мають значення для справи, просить скасувати зазначене рішення та ухвалити по справі нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення районного суду у відповідності до ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності та підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 та визнаючи за ним право власності на 41/100 частину житлового будинку по АДРЕСА_1, загальною площею 174,86 кв.м., житловою площею 82,41 кв.м. в порядку розподілу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд першої інстанції виходив із того, що це майно було придбано подружжям ОСОБА_3 у період їхнього шлюбу, а тому є їхньою спільною сумісною власністю, у зв'язку з чим позивач, як співвласник цього майна має право на 41/100 частину зазначеної майна відповідно до ст.ст. 69, 70 СК України.

Згідно зі ст.ст. 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Згідно зі ст. ст. 59, 60 того ж Кодексу доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 60 Сімейного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить чоловіку та дружині на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляду за дітьми, хвороби тощо) самостійного заробітку ( доходу ). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

При цьому, главою VII Сімейного Кодексу України закріплено правовий режим права особистої приватної власності дружини та чоловіка.

Так, згідно ч. 6 ст. 57 Сімейного кодексу України, суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина та чоловік мають право на поділ майна подружжя, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно з ч.1 ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо чоловік та дружина не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

У п.п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 « Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї ( ч. 4 ст. 65 СК України).

Як роз'яснено в п. 30 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», якщо за час окремого проживання подружжя після фактичного припинення шлюбних відносин спільне майно його членами не придбалося, суд відповідно до ч. 6 ст. 57 СК може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно набуте кожним з них за цей період та за вказаних обставин, і провести поділ тільки того майна, що було їхньою спільною власністю до настання таких обставин.

По справі достовірно встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з 09 липня 1988 року по 30.08.2010 року знаходилися у зареєстрованому шлюбі.

На підставі договору купівлі-продажу від 15 червня 2001 року ОСОБА_4 придбала житловий будинок площею 81,2 кв.м. з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 та який був зареєстрований КП ХМБТІ за відповідачкою.

23 травня 2005 року ОСОБА_4 продала вказаний будинок ОСОБА_3

24 травня 2005 року ОСОБА_3 подарував житловий будинок площею 81,2 кв.м. з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_4

Таким чином, відповідно ст. 57 СК України, будинок, набутий під час шлюбу на підставі договору дарування, є особистою власністю ОСОБА_4

Відповідно до рішення Київського районного суду м. Харкова від 12 лютого 2007 року, за позовом ОСОБА_4 до Київського РВК м. Харкова про визнання права власності, позовні вимоги ОСОБА_4 були задоволені. Визнано за ОСОБА_4 право власності на самочинно збудований другий поверх, загальною площею 251,6 кв.м., житловою площею119,8 кв.м. в будинку літ « А-2», розташованому по АДРЕСА_1.

Вказаним рішенням було встановлено, що ОСОБА_4 протягом 2005-2006 року за власні кошти було побудовано другий поверх в будинку, загальною площею 251,6 кв.м.

Додатковим рішенням Київського районного суду м. Харкова від 19 лютого 2007 року було зобов'язано КП «ХМБТІ» зареєструвати за ОСОБА_4 право власності на житловий будинок літ « А-2», загальною площею 426,5 кв.м., житловою площею 201,0 кв.м.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 12 лютого 2007 року та додаткове рішення Київського районного суду м. Харкова від 19 лютого 2007 року ні ким оскаржене не було та набрало чинності.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

На підставі вищевикладеного, судова колегія вважає, що суд першої інстанції в порушення вимог ст. 75 СК України помилково прийшов до висновку, щодо спірний будинок є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу.

Що стосується посилань позивача в судовому засіданні суду першої та апеляційної інстанції, на необхідність врахування при поділі майна подружжя перебудов, які були проведені у спірному будинку ОСОБА_3 у 2012 році, судова колегія вважає їх безпідставними.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 13 серпня 2012 року звертався до Харківської міської ради щодо надання дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки для обслуговування житлового будинку та Інспекції ДАБК у Харківській області щодо прийняття до експлуатації об'єкту закінченого будівництва, однак позитивних відповідей не має. Даних про те, що власник будинку ОСОБА_2 надавала згоду на проведення реконструкції у належному їй будинку, матеріали справи не містять.

Крім того, порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів визначений ст. 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та Порядком прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, затверджених постановою КМУ від 13.04.2011 року, проте сторонами вимоги вказаного закону та нормативного акту виконано не було.

Судова колегія вважає, що позивач не позбавлений можливості звернутися по відповідача з позовом щодо відшкодування вартості проведених робіт щодо реконструкції мансарди.

За таких обставин, апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню, рішення суду першої інстанції - скасуванню, з відмовою в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 05 грудня 2014 року скасувати.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна відмовити.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий -

Судді -