Справа № 308/5164/13-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2015 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області у складі:

головуючого судді Домніцького В.В.,

при секретарі судового засідання Єфремової М.Й.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання трудового договору розірваним, стягнення заборгованості по заробітній платі, лікарняним, компенсації за дні невикористаної відпустки та з оплати надурочних робіт, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, компенсації втрати доходів у звязку з порушенням строків її виплати, та вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку, стягнення моральної шкоди, зобовязання вчинити певні дії, та стягнення судових витрат,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулась до суду із вищезазначеною позовною заявою посилаючись на те, що вона працювала у ПП ОСОБА_2 на посаді кухара, однак, заробітна плата їй виплачувалась невчасно, нерегулярно та не в повному обсязі, у звязку з чим вона написала заяву про звільнення її з посади кухара, мотивуючи підстави звільнення невиплатою заробітної плати, при цьому, також подала заяви про видачу довідки про доходи та про надіслання їй трудової книжки у звязку із звільненням. Позивач вказує, що впродовж тривалого часу роботодавець не надає їй довідку про доходи за останні шість місяців її роботи, трудову книжку не видає, виплачувати заборгованість по заробітній платі, лікарняним, компенсації за дні невикористаної відпустки та з оплати надурочних робіт відмовляється, а на її звернення щодо проведення належного розрахунку пропонує отримати кошти не в повній сумі, а лише частково і при цьому розписатися про отримання всіх боргів по зарплаті. У звязку з неналежним виконанням відповідачем своїх обовязків, позивач звернулась до суду з даним позовом.

У ході судового розгляду справи представник позивача неодноразово уточняв позовні вимоги та 08.09.2015 року остаточно вказав, що просить суд визнати трудовий договір розірваним з підстав, передбачених ч. 3 ст. 38 КЗпП України, стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі та лікарняним у розмірі 10 311,00 грн., компенсацію за дні невикористаної відпустки в сумі 1 578,00 грн., а також з оплати надурочних робіт в розмірі 11 302,12 грн., суму середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні 36 368,64 грн., компенсувати втрату доходів у звязку з порушенням строків їх виплати 39 947,79 грн., відшкодувати суму вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку 3306,24 грн., стягнути кошти на відшкодування завданої моральної шкоди 4000,00 грн., а зобовязати відповідача вчинити всі необхідні дії для звільнення позивача, видати їй належно оформлену трудову книжку, та стягнути з відповідача судові витрати.

У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали повністю, у своїх поясненнях підтвердили обставини, викладені у позовній заяві, просили суд позовні вимоги задовольнити.

Представник відповідача у ході судового розгляду справи проти задоволення позовних вимог заперечив, просив суд відмовити у задоволенні таких та надав письмові заперечення відповідача, згідно яких останній зазначив, що твердження позивача не відповідають дійсності виходячи з наступного.

Відповідач вказав, що заробітна плата ОСОБА_1 виплачувалась регулярно, однак, підписувати відомості про отримання заробітної плати вона відмовлялась, оскільки вважала розмір заробітної плати неналежним.

Зазначає, що з жовтня місяця 2012 року ОСОБА_1 перестала виходити на роботу, подала заяву про звільнення, у звязку з чим її викликали до бухгалтерії для проведення належного розрахунку, однак, позивач тривалий час на виклики не зявлялась. Відповідач зазначає, що згодом, на чергове запрошення, ОСОБА_1 прийшла до бухгалтерії за розрахунком, однак, підписати відомість про виплату заробітної плати та отримати нараховані їй кошти вона відмовилась, залишила в бухгалтерії свої письмові записи щодо виплати заробітної плати, після чого пішла не отримавши розрахунку.

Заслухавши учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

21.01.2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1, направленої з державної служби зайнятості, було укладено трудовий договір. За умовами трудового договору працівник ОСОБА_1, зобовязалась виконувати роботу кухара, а фізична особа ОСОБА_2, оплачувати працю працівника у розмірі мінімальної заробітної плати 941,00 грн. на місяць. Трудовий договір зареєстровано у державній службі зайнятості 21.01.2011 року за № 187, про що в трудову книжку працівника зроблено відповідний запис.

04.10.2012 року ОСОБА_1 звернулась із заявою про звільнення до ОСОБА_2, згідно якої просила звільнити її з посади кухара з 15.10.2012 року в звязку з порушенням фізичною особою-підприємцем законодавства про працю, а саме, у звязку з невиплатою заробітної плати.

Разом з тим, згідно заяв ОСОБА_1 від 09.10.2012 року, адресованих ФОП ОСОБА_2, остання просила надати їй довідку про доходи, а також надіслати на вказану заявником адресу її трудову книжку у звязку із звільненням.

09.10.2012 року ОСОБА_2 надіслано до ОСОБА_1 листа, згідно якого повідомлено, що по причині її неявки 07.10.2012 року на роботу був порушений виробничий процес закладу, у звязку з чим їй запропоновано прийти та належним чином оформити трудові відносини, а у разі її звільнення здати матеріальні цінності згідно договору про матеріальну відповідальність.

Як вбачається з наявного в матеріалах справи листка непрацездатності, з 05.10.2012 року по 14.10.2012 року включно ОСОБА_1 перебула на лікарняному в звязку з захворюванням, та з 15.10.2012 року повинна була приступити до роботи.

15.10.2012 року було складно акт про відсутність працівника на роботі, за яким зафіксовано факт відсутності того дня ОСОБА_1 на роботі без поважних причин впродовж робочого часу.

17.10.2012 року ОСОБА_1 було надіслано до ОСОБА_2 претензійний лист із вимогою щодо виплати заборгованості по заробітній платі.

18.10.2012 року ОСОБА_2 надіслано листа ОСОБА_1, за яким повідомлено, що нею порушено виробничий процес, по причині неповідомлення про невихід на роботу, що призвело до відповідних матеріальних витрат і порушення трудової дисципліни. Крім того, повідомлено, що її заява про звільнення з роботи від 04.10.2012 року прийнята, на підставі чого, з метою проведення повного розрахунку по зарплаті та здачі матеріальних цінностей їй запропоновано зявитися на роботу 19.10.2012 року. У той же час повідомлено, що для оформлення трудових відносин згідно чинного законодавства їй слід зявитися у державну службу зайнятості для розірвання трудової угоди 21.10.2012 року.

19.10.2012 року було складно акт про відсутність працівника на роботі, за яким зафіксовано факт відсутності ОСОБА_1 на роботі того дня без поважних причин впродовж робочого часу.

Крім того, 22.10.2012 року було повторно складно акт про відсутність працівника на роботі, за яким зафіксовано факт відсутності ОСОБА_1 на роботі без поважних причин впродовж робочого часу.

23.10.2012 року, на заяву про звільнення з 15.10.2012 року, ОСОБА_2 надіслано ОСОБА_1 листа, згідно якого повідомлено, що підстав для її звільнення із займаної посади кухара у звязку із невиплатою заробітної плати немає, оскільки грошову винагороду за працю вона отримувала своєчасно і в повному обсязі. Разом з тим, згідно вказаного листа зазначено, що вона повинна була приступити до роботи 15.10.2012 року, однак, станом на дату надіслання листа, вона на роботу не вийшла, у звязку з чим він неї вимагалось терміново зявитись на підприємство із трудовою книжкою для упорядкування трудових відносин.

31.10.2012 року ОСОБА_1 було надіслано до ОСОБА_2 повторний претензійний лист із вимогою щодо виплати заборгованості по заробітній платі.

30.11.2012 року ОСОБА_1 надіслано листа від ОСОБА_2, за яким їй запропоновано зявитись 03.12.2012 року на підприємство із трудовою книжкою для упорядкування трудових відносин.

06.12.2012 року ОСОБА_2 повторно надіслано ОСОБА_1 листа, за яким їй запропоновано зявитись 10.12.2012 року на підприємство із трудовою книжкою для упорядкування трудових відносин у зручний для неї час.

Разом з тим, як вбачається з наявних в матеріалах справи довідки про заробітну плату ОСОБА_1 та відомостей про нарахування обовязкових платежів за 2012 рік, протягом січня-жовтня місяців 2012 року ОСОБА_1 отримувала не рідше двох разів на місяць заробітну плату, у розмірі, не меншому встановленого трудовим договором, однак, відмовлялася від підписання відомості про отримання заробітної плати, про що було складено відповідні акти.

Зазначене також вбачається з листа Управління Пенсійного фонду України від 04.09.2013 року, згідно якого протягом періоду роботи ОСОБА_1 у ФОП ОСОБА_2, в період з 01.01.2011 року по 31.10.2012 року, їй регулярно нараховувалась заробітна плата та сплачувались за неї обовязкові платежі по єдиному внеску.

Крім того, факт отримання ОСОБА_1 заробітної плати за травень місяць 2012 року підтверджується власноручно написаною нею звіркою, згідно якої нею зазначено про отримання протягом місяця пяти платежів.

28.11.2012 року за зверненням ОСОБА_1 від 12.11.2012 року, територіальною державною інспекцією з питань праці у Закарпатській області проведено перевірку додержання законодавства про працю у фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 та виявлено порушення положень ст. 94 КЗпП та ст. 1 Закону України «Про оплату праці» в частині незабезпечення належним чином виплати заробітної плати заявниці за період з січня по жовтень 2012 року, про що було складено відповідний акт.

Постановою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 28.12.2012 року ПП ОСОБА_2 притягнуто до адміністративної відповідальності за порушення вимог ч. 1 ст. 41 КУпАП, а саме, вимог законодавства щодо виплати заробітної плати за період з січня по жовтень 2012 року, призначено покарання, визначене санкцією зазначеної статті.

Як вбачається з постанови апеляційного суду Закарпатської області від 08.05.2013 року, такою скасовано постанову суду першої інстанції від 28.12.2012 року про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за порушення законодавства про працю, а саме, вимог ч. 1 ст. 41 КУпАП, та закрито провадження у справі у звязку з відсутністю в діях ОСОБА_2 складу адміністративного правопорушення. Разом з тим, згідно зазначеного рішення також встановлено, що ОСОБА_2 нараховувалась та виплачувалась ОСОБА_1 заробітна плата за січень-жовтень місяці 2012 року.

Допитана у якості свідка ОСОБА_1 показала, що з 11.11.2010 року по 15.10.2012 року вона працювала у ресторані «Талісман» на посаді кухара. Вказала, що заробітна плата виплачувалась їй нерегулярно - у 2012 році їй виплачували заробітну плату за 2011 рік, а за 2012 рік заробітна плата не виплачувалась їй взагалі. Зазначила, що їй ніхто не пропонував підписати акти про отримання заробітної плати.

Допитана у якості свідка ОСОБА_3 показала, що з травня 2012 року по жовтень 2012 року вона працювала офіціантом у ресторані «Талісман». Зазначила, що за період її роботи вона неодноразово була безпосереднім свідком того, як бухгалтер ФОП ОСОБА_2 просила підписати їх працівників документи про отримання ними заробітної плати, яка фактично їм не виплачувалась, з обіцянкою, що така буде виплачена пізніше.

Допитана у якості свідка ОСОБА_4 показала, що з 26.04.2010 року по 11.05.2012 року вона працювала у ресторані «Талісман» на посаді кухара, однак, за час її роботи заробітна плата виплачувала нерегулярно. Як вказує свідок, її відомо, що бухгалтер ФОП ОСОБА_2 просила підписати їх працівників документи про отримання ними заробітної плати, яка фактично їм не виплачувалась, з обіцянкою, що така буде виплачена пізніше. Вказала, що зі слів ОСОБА_1 та ОСОБА_5 вона знає, що ФОП ОСОБА_2 при звільненні ОСОБА_1 не видав їй трудову книжку та не забезпечив належного розрахунку з нею при її звільненні.

Допитана у якості свідка ОСОБА_5 показала, що з листопада 2011 року до жовтня 2012 року вона працювала в кафе «Козака», директором якого була дружина ОСОБА_2 - ОСОБА_6, на посаді бармена. Як вказує свідок, з лютого 2012 року по жовтень 2012 року заробітна плата їй виплачувалась нерегулярно, однак, за вказаний період вона підписували відомості про отримання заробітної плати у звязку з погрозами з боку бухгалтера та обіцянками виплатити таку пізніше.

Допитаний у якості свідка ОСОБА_7 показав, що з початку листопада 2011 року по квітень 2012 року він працював на посаді офіціанта у ТОВ «Казка», однак, заробітна плата на підприємстві майже не виплачувалась. Зазначив, що з лютого 2012 року по квітень 2012 року, за проханням бухгалтера він, та ще декілька інших працівників підприємства підписували відомості про отримання заробітної плати, при цьому, їм обіцялось, що така буде виплачена через декілька днів.

Допитана у якості свідка ОСОБА_8 показала, що вона працювала на посаді бухгалтера ФОП ОСОБА_2 Вказала, що заробітна плата на підприємстві виплачувалась працівникам частіше двох разів на місяць - майже кожної зміни, яких на місяць було пять по три дні кожна, а іноді й авансом.

Допитаний у якості свідка ОСОБА_9 показав, що він працював на посаді бармена у ФОП ОСОБА_2 Зазначив, що він працював у пять змін на місяць по три дні кожна, та майже кожної зміни, як й інші працівники, отримував заробітну плату, а іноді й авансом.

Оцінивши докази, зібрані та досліджені у ході судового розгляду справи, у їх сукупності, суд прийшов до наступних висновків.

Відповідно до позовних вимог, позивач просить суд визнати трудових договір, укладений між нею та відповідачем, розірваним з підстав, передбачених ч. 3 ст. 38 КЗпП України.

Статтею 21 КЗпП України передбачено, що трудовий договір це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Як вбачається з матеріалів справи, 21.01.2011 року між ОСОБА_2, як роботодавцем, та ОСОБА_1, як працівником, було укладено безстроковий трудовий договір, за умовами якого працівник зобовязалась виконувати роботу кухара, а роботодавець оплачувати працю працівника у розмірі встановленому договором.

04.10.2012 року ОСОБА_1 було подано до ФОП ОСОБА_2 заяву про звільнення, у звязку з порушенням роботодавцем законодавства про працю, а саме, у звязку з невиплатою заробітної плати.

Статтями 38, 40 КЗпП України передбачено порядок розірвання трудового договору як за заявою працівника за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору, так з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, з підстав систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, та у разі прогулу без поважних причин.

Судом встановлено, що трудові відносини між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 фактично припинено, що визнається та не заперечується учасниками судового розгляду.

Обґрунтовуючи свої твердження щодо підстав звільнення, а саме, факту невиплати заробітної плати, позивач посилається на наступні письмові докази: акт територіальної державної інспекції з питань праці у Закарпатській області за яким встановлено факт незабезпечення належним чином виплати роботодавцем заробітної плати ОСОБА_1 за період з січня по жовтень 2012 року, а також на постанову суду першої інстанції від 28.12.2012 року за якою ФОП ОСОБА_2 притягнуто до адміністративної відповідальності за виявлене порушення вимог законодавства про оплату праці.

Представник відповідача заперечує факту невиплати заробітної плати позивачу, вказує, що зазначені твердженні позивача не відповідають дійсності, так як роботодавцем регулярно проводились виплати заробітної плати найманим працівникам.

Спростовуючи твердження позивача, представник відповідача посилається на постанову апеляційного суду Закарпатської області від 08.05.2013 року, за якою постанову суду першої інстанції від 28.12.2012 року про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за порушення законодавства про працю скасовано, та закрито провадження у справі у звязку з відсутністю в діях ОСОБА_2 складу адміністративного правопорушення.

Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 61 ЦПК України визначено, що постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкова для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Статтею 294 КУпАП передбачено, що постанова судді у справах про адміністративне правопорушення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Оскільки постанова суду першої інстанції, винесена за результатом розгляду акту територіальної державної інспекції з питань праці у Закарпатській області, скасована постановою суду апеляційної інстанції, суд не приймає до уваги письмові докази, на які посилається позивач, обґрунтовуючи факт невиплати їй заробітної плати відповідачем, так як такі не мають доказового значення.

Разом з тим, представник відповідача заперечуючи факт невиплати заробітної плати позивачу, посилається на довідку про заробітну плату ОСОБА_1, відомості про нарахування обовязкових платежів за 2012 рік, акти про відмову ОСОБА_1 від підписання відомостей про отримання заробітної плати, лист Управління Пенсійного фонду України від 04.09.2013 року, власноручно написану ОСОБА_1 звірку щодо отримання належних до сплати сум, за якими прослідковується, що протягом січня-жовтня місяців 2012 року ОСОБА_1 отримувала не рідше двох разів на місяць заробітну плату, у розмірі, не меншому встановленого трудовим договором, однак, вона відмовлялася від підписання відомості про отримання заробітної плати.

Позивач заперечує факт предявлення їй для підпису будь-яких відомостей або актів про отримання заробітної плати.

Оцінюючи зазначені доводи позивача, суд не приймає їх до уваги, так як вважає, що вони не підтверджені належними та допустимими доказами. Окрім того, суд вважає, що власноручно написана ОСОБА_1 звірка, авторство якої позивачем не оспорено, в сукупності з наданими представником відповідача довідкою про заробітну плату ОСОБА_1, відомостями про нарахування обовязкових платежів за 2012 рік, актами про відмову в підписанні відомості про отримання заробітної плати та листом Управління Пенсійного фонду України від 04.09.2013 року, стверджують протилежне.

Надаючи оцінки діям позивача щодо небажання підписати відомості про отримання заробітної плати, суд вважає, що зазначена позиція позивача обумовлена тим, що нарахована та виплачена їй заробітна плата не відповідала тому розміру, який сподівалась отримати ОСОБА_1, що, зокрема, вбачається зі змісту власноручно написаної ОСОБА_1 звірки.

Щодо наданих представником відповідача доказів виплати заробітної плати, суд надає таким віри та вважає, що у ході судового розгляду справи належними та допустимими доказами встановлено факт виплати ОСОБА_1 заробітної плати роботодавцем протягом січня-жовтня місяців 2012 року та лікарняних.

Оцінюючи покази свідків ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_7 з приводу невиплати ОСОБА_1 заробітної плати, суд прийшов до переконання, що такі носять сумнівний характер, оскільки, як встановлено судом, зазначені особи є також субєктами звернення до суду з позовами до відповідача з приводу правовідносин по оплаті праці, що, на думку суду, свідчить про зацікавленість вказаних осіб. Крім того, сумнівним також є те, що покази зазначених осіб суперечать встановленим судом обставинам, а саме, факту виплати заробітної плати працівникам підприємства. Враховуючи вказане в сукупності, суд вважає, що покази зазначених осіб не можуть бути взяті судом до уваги.

Щодо показів свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9 з приводу оплати праці на підприємстві, суд приймає такі до уваги, оскільки зазначені покази узгоджуються із встановленими судом обставинами та не містяться істотних суперечностей.

З огляду на вказане, суд прийшов до переконання, що у ході судового розгляду справи позивачем належними та допустимими доказами не підтверджено факту невиплати їй роботодавцем заробітної плати.

Щодо позовної вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості по належним до сплати сумам, суд прийшов до наступного висновку.

Як зазначає позивач, станом на день звільнення відповідачем не проведено з нею належного розрахунку по сплаті належним до сплати сум.

Обґрунтовуючи вказане, позивач посилається на акт територіальної державної інспекції з питань праці у Закарпатській області, постанову суду першої інстанції від 28.12.2012 року та покази свідків ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_7

Представник відповідача заперечує вказаного позивачем факту, посилаючись на те, що зазначене ОСОБА_1 не відповідає дійсності, на підтвердження чого ним було надано суду довідку про заробітну плату ОСОБА_1, відомості про нарахування обовязкових платежів за 2012 рік, акти про відмову ОСОБА_1 від підписання відомостей про отримання заробітної плати, лист Управління Пенсійного фонду України від 04.09.2013 року, власноручно написану ОСОБА_1 звірку щодо отримання належних до сплати сум, а також копію постанову апеляційного суду Закарпатської області від 08.05.2013 року.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на заробітну плату. Право на своєчасне отримання заробітної плати в повному обсязі, захищається законом.

Враховуючи вищенаведені висновки суду щодо оцінки доказів, наданих учасниками судового розгляду справи, суд вважає, що доводи позивача щодо невиплати відповідачем належної до сплати заробітної плати не заслуговують на увагу, так як нею належним чином не підтверджено вказаного факту.

Натомість, як вбачається з наданих представником відповідача доказів, такі стверджують факт виплати позивачу заробітної плати з січня місяця 2012 року по місяць звільнення, а саме, по жовтень місяць 2012 року, що, зокрема, вбачається зі змісту постанови апеляційного суду Закарпатської області від 08.05.2013 року, у звязку з чим суд не вбачає підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по виплаті заробітної плати.

Щодо стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по лікарняним, компенсації за дні невикористаної відпустки, а також з оплати надурочних робіт, суд вважає наступне.

Статтею 116 КЗпП України регламентовано, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Згідно матеріалів справи вбачається, що позивач неодноразово зверталась до відповідача із вимогами про проведення належного розрахунку із звільненим працівником.

Як вбачається із листів ФОП ОСОБА_2, адресованих ОСОБА_1, позивач протягом жовтня-грудня місяців 2012 року, як з власної ініціативи, так і у відповідь на вимоги позивача, неодноразово та належним чином повідомляв ОСОБА_1 про те, що їй слід зявитись на підприємство для отримання належних до сплати сум та упорядкування трудових відносин.

Позивачем не заперечується факт отримання викликів від ФОП ОСОБА_2, однак, як встановлено судом, нею неодноразово ігнорувались такі, за вказаними викликами для врегулювання трудових відносин вона не зявлялась.

Оцінюючи наведене вище, суд вважає, що у ході судового розгляду справи знайшло свого обґрунтування те, що позивач в день її звільнення не працювала, відповідач з дня, після предявлення нею вимог про розрахунок, вживав всіх можливих заходів задля забезпечення її права, передбаченого ст. 116 КЗпП України, у звязку з чим слід констатувати, що вини відповідача у непроведенні виплати належних до сплати сум за дні невикористаної відпустки, по лікарняним, а також з оплати надурочних робіт немає.

З огляду на наведене, суд вважає, що підстави для стягнення зазначених позивачем належних до сплати сум відсутні, у звязку з чим вказана позовна вимога не підлягає задоволенню. Позивачем не надано суду належним та допустимих доказів, які би спростовували вказаний висновок суду.

Оцінюючи доводи сторін щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача суми середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні, суд прийшов до наступного.

Як вказує позивач, відповідач ухиляється від виплати належних до сплати сум у строки, встановлені законом, на підставі чого вона просить суд, зобовязати відповідача виплатити їй середній заробіток за весь час затримки розрахунку.

Згідно ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24.12.1999 року встановлено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у звязку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

Судом встановлено, роботодавець з дня звільнення працівника, вживав всіх можливих заходів задля забезпечення її прав на проведення повного розрахунку при звільненні, що підтверджується його листами, адресованими ОСОБА_1, згідно яких протягом жовтня-грудня місяців 2012 року ним неодноразово та належним чином повідомлялось ОСОБА_1 про необхідність зявитись на підприємство для отримання належних до сплати сум та упорядкування трудових відносин.

Як вже встановлено судом, позивач за вказаними викликами для врегулювання трудових відносин вона не зявлялась, виклики відповідача ігнорувала.

Так як, представником відповідача у ході судового розгляду справи належними та допустимими доказами доведено відсутність вини роботодавця у невиплаті працівнику належних до сплати сум, суд прийшов до переконання, що у задоволенні вимоги ОСОБА_1 про стягнення з ФОП ОСОБА_2 суми середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні слід відмовити. Доказів, які б спростовували доводи відповідача щодо відсутності вини роботодавця у непроведенні відповідного розрахунку, позивачем суду не надано.

Надаючи оцінки доводам сторін щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача компенсації втрат доходів у звязку з порушенням строків їх виплати, суд вважає, що заявлена вимога не підлягає задоволенню, з огляду на те, що відповідно до зазначених вище висновків суду в ході судового розгляду справи не встановлено порушення відповідачем порядку виплати позивачу належних до сплати сум при звільненні.

Виходячи із наведеного вище висновку суду, суд також не вбачає підстав задля задоволення вимог позивача про відшкодування суми вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку та стягнення моральної шкоди, оскільки у ході судового розгляду справи не встановлено факту порушення відповідачем прав позивача.

Оцінюючи вимогу позивача щодо зобовязання відповідача видати їй належно оформлену трудову книжку, суд прийшов до наступного висновку.

Позивач зазначає, що з дня укладення трудових правовідносин з ФОП ОСОБА_2 її трудова книжка знаходиться у розпорядженні підприємства.

Представник відповідача заперечує зазначене, посилаючись при цьому на те, що ОСОБА_1 не надавала до підприємства своєї трудової книжки. Вказує, що трудовий договір з ОСОБА_1 укладався у державній службі зайнятості, однак, після реєстрації такого ОСОБА_1 не подала до ФОП ОСОБА_2 своєї трудової книжки. Крім того, зазначає, що ким було внесено відповідний запис у трудову книжку ОСОБА_1 їм невідомо.

Як вбачається із встановлених судом обставин, трудових договір між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 було зареєстровано в Ужгородському міському центрі зайнятості, про що свідчить відповідний запис та відтиск штемпеля в укладеному договорі.

За змістом укладеного між сторонами договору вбачається, що за результатами його укладення до трудової книжки ОСОБА_1 було внесено відповідні відомості про прийняття її на роботу.

У ході судового розгляду справи, судом вживались заходи задля встановлення особи, якою було здійснено запис у трудову книжку ОСОБА_1 про прийняття її на роботу, однак, за результатом таких не надалось можливим встановити зазначену особу.

Приймаючи до уваги наведені вище обставини, беручи до уваги, що позивачем не надано доказів того, що вказаний запис було зроблено відповідачем та, що зазначена трудова книжка була ним прийнята, беручи до уваги заперечення відповідачем вказаних фактів, суд прийшов до висновку, що у ході судового розгляду не здобуто належних та допустимих доказів підтвердження обставин, на які позивач посилається, як на підставу обґрунтованості своєї позовної вимоги.

Враховуючи наведене, у задоволенні заявленої вимоги позивача також слід відмовити.

Щодо розподілу судових витрат, то такі в силу положень ст. 88 ЦПК України не підлягають відшкодуванню.

Керуючись ст.ст. 60, 61, 212-215, 218, 294 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Головуючий В.В. Домніцький

Копія вірна

Суддя В.В. Домніцький