У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,
суддів:Гулька Б.І.,Журавель В.І.,
Хопти С.Ф.,Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом прокурора Хорольського району до Хорольської районної державної адміністрації Полтавської області, ОСОБА_6, третя особа - відділ Держземагенства у Хорольському районі, про визнання недійсним розпорядження голови Хорольської районної державної адміністрації Полтавської області, визнання недійсним договору оренди земельної ділянки, за касаційною скаргою заступника прокурора Полтавської області на рішення Хорольського районного суду Полтавської області від 12 листопада 2014 року та рішення апеляційного суду Полтавської області від 18 травня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2013 року прокурор Хорольського району Полтавської області звернувся до суду з позовом в інтересах Держави до Хорольської районної державної адміністрації Полтавської області, ОСОБА_6, третя особа - відділ Держземагенства у Хорольському районі Полтавської області, у якому, з врахуванням уточнених позовних вимог, просив: визнати недійсними розпорядження голови Хорольської районної державної адміністрації від 09 та 22 листопада 2012 року про затвердження проектної документації та надання земельної ділянки ОСОБА_7; на підставі ст. ст. 203, 215 ЦК України визнати недійсним договір оренди земельної ділянки, укладений 22 листопада 2012 року з ОСОБА_7; на підставі ст. 216 ЦК України зобов'язати останнього повернути орендовані землі до земель запасу Мусіївської сільської ради Хорольського району Полтавської області; стягнути судові витрати, пов'язані з розглядом справи.

В обґрунтування позовних вимог прокурор посилався на те, що оскаржувані розпорядження голови Хорольської районної державної адміністрації від 09 та 22 листопада 2012 року видані без додержання вимог ст. 123 ЗК України, ч. 2 ст. 7 Закону України «Про фермерське господарство», ст. 50 Закону України «Про землеустрій», в зв'язку з чим, оскаржуваний договір оренди земельної ділянки є недійсними з підстав порушення встановленого законом порядку надання земельних ділянок в оренду.

Рішенням Хорольського районного суду Полтавської області від 12 листопада 2014 року позов задоволено частково.

Визнано недійсним (незаконним) розпорядження від 09 листопада 2012 року Хорольської районної державної адміністрації Полтавської області «Про надання земельної ділянки ОСОБА_6 для ведення фермерського господарства».

Визнано недійсним (незаконним) розпорядження від 22 листопада 2012 року Хорольської районної державної адміністрації Полтавської області «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право користування земельною ділянкою та надання її в оренду ОСОБА_6».

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В іншій частині позовних вимог відмовлено за безпідставністю.

Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 18 травня 2015 року скасовано рішення Хорольського районного суду Полтавської області від 12 листопада 2014 року.

Ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково.

Визнано недійсним пункт 1 розпорядження голови Хорольської районної державної адміністрації № 364 від 09 листопада 2012 року щодо надання ОСОБА_6 в користування на умовах оренди земельної ділянки із земель запасу Мусіївської сільської ради загальною площею 47,71 га для ведення фермерського господарства строком на 10 років.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі заступник прокурора Полтавської області, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просить скасувати оскаржені судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню на таких підставах.

Порядок надання (передачі) земельних ділянок для ведення фермерського господарства визначений ст. 7 Закону України «Про фермерське господарство» і цей порядок передбачає, що для отримання в оренду земельної ділянки із земель державної чи комунальної власності з метою ведення фермерського господарства громадяни звертаються до органу місцевого самоврядування із відповідною заявою. В разі задоволення такої заяви надається згода на підготовку землевпорядною організацією проекту відведення земельної ділянки, який погоджується та затверджується відповідно до закону.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 134, ч. 3 ст. 124 ЗК України, передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, для ведення фермерського господарства здійснюється в порядку, встановленому ст. 123 ЗК України

Частиною 1 ст. 123 ЗК України визначено, що надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Рішення зазначених органів приймається на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі: зміни цільового призначення земельних ділянок відповідно до закону; надання у користування земельних ділянок, межі яких не встановлені в натурі (на місцевості).

Надання у користування земельної ділянки, межі якої встановлені в натурі (на місцевості), без зміни її цільового призначення здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо складання документа, що посвідчує право користування земельною ділянкою.

Згідно п. 1 розпорядження голови Хорольської районної державної адміністрації Полтавської області від 09 листопада 2012 року ОСОБА_6 надано в користування на умовах оренди земельну ділянку із земель запасу Мусіївської сільської ради Хорольського району Полтавської області загальною площею 47,71 га для ведення фермерського господарства строком на 10 років.

Відповідно до п. 2 цього розпорядження ОСОБА_6 надано дозвіл на виготовлення необхідної технічної документації.

На підставі зазначеного розпорядження землевпорядною організацією за заявою ОСОБА_6 розроблено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право користування земельною ділянкою на умовах оренди для ведення фермерського господарства на території Мусіївської сільської ради Хорольського району Полтавської області.

Розпорядження голови Хорольської районної державної адміністрації Полтавської області від 22 листопада 2012 року затверджено технічну документацію із землеустрою, щодо складання документів, що посвідчують право користування земельною ділянкою та надання її в оренду ОСОБА_6».

22 листопада 2012 року між Хорольською районною державною адміністрацією Полтавської області в особі голови Шевчуги В.М. та ОСОБА_6 укладено договір оренди земельної ділянки загальною площею 47,70 га. Вказаний договір зареєстровано у Відділі Держземагентства в Хорольському районі 07 грудня 2012 року. Земельна ділянка, нормативна грошова оцінка якої становить 1 004 399 грн 80 коп., передана в оренду для ведення фермерського господарства ОСОБА_6

Ухвалюючи у справі судове рішення про задоволення позовних вимог в частині визнання недійсними оспорюваних розпоряджень від 09 та 22 листопада 2012 року, суд першої інстанції, виходив з факту порушення встановленого законом порядку передачі в оренду спірної земельної ділянки, оскільки спочатку розпорядженням від 09 листопада 2012 року ОСОБА_6 було надано в користування земельну ділянку, і лише після цього розроблялася відповідна технічна документація, яка включала і встановлення меж земельної ділянки в натурі (акт від 19 листопада 2012 року), та приймалося рішення 22 листопада 2012 року про її затвердження. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору оренди спірної земельної ділянки та повернення вказаної ділянки, суд першої інстанції вказав, що у вказаному договорі визначені всі істотні умови договору оренди землі, визначені ст. 15 Закону України «Про оренду землі», а тому відсутні підстави для задоволення цієї частини позову.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення, суд апеляційної інстанції виходив з того, що визнанню недійсним підлягає тільки п. 1 розпорядження голови Хорольської районної державної адміністрації Полтавської області від 09 листопада 2012 року, оскільки надання спірної земельної ділянки ОСОБА_6 відбулось до розроблення та затвердженні необхідної для такого надання технічної документації.

Відмовляючи в решті позовних вимог, суд апеляційної інстанції виходив з того, що надання земельної ділянки відповідно до ст. 123 ЗК України здійснюється на підставі рішень компетентних органів, які приймаються на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі зміни цільового призначення земельної ділянки та надання у користування земельної ділянки, межі якої не встановлені. Вважаючи, що при наданні спірної земельної ділянки ОСОБА_6 зміни цільового використання не відбулось, межі земельної ділянки раніше були встановлені в натурі і при цьому голова Хорольської районної державної адміністрації Полтавської області правомірно надав згоду на виготовлення відповідної технічної документації, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про безпідставність заявлених позовних вимог.

Проте, повністю з такими висновками судів погодитись не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають з огляду на наступне.

Вирішуючи спір, як суд першої інстанції так і апеляційний суд вважали, що землі для ведення фермерського і товарного сільськогосподарського виробництва належать до однієї категорії - землі сільськогосподарського призначення, оскільки на землях фермерського господарства ведеться товарне сільськогосподарське виробництво, а тому надання земельних ділянок в межах однієї категорії земель не потребує розробки проекту відведення по зміні цільового призначення.

Однак, при цьому суди попередніх інстанцій залишили поза увагою наступне.

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Згідно із ч. 1 ст. 210 ЦК України та ч. 1 ст. 20 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі підлягає державній реєстрації, після чого він відповідно до ст. 18 Закону України «Про оренду землі» набирає чинності.

Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 6 ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до положень ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Статтею 19 ЗК України закріплено такі категорії земель: землі сільськогосподарського призначення; землі житлової та громадської забудови; землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; землі оздоровчого призначення; землі рекреаційного призначення; землі лісогосподарського призначення; землі водного фонду; а також землі промисловості, транспорту, зв'язку, енергетики, оборони та іншого призначення.

Віднесення земель до тієї чи іншої категорії згідно з ч. 1 ст. 20 ЗК України здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.

Кожна категорія земель має узагальнене цільове призначення, що визначає специфіку її особливого правового режиму.

Так, земельні ділянки, віднесені до однієї категорії, можуть використовуватися за різними видами цільового призначення.

Землями сільськогосподарського призначення згідно з ч. 1 ст. 22 ЗК України визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей.

У свою чергу відповідно до ч. 3 ст. 22 ЗК України землі сільськогосподарського призначення, зокрема, можуть передаватися у власність та надаватися у користування громадянам для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Статтями 31, 33-37 цього Кодексу встановлений правовий режим видів використання сільськогосподарських земель.

Так, згідно зі ст. 33 ЗК України громадяни можуть мати на праві власності та орендувати земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства. Використання земель особистого селянського господарства здійснюється відповідно до закону.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про особисте селянське господарство» особисте селянське господарство - це господарська діяльність, яка проводиться без створення юридичної особи фізичною особою індивідуально або особами, які перебувають у сімейних чи родинних відносинах і спільно проживають, з метою задоволення особистих потреб шляхом виробництва, переробки і споживання сільськогосподарської продукції, реалізації її надлишків та надання послуг з використанням майна особистого селянського господарства.

Натомість, правовий режим земельних ділянок для ведення фермерського господарства визначається ст. 31 ЗК України, відповідно до частини першої якої встановлено, що землі фермерського господарства можуть складатися із: земельної ділянки, що належить на праві власності фермерському господарству як юридичній особі; земельних ділянок, що належать громадянам - членам фермерського господарства на праві приватної власності; земельної ділянки, що використовується фермерським господарством на умовах оренди. Відповідно до частини другої цієї статті громадяни - члени фермерського господарства мають право на одержання безоплатно у власність із земель державної і комунальної власності земельних ділянок у розмірі земельної частки (паю).

Різний правовий режим земель, що відводяться для ведення особистого селянського господарства (ведення товарного сільськогосподарського виробництва), та земель, що відводяться для фермерського господарства, додатково підтверджується положеннями ст. 122 ЗК України, якою встановлено норми безоплатної передачі земельних ділянок громадянам, які також обумовлені особливостями кожного виду використання земельної ділянки.

При цьому абз. 2 ч. 5 ст. 20 ЗК України встановлює обов'язок власників використовувати землі зазначеної категорії виключно в межах вимог щодо користування землями певного виду використання, встановлених ст.ст. 31, 33-37 цього Кодексу.

Отже, відповідно до закріпленого принципу раціонального використання та охорони земель земельні ділянки (частини земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування з визначеними щодо неї правами) сільськогосподарського призначення підлягають використанню виключно відповідно до видів їх використання, які відповідають їх цільовому призначенню.

Стаття 1 Закону України «Про землеустрій» містить визначення поняття «цільове призначення земельної ділянки», згідно з яким це є її використання за призначенням, визначеним на підставі документації із землеустрою у встановленому законодавством порядку.

Цільове призначення земельних ділянок, які надані громадянам, юридичним особам у власність чи постійне користування, зазначається в державних актах на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою. З цією метою до форми бланків зазначених державних актів, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02 квітня 2002 року № 449 «Про затвердження форм державного акта на право власності на земельну ділянку та державного акта на право постійного користування земельною ділянкою» введена графа «цільове призначення».

Таким чином, цільове призначення конкретної земельної ділянки фіксується у рішенні уповноваженого органу про передачу її у власність або надання у користування та в документі, що посвідчує право на земельну ділянку.

Аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави дійти висновку, що зміна виду використання земельної ділянки в межах її цільового призначення можлива, але порядок вирішення цього питання не встановлений.

Виходячи з принципу ЗК України щодо раціонального використання та охорони земель, зміна виду використання землі в межах її цільового призначення повинна проводитися у порядку, встановленому для зміни цього цільового призначення землі.

ЗК України передбачає зміну цільового призначення землі органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проект землеустрою або приймають рішення про створення об'єктів для ведення фермерського господарства.

Згідно з ч. 3 ст. 20 ЗК України зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється згідно з Порядком зміни цільового призначення земель, які перебувають у власності громадян або юридичних осіб, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 11 квітня 2008 року № 502 та за ініціативою власників.

Обов'язковою умовою дотримання встановленої процедури зміни цільового призначення земельної ділянки є складання або перепогодження (у випадку якщо зміні цільового призначення підлягає вся земельна ділянка, а не її частина) проекту відведення земельної ділянки з місцевими органами виконавчої влади (районним (міським) органом земельних ресурсів, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, органом містобудування й архітектури та охорони культурної спадщини), а також підлягає державній землевпорядній експертизі.

Встановлення та зміна цільового призначення земельних ділянок може здійснюватись виключно відповідно до вимог закону та у встановленому порядку, порушення якого має наслідком скасування таких розпоряджень (ст. 21 ЗК України).

Отже, зміна виду цільового призначення (використання) земельної ділянки сільськогосподарського призначення, встановленого законодавством та конкретизованого уповноваженим органом державної влади у рішенні про передачу її у власність або надання у користування та в документі, що посвідчує право на земельну ділянку, потребує обов'язкового дотримання механізму такої зміни, визначеного Порядком.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України у справі № 6-32цс15 від 08 квітня 2015 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 ч. 1 ст. 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Вирішуючи спір, суди першої та апеляційної інстанцій у порушення ст.ст. 213, 214, 303, 315 ЦПК України на зазначене уваги не звернули, не в повній мірі визначились з характером спірних правовідносин та правовою нормою, що підлягає застосуванню, зокрема, помилково вважали, що землі сільськогосподарського призначення з цільовим призначенням: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та для ведення фермерського господарства відносяться до однієї категорії земель, а тому надання земельних ділянок в межах однієї категорії не потребує розробки проекту відведення земельної ділянки по зміні її цільового призначення.

За таких обставин, рішення Хорольського районного суду Полтавської області від 12 листопада 2014 року та рішення апеляційного суду Полтавської області від 18 травня 2015 року підлягають скасуванню з підстав, передбачених ст. 338 ЦПК України, з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу заступника прокурора Полтавської області задовольнити.

Рішення Хорольського районного суду Полтавської області від 12 листопада 2014 року та рішення апеляційного суду Полтавської області від 18 травня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник
Судді:Б.І. Гулько
В.І. Журавель
С.Ф. Хопта
С.П. Штелик