Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 317/5258/14-ц головуючий у 1-й інстанції Яркіна С.В.
провадження № 22-ц/778/5514/15 суддя-доповідач Панкеєв О.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі головуючого судді Осоцького І.І.,

суддів Кухаря С.В., Панкеєва О.В.,

при секретарі Буримі В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, ОСОБА_3 на рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 19 серпня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, Лукашівської сільської ради про визнання частково недійсним свідоцтва про право власності та визнання права власності на частку квартири, -

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2014 року позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, Лукашівської сільської ради про визнання частково недійсним свідоцтва про право власності та визнання права власності на частку квартири.

В обґрунтування позову зазначивши, що в 1982 р. матері та бабусі позивачів - ОСОБА_7, як сільській вчительці виділено трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1.

У вказану квартиру разом із ОСОБА_7 вселились та зареєструвались її син ОСОБА_2 та онук ОСОБА_3

В 2003 року позивачі дізналися від ОСОБА_7, що квартиру приватизовано, але про те що у зазначеній квартирі зареєстровано сім осіб, на яких і приватизовано квартиру позивачі дізналися лише 08.04.2013 року після звернення до нотаріальної контори за отриманням свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_7

У зв'язку з тим, що ОСОБА_3 отримав свідоцтво про право власності на спадщину за заповітом тільки на 1/7 частку спірної квартири, позивачі зазначають, що не надавали письмової згоди на приватизацію спірної квартири за відповідачами, а про їх право власності на 1/7 частку квартири кожного дізнались тільки у квітні 2013 року.

ОСОБА_8 та його син ОСОБА_9 погодилися із вимогами позивача та подарували свої 2/7 частки ОСОБА_3 , а відповідачі відмовляються , а тому позивачі просили суд визнати частково недійсним свідоцтва про право власності за ОСОБА_4 та ОСОБА_5 по ё1/7 частці та визнати за ними право власності по 1/7 частці квартири.

Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 19 серпня 2015 рокуу задоволені позову відмовлено.

На вказане рішення суду ОСОБА_2 та ОСОБА_3 подали апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просять рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.

Заслухавши у судовому засіданні апеляційного суду доповідь судді, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у відповідності до статті 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку,що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно до вимог ст. 309 ЦПК України підставами для зміни рішення суду першої інстанції є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду першої інстанції частково не відповідає зазначеним положенням закону.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 14.01.2003 року квартира АДРЕСА_1 належить: ОСОБА_7 - 1/7 частка, ОСОБА_2 - 1/7 частка, ОСОБА_3 - 1/7 частка, ОСОБА_4 - 1/7 частка, ОСОБА_8 - 1/7 частка, (ОСОБА_5) ОСОБА_10 1/7 частка, ОСОБА_9 - 1/7 частка.

Зазначена квартира приватизована на підставі розпорядження № 16 від 28.12.2002 року, виданого керівником органу приватизації (а.с. 59).

Документи, щодо приватизації житла готувались ПП «Контакт» з яким у Лукашівської сільської ради було укладено договір про сумісну діяльність по приватизації житлового фонду. (а.с.56,57)

Суд першої інстанції зазначив, що на теперішній час зазначене ПП ліквідовано, витребувати документи немає можливості.

23.06.2011 року померла ОСОБА_7 (а.с.18) 16.07.2013 року ОСОБА_3 отримав свідоцтво про право власності в порядку спадкування на 1/7 частку квартира АДРЕСА_1, яка належала ОСОБА_7 (а.с.19, 20)

За договором дарування від 21.08.2014 року ОСОБА_9 та ОСОБА_8 подарували свої частки спірної квартири ОСОБА_3 (а.с.21-23)

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції відповідачі на час приватизації мали право користування жилим приміщенням, а отже мали право на приватизацію цієї квартири, не збереглися документи на вселення, реєстрацією та щодо приватизації відповідачів, у зв'язку з чим позов є недоведеними, вимоги позивачів щодо часткового визнання приватизації ґрунтуються на порушення процедури приватизації в цілому, відсутності їх згоди на приватизацію, що тягне скасування відповідних свідоцтв та розпоряджень повністю, ані їх частки як того вимагає позивач. Крім того позивачем пропущено строк позовної давності.

За доводами апеляційної скарги суд не застосував положення ч.1 ст. 61 ЦПК України , щодо пояснень ОСОБА_5 де вона вказує, що ні вона ні її батьки постійно не проживали у її бабусі ОСОБА_7 в АДРЕСА_1., а вони проживали в м. Запоріжжі. Також суд не врахував пояснення свідка ОСОБА_8, який пояснив, що вони з сім'єю прописались у с. Лукашеве в 2001 році. А на постійне проживання оселилися після розірвання шлюбу та смерті ОСОБА_7 Та пояснення свідків ОСОБА_11, ОСОБА_12 про проживання родини ОСОБА_8 у Запоріжжі. Також суд дійшов помилкового висновку проте, що оскільки документи не збереглися то позивачі не довели свій позов в частині того, що не давали згоду на прописку та вселення відповідачів. Відповідачі ніколи постійно не проживали у спірній квартирі, за таких обставин не мали право на приватизацію. До господарської книги помилково внесено їх в якості членів сім'ї. Суд помилково зазначив про неможливість витребування приватизаційної справи. Судом помилково не взято до уваги проте, що відповідачі були прописані в квартирі АДРЕСА_4, а не в будинку 10, і тому не могли брати участь у приватизації. Суд відмовив у позові з підстав не доведеності вимог та одночасно зазначив, що позивачі пропустили строк позовної давності.

Відповідно до ч. 4 ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» в редакції , що діяла на час правовідносин, право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону.

Відповідно до ч. 2 ст. 8 вказаного Закону передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку).

Відповідач ОСОБА_5 у судовому засіданні пояснила, що на момент приватизації вона була неповнолітньою, з батьками були зареєстровані у бабусі в будинку АДРЕСА_1. Деякий час вона з батьками проживала в Казахстані, після повернення з Казахстану свого житла не мали, деякий час проживали за місцем реєстрації у бабусі ОСОБА_7, потім знімали квартиру в м. Запоріжжя де проживали тимчасово до розірвання шлюбу між батьками. ОСОБА_3 пропонував купити у них свої частки, однак після того, як вони не домовились щодо вартості часток, звернувся до суду з зазначеним позовом. ОСОБА_7 весь час проживала одна, однак періодично всі діти та внуки до неї приїздили та тимчасово проживали з нею.

Представник відповідача Лукашівської сільської ради Запорізької області - ОСОБА_13 в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог. Зазначала, що всі знали, що квартира приватизована на сімох зареєстрованих членів сім'ї. ОСОБА_7 була дуже принципова та справедлива, і казала, що бажає приватизувати квартиру на всіх порівну. На момент приватизації всі члени сім'ї були зареєстровані за зазначеною адресою, про що свідчать погосподарські книги. Приватизація відбулась відповідно до закону. Підготовкою документації по приватизації займалось ПП «Контакт», пов'язаної з приватизацією житла, сільською радою видавалось лише необхідні довідки та відповідне розпорядження. На теперішній час ніякі документи у зв'язку з давністю не збереглися і надати до суду у сільської ради немає можливості. Всі довідки надавались з даних погосподарських книг.

За даними Запорізького районного сектору УДМС України в Запорізькій області, за адресою: АДРЕСА_1, відсутня інформація щодо реєстрації місця проживання будь-яких осіб. (а.с. 48, 52)

За випискою домової книги, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_14, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4 на постійне проживання зареєстровані АДРЕСА_4. (а.с.114-117)

За відповіддю № 01-45/145 від 03.04.2015 року Лукашівського сільського голови ОСОБА_13 за даними обліку реєстрації ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_2 були зареєстровані як члени сім'ї ОСОБА_7 в АДРЕСА_1 з 16.11.1992 р. по 01.08.1995 року, а також з 08.12.2001 року по 25.03.2009 року, будинок АДРЕСА_4 ніколи не існував. Запис про реєстрацію в будинку АДРЕСА_4 є помилковою (а.с.84)

Виходячи з аналізу змісту Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» у поєднанні з нормами ст. ст. 1, 6, 9, 61 ЖК України, місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає, має передбачені ст. 64 ЖК України права користування цим приміщенням і на яке за особою зберігається це право і при тимчасовій відсутності, а відтак і право на приватизацію разом з іншими членами сім'ї.

Згідно з правовою позицією, Верховного Суду України викладеною в постанові від 30.01.2013 року у справі № 6-125цс12 наймачі квартир (будинків) державного житлового фонду та членів їх сімей, які постійно проживають у квартирі разом із наймачем або за якими зберігається право на житло, мають право на приватизацію займаних квартир шляхом передачі їм цих квартир в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у даній квартирі, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, на підставі рішення відповідного органу приватизації.

Факт реєстрації для реалізації права на приватизацію житла не має ніякого значення, а право на приватизацію мають і особи, за якими зберігається право на житло при тимчасовій відсутності.

Відповідно до ст. 65 ЖК Української РСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Згідно з ч. 2 ст. 64 ЖК України до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Як роз'яснено у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" від 12 квітня 1985 року № 2, вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. Однак відсутність письмової згоди членів сім'ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду.

При цьому, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 15 постанови від 1 листопада 1996 року № 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя", наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції зазначив, не збереглися документи на вселення, реєстрацією та щодо приватизації відповідачів, які зберігали право на житло, оскільки при тимчасовій відсутності не визнавалися за рішенням суду такими, що втратили права користування в порядку, передбаченому ст. 72 ЖК України РСР, у зв'язку з чим позов є недоведеними.

Між тим заперечення відповідача ОСОБА_5 та представника ОСОБА_4, зводяться до того, що вони на час приватизації були прописані у квартирі, не визнавалися втратившими право користування нею, а отже мала право на приватизацію. За поясненнями ОСОБА_5 , представника ОСОБА_4,, свідків ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_8, відповідачі зареєструвалися у спірній квартирі, але проживали у м. Запоріжжі, а на час приватизації у квартирі проживала одна ОСОБА_7

Відповідно до ст. ст. 3,11, 27,30 ЦПК України, ст. 20 ЦК України суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа розпоряджається своїми правами щодо предмета спору, визначення відповідачів та обирає спосіб захисту на власний розсуд.

За положеннями ст. 4 ЦПК України, ст. 16 ЦК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. При цьому спосіб має бути адекватним та відповідати порушеному праву.

Приватизація державного житлового фонду в Україні здійснюється відповідно Конституції України, Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду", "Положення про порядок передачі квартир (домоволодінь) у власність громадян, затвердженого наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15 вересня 1992 року № 56, яке було чинним на час приватизації житла (далі - Положення).

Згідно з ч. 2 ст. 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" передача займаних квартир здійснюється на праві спільної сумісної або часткової власності; за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно проживають у даній квартирі, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири.

Частиною 3 цієї статті передбачено, що передача квартир (будинків), кімнат у гуртожитках у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина.

Згідно з п. 18 «Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян» особа , яка виявила бажання приватизувати зайняту ним і членами його сім'ї на умовах найму квартиру, звертається в орган приватизації по оформленню документів, де одержує бланк заяви та відповідну консультацію.

Бланк заяви (додаток 3) передбачає підписи наймача та всіх повнолітніх членів його сім'ї, засвідчені Керівником підприємства.

За положеннями п.10 ч.16 ЦК України суд може обрати спосіб захисту у вигляді визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Адекватним способом захисту внаслідок порушення визначених позивачем вимог ч. 2 ст. 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" , відсутності письмової згоди всіх повнолітніх членів сім'ї, (підпису у заяві про приватизацію житла) які постійно проживають у даній квартирі щодо приватизації квартири є визнання незаконним та скасування всього розпорядження про приватизацію та свідоцтва про право власності ( у тому числі позивачів ), ані тільки частки відповідачів. Між тим таких вимог позивачем не заявлялося, як і не визначалося усіх членів приватизації, а саме ОСОБА_8 та ОСОБА_9 співвідповідачами у справі.

Таким чином, оскільки позивачами заявлені вимоги , які не адекватні визначеними ними порушеннями при проведені приватизації, а саме відсутності їх згоди на передачу займаної квартири у спільну часткову власність, передбачену ч. 2 ст. 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду", наслідком якого є визнання недійсною приватизацію (розпорядження в цілому, ані його частки, так і свідоцтва в цілому, ані його частки) усієї квартири, в тому числі і позивачів (оскільки вони стверджують, що не подавали заяви про приватизацію) ані тільки відповідачів, та усіх учасники приватизації квартири, а саме ОСОБА_8 та ОСОБА_9, які не залучені до участі у справі, колегія судів вважає, що позовні вимоги не можуть бути задоволенню з підстав, що заявлені позивачем вимоги не є адекватним, а отже належним ( передбаченим законом) способом захисту викладеними позивачами порушеннями при проведенні приватизації, а також не залучення позивачами усіх учасників приватизації до участі у справі.

Крім того, суд першої інстанції відмовив у задоволенні у і з підстав недоведеності позивачем заявлених вимог за ст. 234 ЦК України, та одночасно і з підстав пропуску строку позовної давності, що є взаємовиключними підставами для відмови у позові.

Як роз'яснено у пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року "Про судове рішення у цивільній справі", встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

З огляду наведеного рішення суду підлягає зміні в частині підстав відмови у задоволені позову.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 314, 316, 317 ЦПК України, судова колегія, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 19 серпня 2015 рокуу цій справі змінити. Відмовити в задоволені позовних вимог з підстав , викладених в мотивувальній частині рішення суду.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді