У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ в складі:

суддів: Амеліна В.І., Гончара В.П., Остапчука Д.О.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до селянського фермерського господарства «Нова Україна», третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю «Жильнельфа Вельє» (далі - ТОВ «Жильнельфа Вельє») про визнання правочину недійсним, за касаційною скаргою селянського фермерського господарства «Нова Україна» (далі - СФГ «Нова Україна») на рішення Монастирищенського районного суду Черкаської області від 7 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 18 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що між ним та ТОВ «Жильнельфа Вельє» було укладено договір оренди земельної ділянки, яка розташована на території Теолинської сільської ради Монастирищенського району Черкаської області та належить на праві власності позивачу відповідно до державного акту на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1, виданого 04 липня 2001 року, площею 2,139 га з кадастровим номером НОМЕР_2. У березні 2014 року позивачу стало відомо, що реєстраційною службою Монастирищенського районного управління юстиції Черкаської області зареєстровано договір оренди вказаної земельної ділянки, укладений від його імені з СФГ «Нова Україна». Зазначав, що особисто договір не підписував та не уповноважував інших осіб на його підписання. Крім того, у вищезазначеному договорі оренди земельної ділянки не вказано її кадастровий номер та не долучено план або схему земельної ділянки, кадастровий план з відображенням обмежень (обтяжень) у її використанні, встановлених земельних сервітутів та акт визначення меж в натурі (на місцевості). Нормативно-грошова оцінка земельної ділянки, зазначена в договорі, є в декілька разів меншою від її дійсної вартості. Оскаржуваним договором не передбачено натуральної форми оплати за користування земельною ділянкою та не укладались акти прийому-передачі при видачі сільськогосподарської продукції, яка повинна відповідати еквіваленту грошового розміру орендної плати. З огляду на зазначене, позивач просив суд визнати недійсним зазначений договір оренди земельної ділянки, скасувати державну реєстрацію оспорюваного договору, а також зобов'язати СФГ «Нова Україна» повернути вказану земельну ділянку позивачу.

Рішенням Монастирищенського районного суду Черкаської області від 7 жовтня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 18 грудня 2014 року, позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано недійсним з моменту вчинення договір оренди земельної ділянки, яка розташована на території Теолинської сільської ради Монастирищенського району Черкаської області та належить на праві власності позивачу відповідно до державного акту на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1, виданого 04 липня 2001 року, площею 2,139 га з кадастровим номером НОМЕР_2.

Скасовано державну реєстрацію зазначеного договору оренди земельної ділянки та зобов'язано СФГ «Нова Україна» повернути земельну ділянку позивачу.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі СФГ «Нова Україна» просить скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, мотивуючи свої вимоги порушенням судами попередніх інстанцій норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Статтею 337 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до вимог ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Згідно із ст. ст. 205, 207 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

При цьому, згідно із ч. ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, обґрунтовано виходив з того, що спірний правочин про передачу в оренду земельної ділянки, яка належить позивачеві на праві власності, ним не підписувався, а отже з його сторони не було вільного волевиявлення на розпорядження вказаною земельною ділянкою.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Докази та обставини, на які посилається заявник в касаційній скарзі, були предметом дослідження судів попередніх інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів першої й апеляційної інстанцій, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваних судових рішень.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу селянського фермерського господарства «Нова Україна» відхилити.

Рішення Монастирищенського районного суду Черкаської області від 7 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 18 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.І. Амелін В.П. Гончар
Д.О. Остапчук