АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Головуючий у суді першої інстанції: Савлук Т.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Білич І.М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого судді: Білич І.М.

Суддів: Болотова Є.В., Поліщук Н.В.

при секретарі Абдуллаєвій Є.Б.

за участю: позивачів ОСОБА_3, ОСОБА_4

представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 22 червня 2015 року

у справі за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_6, Державної міграційної служби України в особі Головного управління Державної міграційної служби у місті Києві про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщення, та зняття з реєстраційного обліку.

в с т а н о в и л а :

Позивачі, звертаючись до суду із вищевказаним позовом, ставили питання про визнання відповідача ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, таким, що втратив право на користування жилим приміщенням в квартирі АДРЕСА_1 в м. Києві, та зняття його з реєстраційного обліку з спірної квартири. Свої вимоги обґрунтовуючи тим, що відповідач в добровільному порядку залишив спірне жиле приміщення в серпні 2014 року, виселившись з нього забравши при цьому свої особисті речі, не сплачує комунальні послуги, які нараховуються по кількості зареєстрованих в квартирі осіб. Такі дії відповідача перешкоджають позивачам ОСОБА_3 ( як власнику ) вільно розпоряджатися належною їй на праві власності квартирою, а ОСОБА_4 користуватися спірним жилим приміщенням.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 22 червня 2015 року у задоволенні позову було відмовлено у повному обсязі.

Не погоджуючись з рішенням суду позивачі подали апеляційну скаргу, де ставили питання про його скасування та прийняття нового по суті заявлених вимог. Так як судом при його постановленні було порушено норми матеріального та процесуального права.

Зазначаючи також, що при розгляді справи головуючим було безпідставно відмовлено в долученні до матеріалів справи наданих нами письмових доказів, чим грубо було порушено ч. 1 ст. 27 ЦПК України, а також судом не було належним чином вивчено матеріалів справи - на що вказує посилання в рішенні на статті законодавства, які не мають жодного відношення до суті позовних вимог.

Апелянти та представник апелянта у судовому засіданні підтримали подану апеляційну скаргу, просили суд її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_6 у судове засідання не з'явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином в порядку ст. 74 ЦПК України.

Представник Державної міграційної служби України в особі Головного управління Державної міграційної служби у місті Києві до початку розгляду справи подав заяву в якій вказував на можливість розгляду справи за відсутності представника.

Колегія суддів вважає за можливе розглянути справу у її відсутність в силу вимог ст. 305 ЦПК України.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом при розгляді справи було встановлено, що ОСОБА_3 є власником квартири АДРЕСА_1, що підтверджується договором купівлі-продажу від 25 січня 2011 року.

Відповідно даних, викладених у довідці Житло-будівельного кооперативу «Арсеналець-24» (форма №3) від 07 квітня 2015 року в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_7 (з 06.12.2012 року), ОСОБА_8 (з 06.12.2012 року); ОСОБА_4 (з 24.04.2011 року); ОСОБА_6 (з 30.04.2013 року).

з 30 квітня 2010 року по 13 лютого 2015 року ОСОБА_6 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі.

Позивачі звертаючись до суду з позовом до відповідача ОСОБА_6 про визнання відповідача таким, що втратив право на користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 в місті Києві, посилаючись на положення як ЖК України та і ЦК України.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщення, суд першої інстанції вказував на те, що вони є необгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки відповідач ОСОБА_6 набув права користування квартирою АДРЕСА_1 в місті Києві, як член сім'ї власника квартири, тобто ОСОБА_3. І сам факт припинення сімейних відносин з позивачем ОСОБА_4, як членом сім'ї власника квартири, не позбавляє його права користування житлом, та не є безумовною умовою припинення права на користування житлом. Зазначаючи, що позивачем не наведено правових підстав для визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, оскільки такий спосіб захисту регулюються окремими нормами чинного законодавства, серед іншого ст.405 ЦК України, що є окремими предметом доказування.

Зазначаючи також при цьому , що позивач ОСОБА_4 не має правових підстав для звернення до суду з зазначеним позовом, оскільки вона не є власником житлового приміщення, а є членом сімї власника ОСОБА_3

Також судом вказувалось, що згідно положень частини першої ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту орган) реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або право користування житловим приміщенням, визнання особи безвісного відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Таким чином вирішення питання про зняття з реєстраційного обліку залежить, зокрема від вирішення питання про користування особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст.ст.71, 72, 116, 156 ЖК України, ст.405 ЦК України).

Проте повністю погодитися з такими висновками суду не можна виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як вбачається із тексту позовної заяви позивач ОСОБА_3 ставлячи питання про визнання відповідача таким, що втратив право користування з підстав того, що вона як власник спірного жилого приміщення не може в повній мірі здійснювати своє право на володіння, користування та розпорядження квартирою.

А відтак, слід виходити з того, що право власності є непорушним. Обмеження чи втручання у право власності можливо лише на підставах передбачених законом.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правомірно прийшов до висновку про необхідність застосування до існуючих правовідносин норм ЦК, а не ЖК України.

Однак, відмову суду щодо задоволення заявлених вимог не можна вважати на думку колегії суддів, правомірною. Виходячи з того, що згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» - рішення є законним тоді, коли суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст. 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми.

У відповідності до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сімї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом.

На підтвердження заявлених вимог позивачем були надані наступні докази:

- нотаріально посвідчена заява ОСОБА_6 від 31.01.2015 року до паспортного столу Дніпровського району м. Києва, у відповідності до тексту якої останній просить зняти його з реєстраційного обліку по місцю проживання за адресою: АДРЕСА_1 у зв'язку з переїздом на нове місце проживання в Санкт - Петербург;

- нотаріально посвідчена довіреність від 31.01.2015 року від імені ОСОБА_6 на ім'я ОСОБА_4 щодо представництва його інтересів у паспортному столі з питань зняття останнього з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_2 у зв'язку з переїздом на нове місце проживання в Санкт - Петербург;

- довідка про реєстрацію від 02.02.2015 року видана ТОВ «Веста» м. Санкт - Петербург, за якою вбачається, що, ОСОБА_6 зареєстрований в квартирі АДРЕСА_3

Колегія суддів вважає, що зазначені докази підтверджують факт не проживання відповідача в спірній квартирі.

ОСОБА_3 вказувала, що відповідача не проживає з серпня 2014 року у спірній квартирі, тобто на момент її звернення до суду (квітень 2015 року) передбачений ч.2 ст. 405 ЦК річний термін відсутності члена сім'ї без поважних причин за місцем свого проживання, який би давав їй право на звернення до суду не настав.

Однак, колегія суддів вважає, що за наявності зазначених вище документів, які були надані саме відповідачем, як особи, що мала дозвіл на постійне місце проживання в Україні, сторони: ОСОБА_3 (власник) та ОСОБА_6 (член сім'ї) встановили між собою домовленість, за якою відповідач особисто змінив умови житлового договору який існував між ними, що не суперечить положенням ч. 2 ст. 405 ЦК - член сім'ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановленодомовленістю між ними і власником житла або законом

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду підлягає скасуванню в частині відмови у задоволенні вимог ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування та зняття з реєстраційного обліку та постановлення в цій частині нового рішення за яким, вимоги позивача задовольнити з урахуванням вище викладеного.

Наявність рішення суду за яким визнано особу такою, що втратила право користування жилим приміщенням є підставою для зняття її з реєстраційного обліку.

У іншій частині рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування нема.

Керуючись ст. ст.303, 304, 305, 307, 309 , 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 22 червня 2015 року скасувати в частині відмови у задоволенні заявлених позовних вимог ОСОБА_3 та постановити в цій частині нове рішення, за яким:

Позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити.

Визнати ОСОБА_6 ( ІНФОРМАЦІЯ_3) таким, що втратив право користування житловим приміщенням, квартирою АДРЕСА_1 у місті Києві з зняттям з реєстраційного обліку.

У іншій частині постановлене судове рішення залишити без змін.

Рішення набирає чинності з моменту проголошення. Може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Судді: