У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Дем'яносова М.В., Карпенко С.О.,

Дербенцевої Т.П., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, в інтересах якої діє ОСОБА_7, третя особа - Орган опіки та піклування м. Черкаси, про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, за касаційною скаргою ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 20 серпня 2014 року та рішення апеляційного суду Черкаської області від 18 листопада 2014 року,

в с т а н о в и л а:

Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, в інтересах якої діє ОСОБА_7, третя особа - Орган опіки та піклування м. Черкаси, про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, посилаючись на те, що 05 лютого 2008 року між Закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»), та ОСОБА_3 було укладено договір про іпотечний кредит № CSIPGI, відповідно до умов якого банк зобов'язався надати позичальнику кредит у розмірі 141 400 грн, з кінцевим терміном повернення до 05 лютого 2038 року, а позичальник зобов'язався прийняти, належним чином використати та повернути кредит у сумі 141 400 грн, сплатити відсотки за користування кредитом у розмірі 15 % річних, а також інші платежі в порядку, на умовах та в строки, визначені договором.

05 лютого 2008 року на забезпечення виконання зобов'язань за вказаним договором між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладено договір іпотеки № CSIPGI.

У зв'язку з порушенням умов укладеного договору виникла заборгованість, яка станом на 26 квітня 2013 року становить 521 447 грн 62 коп., яка складається із: заборгованості за кредитом - 129 397 грн 92 коп.; заборгованості за процентами за користування кредитом - 192 399 грн 31 коп.; пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором - 152 246 грн 06 коп.; штрафу (процентна складова) - 47 404 грн 33 коп.

Банк просив позовні вимоги задовольнити.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 20 серпня 2014 року позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

У рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 за договором про іпотечний кредит від 05 лютого 2008 року № CSIPGI у сумі 391 797 грн 23 коп. звернуто стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 05 лютого 2008 року № CSIPGI, а саме на квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 66,20 кв. м, яка належить на праві власності ОСОБА_3

Встановлено спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом продажу квартири ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладенням від імені ОСОБА_3 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем, з отриманням витягу з державного реєстру прав власності на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмета іпотеки у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Виселено ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_5 з указаної квартири.

Вирішено питання про судові витрати у справі.

Рішенням апеляційного суду Черкаської області від 18 листопада 2014 року рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 20 серпня 2014 року в частині способу реалізації предмета іпотеки змінено.

Встановлено спосіб реалізації предмета іпотеки ‒ квартири АДРЕСА_1, шляхом її продажу ПАТ КБ «ПриватБанк» від свого імені будь-якій особі-покупцю на умовах та в порядку, передбачених ст. 38 Закону України «Про іпотеку», з встановленням ціни продажу предмета іпотеки за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.

У решті частини рішення суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 просять скасувати судові рішення, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Змінюючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд погодився з висновками районного суду про те, що ОСОБА_3 договірні зобов'язання за договором про іпотечний кредит від 05 лютого 2008 року не виконані, а тому ПАТ КБ «ПриватБанк» має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення на предмет іпотеки. Оскільки мешканці квартири, переданої в іпотеку, протягом тривалого часу розгляду даної справи з вимогою, в тому числі про виселення, добровільно її не звільнили, вони підлягають примусовому виселенню за рішенням суду.

Проте таких висновків апеляційний суд дійшов передчасно.

Відповідно до положень ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Статтями 213, 214, 316 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до цих правовідносин, а за їх відсутності ‒ на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення апеляційного суду не відповідає.

Відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України підставою для скасування судових рішень і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ст. ст. 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст. ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Установлено, що 05 лютого 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладено договір про іпотечний кредит № CSIPGI (а. с. 20‒24, т. 1).

Відповідно до п. 1.1 договору банк зобов'язався надати позичальнику кредит у розмірі 141 400 грн, з кінцевим терміном повернення до 05 лютого 2038 року, а позичальник зобов'язався прийняти, належним чином використати та повернути кредит у сумі 141 400 грн, сплатити відсотки за користування кредитом у розмірі 15 % річних, які в серпні 2008 року банком були збільшені до 25,08 %, а також інші платежі в порядку, на умовах та в строки, визначені договором (а. с. 20, т. 1).

05 лютого 2008 року на забезпечення виконання зобов'язань за вказаним договором між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладено договір іпотеки № CSIPGI (а. с. 220‒224, т. 1).

Відповідно до умов договору іпотеки ОСОБА_3 надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: трикімнатну квартиру, загальною площею 66,2 кв. м, житловою площею 37,9 кв. м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, яка належить йому на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 30 вересня 1993 року.

Банком умови договору про іпотечний кредит виконано, однак ОСОБА_3 свої зобов'язання за цим договором належним чином не виконував, у зв'язку з чим станом на 26 квітня 2013 року має заборгованість перед банком у сумі 521 447 грн 62 коп., яка складається із: заборгованості за кредитом ‒ 129 397 грн 92 коп.; заборгованості за процентами за користування кредитом - 192 399 грн 31 коп.; пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором - 152 246 грн 06 коп.; штрафу (процентна складова) - 47 404 грн 33 коп.

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою, заявники вказували на те, що для повного з'ясування всіх обставин у справі необхідно призначити судово-економічну експертизу, про призначення якої в адвоката Дубинського В.М. було підготовлене письмове клопотання, яке не було заявлено з поважної причини. Непризначення даної експертизи судом першої інстанції свідчить про неповноту з'ясування судом обставин, що мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Дотримання вказаного принципу є надзвичайно важливим при розгляді справ, оскільки він гарантує, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме змогу забезпечити захист своїх інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 143 ЦПК України для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі.

Однак, перевіряючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд у порушення вищенаведених норм закону не сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, чим порушив права відповідачів, передбачені ЦПК України та Конституцією України. Вказуючи на те, що заслухавши обґрунтування цих сум представником позивача, вивчивши сам розрахунок заборгованості та перевіривши правильність нарахувань, суд вважає його (розрахунок) таким, що відповідає дійсності, не звернув уваги на те, що для перевірки розрахунку необхідні спеціальні знання.

Крім цього, відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність ‒ це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

За правилами ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Строк позовної давності відносно нарахування суми пені та штрафу є спеціальним і збільшенню не підлягає.

Апеляційний суд на вказане уваги також не звернув та не перевірив строки нарахування пені, обмежуючись указівкою на те, що сам боржник на це не вказує, хоча відповідно до ст. 303 ЦПК України апеляційний суд не обмежений доводами їй апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

За змістом ч. 1 ст. 575 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України «Про іпотеку».

Згідно із частиною третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку».

Так, згідно із частинами першою, другою статті 39 цього Закону, у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина третя статті 109 ЖК Української РСР регулює порядок виселення громадян.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Відтак, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК Української РСР.

Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються з жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 18 березня 2015 року у справі № 6-39цс15.

Згідно зі ст. 1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справи з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Отже, апеляційний суд не звернув уваги на викладене та не сприяв всебічному, повному й об'єктивному розгляду обставин справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 335 ЦПК України суд не обмежений доводами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Ураховуючи, що судом не дотримані всі вимоги процесуального закону, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, рішення апеляційного суду законним та обґрунтованим визнати не можна, тому воно підлягає скасуванню з підстав, передбачених ст. 338 ЦПК України, з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 335, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Черкаської області від 18 листопада 2014 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. Касьян

Судді: М.В. Дем'яносов

Т.П. Дербенцева

С.О. Карпенко

В.О. Савченко