Справа № 500/4602/15-ц
Провадження № 2/500/2403/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 жовтня 2015 року Ізмаїльський міськрайонний суд Одеської області

в складі: головуючого судді Смокіної Г.І.

при секретарі Івановій Ю.П.,

за участю представника позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Ізмаїлі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Алараг ОСОБА_3 Махамед про встановлення факту того, що квартира є особистою власністю позивача,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до Алараг ОСОБА_3 Махамед про встановлення факту того, що квартира №13, розташована по вул.51 Перекопської дивізії, №1-а м.Ізмаїла Одеської області, є її особистою приватною власністю, мотивуючи тим, що у шлюбі з відповідачем за свої особисті кошти, які були їй подаровані, 31.05.1993 року придбала квартиру №13, розташовану по вул.51 Перекопської дивізії, 1-а в м.Ізмаїлі Одеської області. З 1993 по 1995 року проживали з відповідачем у вказаній квартирі, проте 14.01.1995 року її чоловік вийшов з квартири та не повернувся, місце його перебування не відомо. З 14.01.1995 року вона відкрито та безперервно проживає у вказаній квартирі, сплачує комунальні платежі, робила ремонти. Оскільки вищевказана квартира була придбана в період шлюбу, реалізувати її без згоди відповідача не можливо.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, додатково пояснив, що грошові кошти на придбання квартири були подаровані позивачу її батьками.

Відповідач повторно у судове засідання не з'явився, був повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи відповідно до вимог ч.9 ст.74 ЦПК України, про причину неявки не повідомив, заперечень на позов до суду не надійшло.

Допитаний в якості свідка ОСОБА_4 знайомий позивача пояснив, що кошти на придбання квартири, зі слів позивача, були передані останній її батьками, які працювали на Півночі, квартира придбавалась для спільного проживання з чоловіком, близько двох років сторони проживали у вказаній квартирі разом.

З показань свідка ОСОБА_5 знайомого сімї позивача вбачається, що квартиру позивач придбала за свої кошти, більшу частину яких передали батьки, які працювали на Півночі, квартира придбавалась для проживання позивача. Був безпосередньо присутнім при передачі позивачем завдатку та основної суми продавцю.

Вислухавши представника позивача, свідків, вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з таких підстав.

В судовому засіданні встановлено, що 15.03.1986 року між сторонами було укладено шлюб, що підтверджено свідоцтвом про укладення шлюбу від 15.03.1986 року серії ДИЗ 1- №000045, виданим відділом РАЦС виконкому Фрунзенської районної ради народних депутатів м.Владивостоку Приморського краю (а.с.8).

31.05.1993 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу квартири №13, розташованої по вул.51 Перекопської дивізії, 1-а в м.Ізмаїлі Одеської області, посвідчений Ізмаїльською державною нотаріальною конторою 31.05.2015 року, зареєстрований за № 2/1681 (а.с.17).

14.01.1995 року відповідач пішов з квартири та не повернувся, місце його перебування встановити не видалось можливим.

З цього часу позивач відкрито та безперервно проживає у вказаній квартирі, самостійно сплачує комунальні послуги, проводила поточні та капітальні ремонти.

Згідно ст.5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він помякшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні правовідносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обовязків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

У відповідності до ст.22 Кодексу про шлюб та сімю України (який діяв на час виникнення спірних правовідносин) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Статтею 23 Кодексу про шлюб та сімю України передбачено, що майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. При укладенні угод одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення угод по відчуженню спільного майна подружжя, що потребують обов'язкового нотаріального засвідчення, згода другого з подружжя повинна бути висловлена у письмовій формі.

Згідно зі ст.24 Кодексу про шлюб та сімю України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

Таким чином, діюче на час придбання спірної квартири законодавство не відносило до роздільного майна подружжя майно, яке придбане під час шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя.

Віднесення майна, придбаного в період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, до особистої приватної власності дружини, чоловіка, передбачено п.3 ч.1 ст.57 Сімейного кодексу України, який набрав чинності з 01.01.2004 року, положення якого не можуть застосовуватись до спірних правовідносин в силу ст.5 ЦК України.

Крім того, у судовому засіданні факт того, що квартиру придбане позивачем за особисті кошти, які були подаровані батьками, не знайшов своє підтвердження. З показань свідків вбачається, що їм було відомо про те, що кошти на придбання квартири були передані позивачу її батьками, проте свідками одержання позивачем коштів від батьків вони не були, договір дарування не укладався, інших належних та допустимих доказів суду не надано.

В обґрунтування позову позивач додатково послався на ч.1 ст.344 ЦК України, яка передбачає набуття права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, хоча вимог про визнання права власності за набувальною давністю не заявляв, крім того, підстави придбання майна в період шлюбу за особисті кошти одного з подружжя та набуття права власності за набувальною давністю є взаємовиключними.

З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Керуючись ст.ст.10,60,212-215 ЦПК України, ст.5 ЦК України, ст.ст.22,23,24 КпШС України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_2 до Алараг ОСОБА_3 Махамед про встановлення факту того, що квартира є особистою власністю позивача відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: ОСОБА_7