У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 квітня 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Рівненської області в складі:

головуючого судді - Ковалевича С.П.

суддів: Григоренко М.П., Шеремет А.М.

секретар судового засідання - Ковальчук Л.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Фінанс» на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 17 лютого 2015 року у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Перевіривши докази та доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 17 лютого 2015 року в задоволенні позову ТОВ «Вердикт Фінанс» відмовлено.

Вважаючи дане рішення незаконним через порушення судом норм матеріального та процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, ТОВ «Вердикт Фінанс» подало на нього апеляційну скаргу.

На обґрунтування скарги вказує, що висновок суду першої інстанції про те, що позивачем не було направлено відповідачу повідомлення про дострокове погашення кредиту є помилковим, оскільки 31.01.2014 року ТОВ «Вердикт Фінанс» надіслало відповідачеві повідомлення про порушення зобов'язання, в якому було зазначено про перехід права вимоги, про наявну заборгованість Відповідача станом на 31.01.2014 року, яку особисто отримала ОСОБА_1, про що свідчить розписка на повідомленні про вручення поштового відправлення.

Зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що позивачем не надано доказів заборгованості відповідача перед позивачем, оскільки на підтвердження своїх позовних вимог надав до суду відповідний розрахунок заборгованості. Разом з тим, відповідно до вимог, передбачених ст.ст.10, 59, 60 ЦПК України доказів виконання своїх зобов'язань ані перед ПАТ «Сведбанк», ані перед ТОВ «Вердикт Фінанс» відповідач не надав.

Крім того вказує на те, що суд зазначає, що за клопотанням відповідача, в порядку забезпечення доказів, Позивач не надав суду оригінали договору факторингу №11 від 02 лютого 2012 року, додатку №1 до кредитного договору, акту прийому-передачі реєстру заборгованості боржників по вище зазначеному договору факторингу та направлення повідомлень відповідачу про відступлення права вимоги, відповідно до вимог ст. 64 ЦПК України. Проте, звертає увагу, що ТОВ «Вердикт Фінанс» надало суду для огляду в судовому засіданні нотаріально завірені копії договорів. Відтак, підстав вважати недоведеним факт переходу прав кредитора до відповідача не має.

Посилаючись на викладені обставини, просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги ТОВ «Вердикт Фінанс» задовольнити.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Матеріалами справи встановлено, що 19.09.2007р. між Акціонерним комерційним банком „ТАС-комерцбанк" та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 1701/0907/64-021 відповідно до якого останній надано кредит в сумі 29 102 дол. США строком до 18.09.2014р.

АКБ „ТАС-комерцбанк" 15.10.2007р. змінив своє найменування на ВАТ „Сведбанк", який 30.04.2009р. знову змінив найменування на ПАТ „Сведбанк"

За твердженням ТОВ „Вердикт - Фінанс" 02.02.2013р. між цим товариством та ПАТ „Сведбанк" укладено договір Факторингу № 11.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ „Вердикт - Фінанс" заборгованості за кредитним договором, суд першої інстанції правильно виходив з невідповідності умов договору вимогам законодавства, порушення умов договору Факторингу, неповідомлення ПАТ „Сведбанк" та товариством ОСОБА_1 про перехід до них прав кредитора та ненаданням належних та достатніх доказів на підтвердження позовних вимог.

Так, відповідно до ч.1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони ( клієнта) за плату, а клієнт відступає факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

З вказаної норми слідує, що обов'язковою умовою договору має бути його ціна - грошові кошти, які фактор повинен сплатити клієнтові за придбані права грошової вимоги.

Пунктом 3.2. договору факторингу передбачено, що фактор оплачує клієнтові ціну позову, передбачену п. 3.2. цього договору.

Однак в п. 3.2. ціна договору взагалі не вказана, а залишені тільки прогалини для її написання.( а.с.24)

Через сумнів у достовірності копії цього договору, суд першої інстанції зобов'язав надати для огляду його оригінал. Однак товариство відмовилося виконати вимоги суду і в своєму листі послалися на те, що цей договір є документом суворої звітності, а тому він знаходиться в архіві компанії.

Посилання товариства на те, що на виконання вимог суду вони надали нотаріально посвідчений договір не свідчить про виконання вимог суду щодо надання доказів на підтвердження своїх вимог.

Суд першої інстанції правомірно не прийняв як належний доказ вищевказаний договір, оскільки він не прошитий, не пронумерований та не скріплений відповідною печаткою, а напис про його нотаріальне посвідчення вчинений на останній сторінці, що викликає сумнів у достовірності усіх сторінок договору.

Пунктом 2.5 договору факторингу передбачено, що саме ПАТ „Седбанк", а не ТОВ „Вердикт Фінанс" зобов'язується протягом 5-тиднів, наступним за розрахунковою датою та датою укладення правочину щодо відступлення права вимоги забезпечити письмові повідомлення боржникам про відступлення банком Факторові права вимоги заборгованості.

Такого повідомлення банк ОСОБА_1 не направляв, що дає підстави вважати про не проведення з ним розрахунку Фактором, а отже і не набранням договором законної сили.

Не заслуговують на увагу і твердження в апеляційній скарзі Фактора про те, що він направляв повідомлення-вимогу ОСОБА_1 про подальше погашення нею заборгованості по кредиту не банкові, а товариству. ( а.с.138). На їх думку, підтвердженням такого направлення є витяг із списку згрупованих рекомендованих відправлень.

ОСОБА_1 категорично заперечує отримання такого повідомлення.

Не приймаючи як належний доказ такий список, суд першої інстанції правильно вказав, що таким доказом може бути лише письмове підтвердження отримання повідомлення, а не саме по собі відправлення його рекомендованим листом.

Крім того, в повідомленні до ОСОБА_1 про відступлення права вимоги, товариство вказує, що до нього перейшло право вимоги в сумі 187 509,95 грн. основного боргу по тілу кредиту( а.с. 138,139), при цьому не надає копії договору факторингу, який би підтвердив таке право.

В той же час, під час розгляду справи в суді, товариство надало дві відомості про те, що до них перейшло право вимоги на сумі 187 509, 95 грн. основного боргу по тілу кредиту станом на 02.02.2012р. та на суму 96744,38 грн. такого ж основного боргу також станом на 02.02.2012р.

Представник товариства в судовому засіданні не зміг підтвердити на яку з двох сум в них виникло право вимоги та з якої суми вони зробили розрахунок позовних вимог.

Не заслуговують на увагу і твердження товариства, що наявні в справі повідомлення про вручення поштового відправлення підтверджують отримання ОСОБА_1 від них вищевказаних вимог. В цих вимогах не зазначено дати коли вони були складені та відправлені, що не дає можливості переконатися, що такі поштові повідомлення свідчать саме про отримання вимоги грошового погашення. ОСОБА_1 вказує, що отримувала від товариства розрахунок її заборгованості по кредиту, а не вимогу про погашення заборгованості, про що і розписалася в поштовому відправленні.

ОСОБА_1 не заперечує свою заборгованість по кредиту.

Доводи апелянта, які викладені в його апеляційній скарзі не спростовують висновків суду, з якими погоджується і колегія суддів.

Оскільки суд першої інстанції повно та всебічно з'ясував дійсні обставини по справі, дав належну оцінку зібраним доказам і постановив рішення без порушень норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування немає.

Керуючись ст. ст. 307, 313-315 ЦПК України колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Фінанс» відхилити.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 17 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення.

Сторони по справі мають право оскаржити рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду протягом двадцяти днів з дня проголошення ухвали апеляційної інстанції в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: С.П. Ковалевич

Судді: М.П. Григоренко

А.М. Шеремет