Справа № 169/385/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Турак О.В.
Провадження № 22-ц/773/1399/15 Категорія: 30 Доповідач: Подолюк В. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 жовтня 2015 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Подолюка В.А.,

суддів - Шевчук Л.Я., Киці С.І.,

при секретарі - Вергуну Т.С.,

з участю: представника відповідача - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду України в Турійському районі Волинської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, ОСОБА_4, про відшкодування моральної шкоди, за апеляційними скаргами позивача ОСОБА_2 та відповідача Управління Пенсійного фонду України в Турійському районі Волинської області на рішення Турійського районного суду Волинської області від 06 серпня 2015 року, -

В С Т А Н О В И Л А :

В липні 2015 року позивач ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до Управління Пенсійного фонду України в Турійському районі Волинської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, ОСОБА_4, про відшкодування моральної шкоди. Свої вимоги обґрунтовує тим, що працюючи начальником управління Пенсійного фонду України у Ковельському районі з 04 січня 1993 року по 10 червня 2010 року, під час виконання службових обов»язків 02 листопада 2005 року була травмована в результаті дорожньо-транспортної пригоди, що стверджується актом про нещасний випадок на підприємстві, пов'язаний з виробництвом № 1 від 26 грудня 2005 року. 30 березня 2007 року їй було встановлено 25% втрати працездатності, з 1 жовтня 2007 року встановлено III групу інвалідності та 50% втрати працездатності, з 15 липня 2010 року - II групу інвалідності та 70% втрати працездатності а станом на 01 серпня 2014 року їй встановлено 2 групу інвалідності та 70% втрати працездатності довічно. Внаслідок отриманого ушкодження здоров»я вона постійно проходить амбулаторне та стаціонарне лікування. Заподіяна шкода полягає не тільки у фізичному болю та моральних стражданнях, які вона зазнала безпосередньо під час травмування та котрі вона переносить і по теперішній час, а необхідністю проходження тривалого курсу лікування, перенесення численних медичних процедур, морального усвідомлення безповоротної втрати здоров'я. У зв'язку з погіршенням стану здоров'я вимушена звільнитись з роботи, зменшились її доходи, оскільки зарплата була її єдиним джерелом для існування, впродовж 2010-2015 років була змушена змінити декілька робіт, оскільки не могла виконувати покладені на неї обов'язки. Шкоду здоров'ю вона отримала внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з вини відповідача, якому належить транспортний засіб у зв»язку з чим просила суд, стягнути з відповідача в її користь 500 000 грн. компенсації на відшкодування заподіяної моральної шкоди.

Рішенням Турійського районного суду Волинської області від 06 серпня 2015 року позов задоволено частково. Стягнуто з Управління Пенсійного фонду України в Турійському районі Волинської області на користь ОСОБА_2 10 000 грн. (десять тисяч грн. 00 коп.) на відшкодування немайнової (моральної) шкоди. В решті позову відмовлено.

Не погоджуючись з постановленим рішення позивач ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу в якій посилаючись на незаконність судового рішення із-за порушення норм матеріального та процесуального права зазначає, що висновки суду першої інстанції про часткове задоволення позову не відповідають встановленим обставинам справи. Просить скасувати оскаржуване нею судове рішення та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідач Управління Пенсійного фонду України у Турійському районі подало апеляційну скаргу в якій посилаються на незаконність рішення суду першої інстанції із-за порушення норм процесуального та матеріального права, вважають, що шкода завдана позивачу внаслідок непереборної сили, оскільки з акту про нещасний випадок слідує, що на проїжджій частині, яка була вкрита снігом, знаходилась людина, та в результаті гальмування автомобіль занесло на слизькій дорозі. Крім того, стверджують, що мала місце груба необережність потерпілої, яка не пристебнулась ременем безпеки, перебуваючи на передньому сидінні автомобіля, обладнаному таким ременем. Також відповідач зазначає, що звільнення позивача з роботи не пов'язано з неможливістю продовжувати роботу за станом здоров'я, оскільки підставою звільнення є угода сторін, а висновки МСЕК протипоказань щодо займаної позивачем посади не містять. Крім того, отримана в результаті ДТП травма не призвела до неможливості ОСОБА_2 працювати та заробляти кошти, оскільки остання працює, та надає юридичні послуги за зверненням до неї громадян, тому просить рішення скасувати та постановити нове про відмову в задоволенні позову.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_1 заперечила апеляційну скаргу позивача та підтримала подану ними апеляційну скаргу, яку просила задовольнити.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги позивача та відповідача підлягають відхиленню, а рішення суду залишенню без змін виходячи з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону відповідає.

Відповідно до п.1 ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я.

Згідно з ч.1, п. 1, ч. 2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крім, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Відповідно до ч.2 ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Судом встановлено, що 02 грудня 2005 року приблизно о 17:30 год. ОСОБА_4, керуючи автомобілем «ІЖ-2717», державний реєстраційний номер НОМЕР_1, який належить управлінню Пенсійного фонду України у Турійському районі, рухаючись по автодорозі Ковель-Жовква, за с. Суходоли Володимир-Волинського району Волинської області на слизькій, покритій сніговим шаром проїзній частині, уникаючи наїзду на громадянина, який раптово з'явився на проїжджій частині автодороги та показував руками про зупинку, з'їхав у кювет даної автодороги і здійснив наїзд на дерево.

Постановою №1527 від 06 грудня 2005 року в порушенні кримінальної справи стосовно ОСОБА_4 відмовлено за відсутністю в його діях складу злочину, передбаченого ст. 286 КК України.

Згідно вказаної постанови про відмову в порушенні кримінальної справи перевіркою по даній дорожньо - транспортній пригоді встановлено, що водій ОСОБА_4 в даній дорожній обстановці не допустив порушень правил дорожнього руху та експлуатації транспорту, які б знаходились у причинному зв'язку з даною подією та її наслідками, а тому в даній пригоді присутній випадок (казус) (а.с. 87).

Відповідно до акту № 1 про нещасний випадок на підприємстві, пов'язаний з виробництвом від 26 грудня 2005 року та акту спеціального розслідування від 21 грудня 2005 року (а.с. 31-35), позивач ОСОБА_2 працювала начальником управління Пенсійного фонду України в Ковельському районі. 02 грудня 2005 року під час перебування у відрядженні сталася дорожньо-транспортна пригода, причиною якої було порушення п. 2.3 в) Правил дорожнього руху, згідно з яким для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов'язаний не перевозити пасажирів, не пристебнутих ременями безпеки, водієм ОСОБА_4, який керував транспортним засобом належним управлінню Пенсійного фонду України у Турійському районі. Потерпілій ОСОБА_2 заподіяні тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку, забою м'яких тканин правої лобної ділянки, забою обох колінних суглобів і гомілок.

Водій ОСОБА_4, який керував автомобілем, на той час перебував у трудових відносинах з управлінням Пенсійного фонду України в Турійському районі, та виконував свої трудові обов'язки на підставі наказу про відрядження від 02 грудня 2005 року №252-від (а. с. 106) .

Автомобіль ИЖ-2717-90 вантажопасажирський, номер кузова НОМЕР_3, державний реєстраційний номер НОМЕР_2, перебуває на обліку в управлінні Пенсійного фонду України в Турійському районі, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4 (а. с. 63).

Особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володільця небезпечного об'єкта буде зобов'язано відшкодувати шкоду незалежно від вини цієї особи. Перед потерпілим несуть однаковий обов'язок відшкодувати завдану шкоду як винні, так і невинні володільці об'єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки. Дані висновки підтверджуються і роз'ясненнями, викладеними в Постанові Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27.03.1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди».

Так, згідно п. п. 5, 6, 7 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» відповідно до частини першої статті 1187 ЦК джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену небезпеку завдання шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність, пов'язану з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів. Цивільно-правова відповідальність за шкоду, завдану діяльністю, що є джерелом підвищеної небезпеки, настає у разі її цілеспрямованості (наприклад, використання транспортних засобів за їх цільовим призначенням).

Особою, яка зобов'язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Не вважається особою, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка керує транспортним засобом у зв'язку з виконанням своїх трудових (службових) обов'язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, якщо з нею укладено цивільно-правовий договір.

При завданні шкоди джерелом підвищеної небезпеки на особу, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, не може бути покладено обов'язок з її відшкодування, якщо вона виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п'ята статті 1187 ЦК). Під непереборною силою слід розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події (пункт 1 частини першої статті 263 ЦК), тобто ті, які мають зовнішній характер. Під умислом потерпілого слід розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату (наприклад, суїцид).

Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого, якщо інше не встановлено законом, розмір відшкодування з особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, має бути зменшено (але не може бути повністю відмовлено у відшкодуванні шкоди).

Питання про те, чи є допущена потерпілим необережність грубою (частина друга статті 1193 ЦК), у кожному конкретному випадку має вирішуватись з урахуванням фактичних обставин справи (характеру дії, обставин завдання шкоди, індивідуальних особливостей потерпілого, його стану тощо).

Положення статті 1193 ЦК про зменшення розміру відшкодування з урахуванням ступеня вини потерпілого застосовуються і в інших випадках завдання шкоди майну, а також фізичній особі, однак у кожному разі підставою для цього може бути груба необережність потерпілого (нехтування правилами безпеки руху тощо).

Тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що в даному випадку має місце груба необережність потерпілої ОСОБА_2, яка знехтувала правилами безпеки руху, та всупереч п. 5.2 б Правил дорожнього руху, відповідно до якого пасажири, користуючись транспортним засобом, повинні під час пересування на транспортному засобі, обладнаному ременями безпеки, бути пристебнутими, не користувалась ременем безпеки, що стверджується актом №1 про нещасний випадок на підприємстві, пов'язаний з виробництвом від 26 грудня 2005 року, та про що вона не спростувала в судовому засіданні при вирішені спору по суті.

При визначенні розміру моральної шкоди судом першої інстанції враховано обставини справи, характер та обсяг завданих позивачу тілесних ушкоджень, тривалість лікування, глибину душевних та фізичних страждань і, виходячи з цього, визначений судом розмір відшкодування в сумі 10 000 грн. відповідає вимогам розумності і справедливості.

За таких обставин справи та відповідно до зазначених норм матеріального і процесуального права колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин, що виникли між сторонами, перевірив належним чином доводи позивача та відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України, дав належну оцінку встановленим обставинам та наявним у справі доказам, а тому дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги позивача щодо невідповідності суми коштів, визначеної судом першої інстанції в якості компенсації на відшкодування моральної шкоди, не спростовують правильності та обґрунтованості висновків суду в цій частині, оскільки ОСОБА_2 не доведено обставину звільнення її з роботи саме за станом здоров»я та встановлено порушення нею п.5.2 б Правил дорожнього руху (а.с.16-18,86).

Покликання відповідача на незаконність рішення з тих підстав, що ОСОБА_2 перебувала в трудових відносинах не з Управлінням Пенсійного фонду України в Турійському районі не є підставою для скасування судового рішення оскільки в даному випадку наявний спір з власником джерела підвищеної небезпеки. Крім того, зазначені норми матеріального права вказують на необхідність відшкодування такої шкоди позивачу незалежно від вини цієї особи.

Інші доводи апеляційних скарг сторін були предметом розгляду суду першої інстанції і їм дана правильна юридична оцінка.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

На підставі наведеного колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції повно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, а рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 314,315,319 ЦПК України, колегія суддів ,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційні скарги позивача ОСОБА_2 та відповідача Управління Пенсійного фонду України в Турійському районі Волинської області відхилити.

Рішення Турійського районного суду Волинської області від 06 серпня 2015 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий :

Судді :