Справа № 170/229/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Жевнєрова Н.В.
Провадження № 22-ц/773/1291/15 Категорія: 27 Доповідач: Бовчалюк З. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 вересня 2015 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Бовчалюк З.А.,

суддів Стрільчука В.А., Здрилюк О.І.,

при секретарі Шугаловій О.М.,

з участю представника позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_3 на рішення Шацького районного суду Волинської області від 01 липня 2015 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Шацького районного суду Волинської області від 01 липня 2015 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики у даній справі задоволено.

Ухвалено стягнути із ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, який проживає по АДРЕСА_1, на користь ОСОБА_2 заборгованість за договорами позики в сумі 3206,36 грн.

Вирішено питання судових витрат.

Не погодившись із зазначеним рішенням, відповідач ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу в якій, покликаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи просив скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши осіб, які беруть участь у справі, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції вважав доведеним факт надання позивачем у позику грошових коштів та неповернення відповідачем отриманої суми позики.

Такі висновки суду є правильними та ґрунтуються на встановлених судом обставинах справи та нормах матеріального права.

Правовідносини між фізичними особами щодо договорів позики регулюються нормами ст.ст.1046-1053 ЦК України.

Згідно зі ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч. 2 ст. 1047 ЦК України).

Судом першої інстанції встановлено і це відповідає матеріалам справи, що 08.08.2014 року та 17.09.2014 року ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, взяв у борг в ОСОБА_2, без сплати відсотків, грошові кошти в сумі по 1100 грн. щоразу, загальна сума боргу 2200грн., які зобов'язувався повернути ОСОБА_2 до 01.11.2014 року

На підтвердження договірних зобов'язань між сторонами позивач надав суду власноручно написані відповідачем письмові розписки від 08.08.2014 року та від 17.09.2014 року (а. с. 6, 7).

Наведені обставини свідчать про те, що між сторонами у даній справі виникли договірні зобов'язання, які випливають із договору позики, цей договір є укладеними відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України, оскільки передача грошей відбулася, і підтверджують досягнення сторонами договору позики згоди відносно всіх його істотних умов.

Відповідно до положень статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інше не встановлено договором або законом.

Таким чином статтею 625 ЦК України встановлено відповідальність за порушення грошового зобов'язання. Положення про розмір процентів, що підлягають стягненню за порушення грошового зобов'язання, є диспозитивними та застосовуються, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом і дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань.

Сума боргу за договорами позики від 08.08.2014 року та від 17.09.2014 року становить 2 200 грн.

Суд першої інстанції з врахуванням положень ст. 625 ЦК України, щодо неналежного виконання ОСОБА_3 грошового зобов'язання правомірно стягнув в користь позивача три відсотки річних за період з 01.11.2014 по 09.06.2015 року та втрати від інфляції. При цьому судом правильно вчинені арифметичні розрахунки та застосовано індекс інфляції в Україні за місяці прострочення виконання грошового зобов'язання.

Разом з тим з врахуванням доводів апеляційної скарги слід зауважити, що відповідно до вимог статті 545 ЦК України кредитор, прийнявши виконання зобов'язання, повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку.

Відтак доводи відповідача про те, що він отримав вказані вище кошти в рахунок заробітної плати як робітник ПАТ «Шацьке РТП» і потім повернув зазначені кошти товариству, ОСОБА_3 не обґрунтовано і не підтверджено жодними доказами, які він мав можливість надати суду під час розгляду цивільної справи.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права (п. 2 Постанов, Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009, № 14 "Про судове рішення у цивільній справі").

З врахуванням викладеного задоволення позову ОСОБА_2 про стягнення з відповідача на користь позивача 3 206,36 грн., у повній мірі забезпечить права позивача гарантовані йому Конституцією України, з врахуванням норм права які регулюють дані правовідносини.

Суд, правильно встановивши фактичні обставини справи, дав належну оцінку представленим доказам, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду і на законність оскаржуваного рішення не впливають.

Рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3 відхилити, а рішення Шацького районного суду Волинської області від 01 липня 2015 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: