Номер провадження: 22-ц/785/6690/15
Головуючий у першій інстанції Кисельов В. К.
Доповідач Гірняк Л. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.10.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

Головуючого- Гірняк Л.А.

Суддів- Доценко Л.І., Кварталова А.М.

При секретарі - Томашевська К.В.

Розглянула у відкритому судовому засіданні м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_5, ОСОБА_6 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 22 червня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ОСОБА_7, треті особи: Перший Суворовський відділ державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції, ОСОБА_8

-про визнання договору купівлі-продажу фіктивним і недійсним,-

ВСТАНОВИЛА:

Позивачі звернулись до суду з вищезазначеним позовом посилаючись на те, що рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 24 листопада 2008 року задоволені їх позовні вимоги до ОСОБА_9, ОСОБА_8 про стягнення боргу за договором займу та сплату неустойки за прострочення грошового зобов'язання та на їх користь з ОСОБА_8, ОСОБА_10 солідарно стягнуто грошові кошти на загальну суму 568541,69 грн.

Виконання цього рішення було забезпечено ухвалою Суворовського районного суду від 10 червня 2008 року, котрою накладено арешту на спірний збірно- розбірний павільйон, відомості про належність якого ОСОБА_8 на праві власності надало до суду ТОВ «Промтоварний ринок».

Під час виконання судового рішення позивачам стало відомо про договір купівлі-продажу вищезазначеного павільйону, який 14 липня 2007 року ОСОБА_8 нібито уклав із ОСОБА_7, а ОСОБА_7 отримала від нього цей павільйон за актом приймання передачі майна 21 липня 2007 року.

Позивачі зазначають, що вищезазначений договір купівлі-продажу спірного павільйону порушує їх права, оскільки був укладений відповідачем ОСОБА_8 та ОСОБА_7 без наміру створення правових наслідків для сторін, а укладався із наміром приховати його від накладення арешту, пов'язаного із виконанням рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 24 листопада 2008 року, тобто є фіктивним.

Позивачі зазначали, що спірний павільйон залишився у володінні та користуванні відповідача ОСОБА_8, оскільки він продовжував цим павільйоном користуватись та здійснювати в ньому підприємницьку діяльність. Так договір про надання послуг по здійсненню торгівельної діяльності від 29.09.2004, на підставі якого йому було надано місце для розташування цього павільйону, на час розгляду справи у суді був оформлений у ТОВ «Промтоварний ринок» на ім'я відповідача. Однак аналогічний договір з відповідачкою ОСОБА_7 не переукладався. При цьому, ОСОБА_11 він від свого імені здійснював оплату за користування павільйоном до ТОВ «Промтоварний ринок» При цьому, будь-які цивільно-правові угоди з приводу користування цим павільйоном з відповідачкою ОСОБА_7 не укладав.

. Відповідач ОСОБА_7 зі свого боку також не вчинила будь-які дії, які б свідчили про фактичне отримання нею спірного павільйону, а саме: вона не зверталася до адміністрації ТОВ «Промтоварний ринок» з метою повідомлення про укладений договір купівлі-продажу та не зареєструвала своє право власності на спірний контейнер в адміністрації ТОВ «Промтоварний ринок», договір про надання послуг по здійсненню торгівельної діяльності, на підставі якого надається місце для розташування павільйону, не укладала, платежі відповідно за торгівельне місце не сплачувала.

Справа судом розглядалась неодноразово.

Останнім рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 22 червня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ОСОБА_7, треті особи: Перший Суворовський відділ державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції, ОСОБА_8 про визнання договору купівлі-продажу, який був укладений 14липня2007р.,відповідно до якого ОСОБА_12, зі згоди дружини ОСОБА_13 продав, а ОСОБА_7 придбала збірно-розбірний павільйон, площею 6,9кв.м.,що розташований на торговому місці № НОМЕР_1 «Промтоварний ринок» за адресою: Одеськаобласть, АДРЕСА_1фіктивним і недійсним - залишити без задоволення.

В апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення суду з ухваленням нового, про задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема посилається на те, що договір купівлі-продажу укладений з наміром уникнути накладання арешту, пов'язаного з виконанням рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 24 листопада 2008 року та на ті ж обставини, що викладені в позовній заяві.

Колегія суддів заслухавши суддю-доповідача, яка доповіла зміст рішення, вислухавши пояснення сторін, що з'явились, перевіривши доводи апеляційної скарги, межі, в яких повинні проводитися перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за наступних підстав.

За правилами ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лив формальних міркувань.

Відмовляючи в заявлених вимогах, районний суд виходив з недоведеності позовних вимог на підтвердження своїх позовних вимог.

Судова колегія погоджується з таким судженням районного суду з наступних підстав.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі , надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Матеріалами справи встановлено, що 14 липня 2007 року ОСОБА_14 зі згоди своєї дружини ОСОБА_8 уклав із ОСОБА_7 договір купівлі-продажу збірно-розбірного павільйону, розташованого на торговельному місці № НОМЕР_2 на території торгівельної площі з автостоянкою №1 ТОВ«Промтоварний ринок», а 21 липня 2007 року сторони підписали акт приймання-передачі цього майна.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 24 листопада 2008 року (справа № 2- 2973/2008) був задоволений їх позов до ОСОБА_14, ОСОБА_8 про стягнення боргу за договором займу та сплату неустойки за прострочення грошового зобов'язання та на їх користь з ОСОБА_14, ОСОБА_8 солідарно стягнуто грошові кошти на загальну суму 568541,69 грн.

Частиною 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона і здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. і

Згідно з ч.ч. 1,2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

У п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009року №9 «Просудову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що

для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що

укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-якихнаслідків.

У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Відповідно до ч. ч. 1,2 ст. 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Переданням майна вважається вручення його набувачеві або перевізникові,організації зв'язку тощо для відправлення, пересилання набувачеві майна, відчуженого без зобов'язання доставки. Допередання майна прирівнюється вручення коносамента або іншого товарно-розпорядчого документа на майно.

Виходячи з вищезазначеного, районний суд прийшов до правильного висновку, що для відчуження спірного майна закон не вимагає нотаріального посвідчення та державної реєстрації правочину, а, відтак, ОСОБА_7 набула право власності на майно після підписання договору купівлі-продажу та акту приймання-передачі.

Судова колегія погоджується з судженням районного суду, що погашення заборгованості ОСОБА_8 перед ОСОБА_7

шляхом передачі збірно-розбірного павільйону їй у власність не може вважатися спробою уникнути відповідальності перед іншими кредиторами, а наявність судових спорів між ОСОБА_5, ОСОБА_6., ОСОБА_8. та ОСОБА_8 щодо стягнення заборгованості саме по собі не впливає на визначення фіктивності договору з ОСОБА_7 і не може бути перешкодою для реалізації власником своєї власності.

Доводи заявника, що на спірне майно був накладений арешт оцінюється критично, оскільки ухвала про забезпечення позову, і рішенням суду по суті позики були ухвалені начно пізніше оскарженого договору купівлі-продажу.

Виходячи з того, що позивачі не довели умисел сторін договору купівлі-продажу на фіктивність правочину, а доводи апеляційної скарги суттєвими не являються та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи судова колегія не вбачає правових підстав для задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст.308, 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5, ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 22 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржена на протязі 20 днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Голодуючий суддя - Л.А.Гірняк

Судді А.М.Кварталова

Л.І.Доценко