АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження 22ц/790/4003/15 Головуючий 1 інстанції - Сиротников Р.Є.
Справа № 643/6222/14-ц Доповідач - Кірсанова Л.І.
Категорія - договірні
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 червня 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого - судді: Кірсанової Л.І.

суддів: Гуцал Л.В., Трішкової І.Ю.

за участю секретаря - Асєєвої В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою прокурора Московського району м.Харкова на рішення Московського районного суду м. Харкова від 22 серпня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання дійсним договору купівлі-продажу майнових прав закінченого будівництвом об»єкту та визнання права власності на нежитлові будівлі,-

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, в якому просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором позики від 15.03.2013 р. у сумі 15 000 гривень.

Свої позовні вимоги обґрунтовував тим, що між ним та ОСОБА_2 було укладено договір позики відповідно до якого ОСОБА_2 позичив у нього для будівництва гаражів 15 000 гривень, про що Відповідачем власноруч було написано відповідну розписку.

Відповідно до договору позики від 15.03.2013 року, Відповідач зобов'язувався повернути грошові кошти за письмовою вимогою Позивача, протягом тридцяти календарних днів у сумі 15 000 гривень. Однак, Відповідач відмовився виконати належним чином свої зобов'язання передбачені договором позики від 15.03.2013 року щодо повернення позики. Оскільки Відповідач на момент пред'явлення позовної заяви не виконав своє грошове зобов'язання за договором та не повернув Відповідачу грошову суму позики, ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом про стягнення з ОСОБА_2 відповідної суму боргу.

18 серпня 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про залучення співвідповідача та уточнення своїх позовних вимог. Вказав, що договір позики від 15.03.2014 року є трьохстороннім, відповідно до якого, ОСОБА_1 є позикодавцем, а ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - є позичальниками. Позивач також зазначив, що 15.03.2013 року між ним та громадянами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений договір позики відповідно до якого, ОСОБА_1 передав зазначеним громадянам грошову суму у розмірі 320 000 гривень, на будівництво гаражів. Також позивач зазначив, що у якості гарантії по поверненню грошових коштів, між ним та відповідачами 28 грудня 2013 року було укладено договір купівлі-продажу майнових прав на об'єкти завершеного будівництва- гаражі. За усною домовленістю, у випадку якщо ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не зможуть віддати позивачу 320 000 гривень, позивачу у власність перейдуть майнові права на нежитлову будівлю Літ. «Г-1», розташовану у АДРЕСА_1, загальною площею 84,8 м2, нежитлову будівлю Літ. «Д-1», розташовану у АДРЕСА_1, загальною площею 40,2 м2, нежитлову будівлю Літ. «В-1», розташовану у АДРЕСА_1, загальною площею 61,0 м2, які ОСОБА_2 та ОСОБА_3 самовільно за власні кошти побудували у 2005 р. На момент укладання договору купівлі-продажу майнових прав на самовільно побудовані нежитлові будівлі ані ОСОБА_2, ані ОСОБА_3 не мали документів, які належним чином підтверджували би їх право власності на зазначені будівлі, але обіцяли оформити всі необхідні для цього документи в строк до 01.05.2014 року. Зобов'язання по отриманню усіх необхідних документів, покладене на Співвідповідачів для оформлення права власності на зазначені нежитлові будівлі, вони не виконали.

З метою підтвердження можливості подальшої безпечної експлуатації вказаних нежитлових будівель зроблено технічний висновок, з якого вбачається, що стан будівельних конструкцій на момент огляду забезпечує несучу здатність, достатню для експлуатації будівлі. Експлуатація не суперечить будівельно-технічним, санітарним та протипожежним нормам.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 22 серпня 2014 року позов ОСОБА_1 задоволено в повному обсязі.

Вказане рішення оскаржив прокурор Московського району м.Харкова, просить скасувати рішення районного суду та постановити нове рішення про відмову в задоволенні позову. Зазначає, що вказану апеляційну скаргу подано в інтересах держави, так як не залучені до участі у справі Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю в Харківській області та Харківська міська рада. Незважаючи на незаконність оскаржуваного рішення суду у відповідній частині, Інспекцією та Харківською міською радою заходи щодо його перегляду в апеляційному порядку не вживаються, що зумовлює необхідність прокурорського втручання з метою захисту вищевказаних інтересів держави.

Вказує на відсутность доказів, які б доводили виникнення права власності на новостворене нерухоме майно за відповідачами, а саме: доказів прийняття в експлуатацію нерухомого майна, яке є предметом спору; доказів здійснення державної реєстрації права власності на нього. Зазначає, що відсутність в матеріалах справи доказів надання Харківською міською радою земельних ділянок під самочинним будівництвом унеможливлює визнання судом права власності на спірну нерухомість.

Позивач та відповідачі будучи належним чином повідомленими про день та місце розгляду справи, повторно у судове засідання апеляційного суду не з»явилися,ніяких клопотань не надали. Вручити повістки через оперуповноваженого не вдалося можливим, так як за місцем реєстрації сторін двері квартири ніхто не відчинив.

Від позивача неодноразово повернулися повістки за сплином терміну зберігання. Про розгляд справи в апеляційному суді він обізнаний, так як звертався з заявою про ознайомлення з матеріалами справи. Зазначене свідчить, що він не бажає з»являтися у судове засідання з метою затягнути розгляд справи

Відповідно до ст. 305 ЦПК України апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання особи, яка бере участь у справі, щодо якої немає відомостей про вручення їй судової повістки, або за її клопотанням, коли повідомлені нею причини неявки буде визнано судом поважними.

Неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Враховуючи скорочені строки розгляду апеляційної скарги на рішення суду, та що вказаний строк спливає, судова колегія знаходить можливим розглянути справу у відсутності сторін, так як вони належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи та не бажають з»являтися у судове засідання.

Вислухавши апелянта, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частини 1 і 2 статті 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Згідно з вимогами статті 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини , якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані ( порушення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Проте вказаним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

При вирішенні справи судом першої інстанції в порушення норм права допущено неповне з'ясування обставин у справі, що мають істотне значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими та не застосування закону, який підлягає застосуванню до спірних правовідносин, що згідно до ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Задовольняючи позовні вимоги про визнання дійсним договору купівлі-продажу майнових прав закінченого будівництвом об»єкту та визнання права власності на спірні нежитлові будівлі- гаражі, суд першої інстанції посилаючись на ст. ст.. 392,331,376 ЦК України виходив з того, що суд має право визнати право власності на самочинно збудоване нерухоме майно за особою, яка здійснила самочинне будівництво, якщо це не порушує права інших осіб. Право власності на новостворене нерухоме майно житлові будинки, будівлі, споруди тощо виникає з моменту завершення будівництва - створення майна. Якщо право власності на нерухоме майно підлягає державної реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Проте судова колегія не може погодитися з таким висновком суду першої інстанції, так як вказаний висновок є помилковим.

Районним судом не повно враховано положеня, визначені абзацами 2-3 ч.2 ст.331 ЦК України та прийнято рішення про визнання за ОСОБА_1 права власності на новостворене нерухоме майно за відсутності доказів, які б доводили виникнення відповідного права, а саме доказів прийняття в експлуатацію нерухомого майна, яке є предметом спору; доказів здійснення державної реєстрації права власності на нього.

Відповідно до приписів ст..331 ЦК України якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

За змістом абз.1 ч.І ст.39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, що належать до І-ІІІ категорій складності, та об'єктів, будівництво яких здійснювалось на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації органом державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі поданої замовником декларації про готовність об'єкта до експлуатації.

Відповідно до ч.І ст.181 ЦК України, п.1 ч.І ст.4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» право власності на нерухоме майно підлягає обов'язковій державній реєстрації.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що вищевказаних норм законодавства позивачем та відповідачами не дотримано.

Посилання в оскаржуваному судовому рішенні на ст.392 ЦК України, якою визначено умови звернення власника до суду з позовом про визнання права власності, не враховує роз'яснень, які містяться у ч.З п.37 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав». Згідно вказаних роз'яснень, ст.392 ЦК України не регулює правовідносин щодо самочинного збудованого нерухомого майна.

При цьому, застосовуючи до ініційованих позивачем правовідносин ст.376 ЦК України, якою передбачено можливість визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно за рішенням суду за особою, яка здійснила самочинне будівництво, суд не врахував, що такими особами, як вбачається з матеріалів справи, є відповідачі. При цьому, матеріали справи не містять доказів набуття ОСОБА_2 та ОСОБА_3 прав власності на самочинно збудоване нерухоме майно за рішенням суду, а відповідних зустрічних вимог по вказаній справі ними не пред'являлося.

Відповідно до ч.2 ст.376 ЦК України, особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Зі змісту п.1.3. договору купівлі-продажу майнових прав закінченого будівництвом об'єкту від 28.12.2013, копія якого знаходиться в матеріалах справи (а.с.16-17) вбачається, що на момент його підписання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не були оформлені документи, які б належним чином підтверджували їх майнові права на спірне нерухоме майно, що вказує на відсутність підстав для визнання вказаного договору дійсним.

Відповідно до ч.І ст.376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Згідно ч.2 ст.331 ЦК України, ч.8 ст.39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 461 від 13.04.2011 експлуатація закінчених будівництвом об'єктів, не прийнятих в експлуатацію, забороняється.

Районним судом не враховано роз»ясень, наданих постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30.03.2012 року № 6 « Про практику застосування судами ст.. 376 ЦК України ( про правовий режим самочинного будівництва)», де зазначено, що право на забудову ( будівництво) реалізується власником ( користувачем) земельної ділянки за умови її використання за цільовим призначенням та видом відповідно до містобудівних умов і обмежень встановлених законодавством.

Але судом до спірних правовідносин не застосовано та не враховано роз'яснень, наведених у вказаній постанові Пленуму.

Відповідно до п.14 постанови Пленуму, на підставі ч.З ст.376 ЦК України суд може задовольнити позов про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно на земельній ділянці, що не надавалася у власність чи користування особі, яка збудувала його, якщо їй у встановленому законом порядку було передано земельну ділянку у власність або надано у користування під уже збудоване нерухоме майно відповідно до її цільового призначення, та за умови, що будівництво велося з додержанням архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил згідно із законодавством, містобудівною та проектною документацією, а також у разі, якщо ці обставини були предметом розгляду компетентного державного органу (частина третя статті 375 ЦК).

В матеріалах справи відсутні докази надання Харківською міською радою земельних ділянок під самочинне будівництво, що унеможливлює визнання судом права власності на спірне нерухоме майно (ч.ч.З, 5 ст.376 ЦК України, ч.ч.4-6 п.4 постанови Пленуму).

Суд першої інстанції не з'ясував, чи звертався позивач до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації та чи є законною відмова у такому прийнятті.

Оскільки питання відповідності забудови земельної ділянки вимогам земельного та містобудівного законодавства не було предметом розгляду компетентних органів, визнаючи законним будівництво спірного нерухомого майна, суд вирішив питання, яке відноситься до компетенції виконавчої влади.

Вказана правова позиція викладена в інформаційному листі Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ №24- 150/0/4-13 від 28.01.2013 «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» де зазначено, що суд не повинен заміняти органи, які зобов'язані видавати дозволи на будівництво й узгоджувати забудови; визнання права власності на самочинне будівництво в судовому порядку має залишатися винятковим способом захисту права. Тому судам необхідно з'ясовувати, чи звертався позивач до компетентних органів із питання узаконення самочинного будівництва, чи було відмовлено компетентними органами у вирішенні зазначеного питання.

Пунктом 34 ч.І ст.29 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» , ст.12 ЗК України встановлено, що вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин віднесено до виключної компетенції міських рад.

Відповідно до ст.ст.317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Визнання судом права власності на спірне нерухоме майно за відсутності волевиявлення Харківської міської ради (у формі відповідного рішення) на розпорядження землею для вказаних цілей, вказує на порушення зазначених норм матеріального права.

З зазначеного вбачається, що питання відповідності забудови земельної ділянки вимогам земельного та містобудівного законодавства не було предметом розгляду компетентних органів.

До участі у справі судом не залучені Харківська міська рада та Державна архітектурно-будівельна інспекція України. У зв'язку з вирішенням справи судом першої інстанції без участі Інспекції та Харківської міської ради, порушуються інтереси держави, які випливають з визначених законом функцій цього органу.

За таких обставин суд першої інстанції безпідставно задовольнив позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання дійсним договору купівлі-продажу майнових прав закінчених будівництвом об»єктів та визнання права власності на нежитлові будівлі .

Відповідно до п. п. 2, 3, 4 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення є недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

В зв»язку з наведеним судова колегія задовольняє апеляційну скаргу прокурора Московського району м. Харкова , рішення суду першої інстанції скасовує та постановляє нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 2 ч. 1 ст. 307, 309, 313,314,316, 317, 319 ЦПК України, судова колегія,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора Московського району м. Харкова задовольнити.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 22 серпня 2014 року скасувати, постановити нове рішення. .

Відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання дійсним договору купівлі-продажу майнових прав закінчених будівництвом об»єктів та визнання права власності на нежитлові будівлі у повному обсязі.

Рішення апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

ГОЛОВУЮЧИЙ: СУДДІ: