РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/18694/13-ц

пр. № 2/759/102/15

28 жовтня 2015 року Святошинський районний суд м. Києва у складі суду суддя: Т.О. Величко, при секретарі А.В. Самайда розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи: Служба у справах дітей Святошинської районної у місті Києві Державної адміністрації, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ляпунова Ярослава Анатоліївна про визнання недійсними договорів дарування, витребування майна, припинення права на частку у спільному майні та визнання права власності на майно, -

ВСТАНОВИВ:

Законний представник ОСОБА_1, а у подальшому у зв»язку із набуттям повноліття ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до своєї матері ОСОБА_2, та фізичних осіб ОСОБА_3, ОСОБА_4 із позовом про визнання недійсними договорів дарування, витребування майна, припинення права на частку у спільному майні та визнання права власності, посилаючись на те, що згідно Договору дарування частини житлового будинку від 07.03.2007 року ОСОБА_2 та ОСОБА_6 за згодою Органу опіки та піклування передали у власність на той час малолітнього ОСОБА_1 безоплатно 9/10 частин житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель та споруд, що знаходяться в АДРЕСА_1, в особі ОСОБА_6.

Згідно Договору дарування земельної ділянки від 19.11.2007 року ОСОБА_2 подарувала ОСОБА_3, а остання прийняла в дар земельну ділянку площею 0,0727га, кадастровий номер НОМЕР_2 за адресою АДРЕСА_1.

Згідно Договору дарування від 20.03.2009 року ОСОБА_3 передала майно в дар, а саме земельну ділянку земельну ділянку площею 0,0727га, кадастровий номер НОМЕР_2 за адресою АДРЕСА_1 у власність ОСОБА_4 безоплатно.

Згідно Договору дарування частини будинку від 19.11.2007 року ОСОБА_2 передала у власність ОСОБА_3, безоплатно, 1/10 частину житлового будинку з відповідними будівлями та спорудами під номером 6, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, при цьому чоловік ОСОБА_2 гр.ОСОБА_7 надав згоду своїй дружині на дарування вказаної частини житлового будинку.

Позивач зазначає, що його мати ОСОБА_2 07.03.2007 року уклала з ОСОБА_6, який діяв в інтересах свого неповнолітнього сина ОСОБА_8, письмово договір, згідно якого передає у власність обдарованого, безоплатно 9/10 частин земельної ділянки площею 0,0727га кадастровий номер НОМЕР_2 за адресою АДРЕСА_1 та дарувальник зобов»язується після оформлення Державного акту на право власності на вказану земельну ділянку, укласти нотаріально посвідчений з обдарованим договір дарування на 9/10 частин вказаної земельної ділянки.

Позивач зазначає, що укладений відповідачем ОСОБА_8 ОСОБА_9 дарування 9/10 частин земельної ділянки площею 0,0727га, кадастровий номер НОМЕР_2 за адресою АДРЕСА_1, призначений для обслуговування житлового будинку за цією адресою, був укладений всупереч інтересам неповнолітнього ОСОБА_1, оскільки його мати ОСОБА_2 знала, що ОСОБА_1 в силу вимог ст. 381ЦК України є власником 9/10 частин земельної ділянки площею 0,0727га, кадастровий номер НОМЕР_2 здійснила її безоплатне відчуження. При цьому позивач зазначав, що згідно Договору дарування частини будинку від 19.11.2007 року ОСОБА_2 передала у власність ОСОБА_3, безоплатно, 1/10 частину житлового будинку з відповідними будівлями та спорудами під номером 6, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, при цьому чоловік ОСОБА_2 гр.ОСОБА_7 надав згоду своїй дружині на дарування вказаної частини житлового будинку. Вважаючи те, що ОСОБА_3 не користується 1/10 частиною спірного житлового будинку, частка є не значною, вона просить суд припинити право власності останньої на 1/10 частину спірного житлового будинку. З посиланням на обґрунтування вказані у позовній заяві з посиланням на вимоги ст.ст.203,215,365,377,387 ЦК України просить суд позов задовольнити ( а.с.2-5 т.1).

Згідно заяви про уточнення позовних вимог від 20.11.2014 року ( а.с.177-180) позивач просив суд визнати недійсними Договори дарування земельної ділянки від 19.11.2007 року , від 20.03.2009 року, визнати за позивачем право власності на 9/10 частин земельної ділянки, припинити право спільної часткової власності ОСОБА_4 на 1/10 частину земельної ділянки зі сплатою грошової компенсації у розмірі 87470,60 грн., та визнати право власності на 1/10 частину цієї земельної ділянки за позивачем. Припинити право спільної часткової власності на 1/10 частину житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 ОСОБА_3 зі сплатою компенсації у розмірі 32500 грн., та визнати таке право за позивачем. Скасувати реєстрацію право власності ОСОБА_4 на земельну ділянку за адресою АДРЕСА_1. Скасувати реєстрацію права власності ОСОБА_3 на 1/10 частину житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 з відповідними будівлями та спорудами.

В судовому засіданні представник позивача підтвердив суду позовні вимоги та просив їх задовольнити та вказувала, що ОСОБА_9 дарування земельної ділянки від Договору дарування земельної ділянки від 19.11.2007 року ОСОБА_2 подарувала ОСОБА_3, а остання прийняла в дар земельну ділянку площею 0,0727га, кадастровий номер НОМЕР_2 за адресою АДРЕСА_1 було здійснено всупереч вимог ст.377ЦК України, а тому у порядку ст. 203 ЦК України такий договір має бути визнаний недійсним, а також що це не відповідало вільній волі дарувальника.

Відповідач ОСОБА_2, у судовому засіданні позов визнала, посилаючись на те, що перебувала у дружніх відносинах із чоловіком відповідача ОСОБА_3, - ОСОБА_10 що у неї з останнім були усні домовленості, що він погашає взятий нею кредит у ПАТ «Приват Банку», а вона у свою чергу дарує його дружині житловий будинок по АДРЕСА_1. Відповідач зазначала, що гр. ОСОБА_10, запропонував їй поїхати до нотаріуса та укласти договори дарування 1/10 частини частину спірного житлового будинку та земельної ділянки за вказаною адресою, а потім він має сплатити її борг у ПАТ «Приват Банку». Відповідач зазначала, що не дочекавшись обіцянки від гр. ОСОБА_10, вона була змушена продати будинок по АДРЕСА_2 та погасити кредит в ПАТ «Приват Банк». Відповідач також повідомила, що діяла укладаючи Договори дарування за власною волею, до правоохоронних органів з приводу неправомірних дій ОСОБА_3,ОСОБА_10 щодо отримання у дар внаслідок шахрайських їх дій не зверталась.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_3, позов не взнала, повідомила суд, що ОСОБА_11, є кумою ОСОБА_3, за власним бажанням подарувала їй 1/10 частину житлового будинку та земельну ділянку за адресою АДРЕСА_1, стороннього примусу на неї не було, що вона усвідомлювала значення своїх дій та керувала ними, мала права вчиняти правочини, також вказували, що позивач не довела суду доказами, що спірні договори дарування укладені внаслідок помилки під впливом обману, під впливом насильства, під впливом тяжкої обставин, або що правочин є фіктивним без створення правових наслідків, які обумовилися цим правочином, що вказані правочини є удаваними.

Представник відповідача ОСОБА_12 подав до суду 03.07.2015 року ( а.с.20 т.3) заяву про застосування строку позовної давності в силу вимог п.5 ч.2 ст.258,728 ЦК України. Також додатково вказував, що цивільні права позивача та інтереси неповнолітнього позивача ніким порушені не були, оскільки він у встановленому законом порядку ніколи не був власником земельної ділянки на час укладення Договорів дарування земельної ділянки від 19.11.2007 року та від 20.03.2009 року а відповідно посилання позивача у позові на ч.4 ст. 261 ЦК України щодо початку перебігу позовної давності з моменту досягнення ним повноліття є недоречні та не мають враховуватись судом.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_4 проти позову заперечував, посилаючись на його необґрунтованість, подав письмові заперечення проти позову ( а.с.170-171 т.2) зазначив, що позивач не довів жодним доказом, що існують підстави передбачені Цивільним кодексом України, щодо недійсності правочину. Так відповідач ОСОБА_11 не довела доказами, що згідно укладеного між нею та ОСОБА_6, в інтересах ОСОБА_1, договору дарування земельної ділянки розміром 0,0727га за адресою АДРЕСА_1, вона була на той час власником вказаної земельної ділянки, також вказаний договір є нікчемним,оскільки вказаний договір укладений також всупереч вимог ст.209,210ЦК України.

Суд заслухавши пояснення сторін у справі,їх представників, дослідивши письмові докази, долучені до матеріалів справ. встановив наступне.

Відповідно до ст. 203 ЦПК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3,5,6 ст.203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий право чин може бути визнаний судом недійсним ( оспорюваний правочин).

Судом встановлено, що згідно Договору дарування частини житлового будинку від 07.03.2007 року ( а.с.7,8) ОСОБА_2 та ОСОБА_6 за згодою Органу опіки та піклування передали у власність на той час малолітнього ОСОБА_1 безоплатно 9/10 частин житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель та споруд, що знаходяться в АДРЕСА_1, в особі ОСОБА_6.

Судом встановлено, що згідно Договору дарування земельної ділянки від 19.11.2007 року ОСОБА_2 подарувала ОСОБА_3, а остання прийняла в дар земельну ділянку площею 0,0727га, кадастровий номер НОМЕР_2 за адресою АДРЕСА_1( а.с.9). При цьому чоловік дарувальника ОСОБА_7 надав згоду на дарування вказаної земельної ділянки та дарувальник під час укладення вказаного договору п. 5.5. розуміла значення своїх дій. Також згідно заяви ОСОБА_2 (а.с.131 т.1) адресована Державному нотаріусу стверджувала, що дарувальник перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам»яті, діючі добровільно, без будь-якого примусу як фізичного так і морального усвідомлювала, що дарує, т.б. передає майно земельну ділянку за земельну ділянку земельну ділянку площею 0,0727га, кадастровий номер НОМЕР_2 за адресою АДРЕСА_1 по договору дарування безкоштовно обдарованій ОСОБА_3, бо не має намір укласти інший договір (правочин). Також заяву ( а.с.130 т.1) подав нотаріусу і чоловік ОСОБА_2- гр. ОСОБА_7 При цьому на думку суду відповідач ОСОБА_1 ввела в оману державного нотаріуса та обдаровану, що вона уклала ОСОБА_9 дарування вказаної земельної ділянки на користь свого сина ОСОБА_1, та не повідомила про наявність такого договору.

Судом встановлено, що згідно Договору дарування від 20.03.2009 року ОСОБА_3 передала майно в дар, а саме земельну ділянку земельну ділянку площею 0,0727га, кадастровий номер НОМЕР_2 за адресою АДРЕСА_1 у власність ОСОБА_4 безоплатно ( а.с.10) під час укладення вказаного договору п. 5.5. розуміла значення своїх дій.

Судом встановлено, що згідно Договору дарування частини будинку від 19.11.2007 року ОСОБА_2 передала у власність ОСОБА_3, безоплатно, 1/10 частину житлового будинку з відповідними будівлями та спорудами під номером 6, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, при цьому чоловік ОСОБА_2 гр. ОСОБА_7 надав згоду своїй дружині на дарування вказаної частини житлового будинку.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 07.03.2007 року уклала з ОСОБА_6, який діяв в інтересах свого неповнолітнього сина ОСОБА_8, письмово договір дарування частини земельної ділянки, який не був нотаріально посвідчений, та нотаріального оформлення у майбутньому, згідно якого передає у власність обдарованого, безоплатно 9/10 частин земельної ділянки площею 0,0727га кадастровий номер НОМЕР_2 за адресою АДРЕСА_1 та дарувальник зобов»язується після оформлення Державного акту на право власності на вказану земельну ділянку, укласти нотаріально посвідчений з обдарованим договір дарування на 9/10 частин вказаної земельної ділянки. Суд погоджується із твердженнями відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4, що вказаний договір є нікчемним, оскільки згідно ст. 719ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Також сторони у справі не довели суду доказами, що на час укладення цього договору ОСОБА_1, була власником вказаної земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1, який пройшов державну реєстрацію.

Згідно ст. 3 ч.334ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

Позивач не довів суду доказами про визнання дійсним письмового договору дарування земельної ділянки від 07.03.2007 року, який складений між ОСОБА_2 та ОСОБА_6, в інтересах свого неповнолітнього сина ОСОБА_1

Згідно постанови Верховного Суду України від 21.10.2015 року №6-202цс15 суд сформулював правову позицію виходячи з того, що згідно ст. 203,717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а ще досягли згоди по всім істотним умовам. Якщо ОСОБА_9 встановлює обов»язок обдарованого здійснити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи за відсутності взаємної винагороди. Якщо особа, яка здійснила правочин, помилилась відносно обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом не дійсним. Суттєве значення має помилка відносно природи правочину, прав та обов»язків сторін, таких властивостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання по цільовому призначенню. Помилка відносно мотивів правочину не маж суттєвого значення, окрім випадків, встановлених законом ( ч.1 ст.229ЦК України). Сам по собі факт прочитання сторонами тексту оскарженого договору дарування та роз»яснення нотаріусом суті договору не може бути підставою для відмови у задоволенні позову про визнання цього договору недійсним. Тільки у випадку встановлення цих обставин вимоги ч.1 ст.229,ст.ст.203,711ЦК України у сукупності вважаються правомірно застосованими.

Судом встановлено, що в обґрунтування заявлених позовних вимог законний представник позивач, сам позивач після досягнення повноліття, не довели суду належними та допустимим доказами у порядку ст. 57-60 ЦПК України, а також не повідомили про підстави звільнення від доказування у порядку ст. 61 ЦПК України, в чому полягало порушення прав позивача на час укладення з боку його матері ОСОБА_2 Договору дарування земельної ділянки від 19.11.2007 року, яка у порядку ст.319 ЦК України, будучи дієздатною, такою що усвідомлювала значення своїх дій вільно розпорядилася своєю власністю.

Згідно ст.377 ЦК України, до особи, яка набула право власності на житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та умовах, встановлених до попереднього землевласника (землекористувача).

На думку суду вказана норма закону не поширюється не правовідносини, які виникли між сторонами договорів дарування, оскільки після переходу до ОСОБА_2 права власності на житловий будинок та земельну ділянку за адресою АДРЕСА_1, остання з дотриманням норм діючого законодавства України у порядку ст. 319 ЦК України розпорядилася належною їй власністю, до якої позивач не мав ніякого відношення.

А тому суд дійшов висновку, що позовні вимоги, в частині визнання недійсними договорів дарування земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 від 19.11.2007 року, від 20.03.2009 року та визнання за позивачем права власності на 9/10 частин цієї земельної ділянки, необхідно відмовити, оскільки позивачем не доведено обставини позовних вимог належними та допустимими доказами.

Статтею 365 ЦК право особи на частку у спільному майні може бути припинена за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном не можливе;таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласників та членам його сім»ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Позивач просить суд припинити право спільної часткової власності ОСОБА_4 на 1/10 частину земельної ділянки зі сплатою грошової компенсації у розмірі 87470,60 грн., та визнати право власності на 1/10 частину цієї земельної ділянки за позивачем. Припинити право спільної часткової власності на 1/10 частину житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 ОСОБА_3 зі сплатою компенсації у розмірі 32500 грн., та визнати таке право за позивачем. Скасувати реєстрацію право власності ОСОБА_4 на земельну ділянку за адресою АДРЕСА_1. Скасувати реєстрацію права власності ОСОБА_3 на 1/10 частину житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 з відповідними будівлями та спорудами.

Згідно висновку експерта № 2-07/04 від 07.04.2015 року ринкова вартість житлового будинку, господарських будівель на які оформлено право власності та земельної ділянки загальною площею 0,0727 га за кадастровим номером НОМЕР_1 по АДРЕСА_1 на час проведення дослідження становить 1 867 594,00 грн., в тому числі: вартість житлового будинку площею 67,9 кв.м, на яке оформлене право власності, складає 99848,00 грн.; вартість господарських будівель (погріб окремо збудований) на яке оформлене право власності -5679,00 грн; вартість земельної ділянки - 1 762 067 грн.

Представник відповідача у справі ОСОБА_3, вказує, що відповідач категорично заперечує щодо припинення її права спільної часткової власності на 1/10 частину будинку по АДРЕСА_1, оскільки це буде пряме та безпідставне порушення її права власності та завдасть істотної шкоди її інтересам. Вказував, що відповідач здійснює свої право власності на вказане майно та будує другий поверх будинку за адресою по АДРЕСА_1 , про що позивач та відповідач ОСОБА_2 не заперечували. Також в цілому вважає позовні вимоги не обґрунтованими та не доведеними.

Судом встановлено, що позивачем не доведено належними та допустимим доказами,а також не повідомлено про підстави звільнення від доказування з чого в натурі складається 1/10 частина будинку по АДРЕСА_1, та з яких об»єктів вона складається та їх площа, та з яких підстав та обґрунтувань вказана 1/10 частина житлового будинку є незначною і не може бути виділена в натурі або таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласників та членам його сім»ї. Враховуючи заперечення представника відповідача ОСОБА_3, яка заперечую щодо порушення її права власності на 1/10 частину вказаного будинку, та проведення будівельних робі на її частині вказаного будинку, що не спростовано позивачем, а тому, позов в частині позовних вимог щодо припинення права спільної часткової власності на 1/10 частину житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 ОСОБА_3 зі сплатою компенсації, та визнання такого права за позивачем, також задоволенню не підлягає.

Позовні вимоги щодо скасування реєстрації права власності ОСОБА_4 на земельну ділянку за адресою АДРЕСА_1 та скасувати реєстрації права власності ОСОБА_3 на 1/10 частину житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 з відповідними будівлями та спорудами, не піддягають задоволенню, оскільки позивачем не доведено позовних вимог щодо недійсності договорів дарування, та у розумінні вимог ст.321ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійснені.

Згідно ст. 88 ЦПК України судові витрати понесені позивачем відшкодуванню не підлягають.

На підставі вищенаведеного, керуючись ст. ст. 203,215,334,365,377 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 57-60, 88,208-209, 212-218, 294,ЦПК України, постанови Верховного Суду України від 21.10.2015 року №6-202цс15,суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м.Києва через Святошинський районний суд м. Києва, шляхом подачі заяви на апеляційне оскарження протягом десяти днів з дня його проголошення та подачі апеляційної скарги протягом двадцяти днів з дня подачі заяви на апеляційне оскарження, або у порядку ч.4 ст. 295 ЦПК України.

СУДДЯ Т.О. Ведичко