РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2015 року Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська у складі: головуючого судді: Циганкова В.О. при секретарі: Сабій О.В. розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління житлового господарства ОСОБА_2 міської ради, третя особа: Перша дніпропетровська державна нотаріальна контора про визнання незаконним розпорядження органу приватизації та визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло, -

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2014 року до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська звернулась ОСОБА_1 (прізвище до шлюбу - ОСОБА_3) ОСОБА_4 із позовом до ОСОБА_2 міської ради, в якому просила визнати поважними причини пропущення позовної давності, визнати незаконним розпорядження Управління житлового господарства ОСОБА_2 міської ради № 1/321-06 від 16.08.2006 р., визнати недійсним свідоцтво про право власності на житло на кв. № 6 по вул. Набережна Перемоги в буд. № 78 у м. Дніпропетровську, видане ОСОБА_3 на підставі розпорядження Управління житлового господарства ОСОБА_2 міської ради № 1/321-06 від 16.08.2006 р.

В обґрунтування своєї заяви позивач зазначила, що Управлінням житлового господарства ОСОБА_2 міської ради, яке було органом приватизації, було видано її батьку - ОСОБА_3 свідоцтво про право власності на житло, згідно з яким останньому належить на праві приватної власності квартира № 6 по вул. Набережна Перемоги в буд. № 78 у м. Дніпропетровську, свідоцтво про право власності на житло було видано згідно з розпорядженням органу приватизації № 1/321-06 від 16.08.2006 р.

29.11.2010 р. помер батько позивача, який був зареєстрований на момент смерті та постійно проживав разом з позивачкою у даній квартирі. 29.04.2011 р. позивач звернулась до Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття всієї спадщини після смерті батька, де б вона не була та з чого б вона не складалась, третьою особою - Першою дніпропетровською державною нотаріальною конторою була заведена спадкова справа 90/2011. 21.08.2013 р. державним нотаріусом Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори позивачці було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на ХА частку у спадщині, іншим спадкоємцем першої черги за законом є дружина померлого, якій нотаріусом було видано свідоцтво про право на спадщину на Уг частку у спадщині, яка складається зі згадуваної квартири.

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 грудня 2014 року було задоволено клопотання позивачки, замінено неналежного відповідача: ОСОБА_5 міську раду належним відповідачем, правонаступником - Управлінням житлового господарства ОСОБА_5 міської ради.

В судове засідання позивач та відповідач не з'явились, про дату, час та місце судового засідання були повідомлені належним чином. Представник позивачки та відповідач подали через канцелярію суду письмові заяви про розгляд справи за їх відсутності, позивач в поданій заяві підтримала позов та просила суд задовольнити позов в повному обсязі, відповідач письмових заперечень, інших клопотань або заяв, пов'язаних з розглядом справи до суду не надавав.

Суд, всебічно, повно, об'єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, встановивши наявність всіх обставин, якими обґрунтовувались заявлені вимоги, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, вважає, що позовна заява підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Управлінням житлового господарства ОСОБА_5 міської ради 16.08.2006 року було видано ОСОБА_3 свідоцтво про право власності на житло, згідно з яким йому належить на праві приватної власності кв. № 6 по вул. Набережна Перемоги в буд. № 78 у м. Дніпропетровську; в свідоцтві право власності на житло зазначено, що ця квартира була приватизована згідно із Законом України "Про приватизацію державного житлового фонду", загальна площа квартири становить 46,6 кв.м.

Свідоцтво право власності на житло видано згідно з розпорядженням № 1/321-06 органу приватизації від 16.08.2006 р. Згідно витягу № 11989515 від 28.09.2006 р. комунального підприємства "ОСОБА_5 міжміське бюро технічної інвентаризації", дана квартира 28.09.2006 р. була зареєстрована в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно за ОСОБА_3 на праві приватної власності за реєстраційним № 16207319.

29.11.2010 р. помер батько позивача ОСОБА_3, що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії І-КИ № 522940, виданим Відділом державної реєстрації смерті ОСОБА_2 міського управління юстиції у Дніпропетровській області від 31.07.2013 р., на момент смерті ОСОБА_3 був зареєстрований та постійно проживав разом з позивачкою у даній квартирі.

Позивач народилась 28.11.1980 р., що підтверджується свідоцтвом про народження ІІІ-КИ № 451235, виданого ЗАГС Індустріального району м. Дніпропетровська 20.03.1981 р.; свідоцтвом про шлюб серії І-КИ № 053486, виданого Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану ОСОБА_2 міського управління юстиції 09.03.2006 р.; свідоцтвом про розірвання шлюбу серії І-КИ № 156181, виданого

Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану ОСОБА_2 міського управління юстиції 17.12.2010 р.

29.04.2011 р. позивач, яка була спадкоємцем першої черги, звернулась до Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори, яка є третьою особою у даній справі, із заявою про прийняття всієї спадщини після смерті батька, де б вона не була та з чого б вона не складалась, яку було зареєстровано в реєстрі за № 7- 421, також було заведено спадкову справу за № 90/2011.

21.08.2013 р. державним нотаріусом Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори було видано позивачці свідоцтво про право на спадщину за законом, зареєстроване в реєстрі за № 7-893 на 1А частку у спадщині, яка складається з АДРЕСА_1, загальною площею 46,6 кв.м., що належало спадкодавцю на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 16.08.2006 р. Управлінням житлового господарства ОСОБА_2 міської ради згідно з розпорядженням № 1/321-06 від 16.08.2006 р., іншим спадкоємцем першої черги за законом також була дружина померлого - ОСОБА_6, якій державним нотаріусом Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори 08.06.2013 року було видано свідоцтво про право на спадщину на 1Л частку у спадковій квартирі.

Як зазначено в ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема: визнання правочину недійсним; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно зі ст. 144 Конституції України, ст. 59 Закону "Про місцеве самоврядування в Україні" акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

За змістом ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно ст. 1 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" (далі - Закон) в редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин, приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т.ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

Згідно ч. 1 ст. 2 Закону, до об'єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму.

Як зазначено у ст. З Закону, приватизація здійснюється, зокрема, шляхом безоплатної передачі громадянам квартир (будинків) з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім'ї та додатково 10 квадратних метрів на сім'ю.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону, якщо загальна площа квартир (будинків), що підлягають приватизації, відповідає площі, передбаченій абзацом другим статті 3 цього Закону, зазначені квартири (будинки) передаються наймачеві та членам його сім'ї безоплатно. До членів сім'ї' наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло.

Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина (ч. З ст. 8 Закону).

Згідно ч. 2 ст. 8 Закону, передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку).

Згідно із абзацем другим ст. 64 Житлового кодексу України, до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Нормами ст. 65 і ЖК України, яка кореспондує в цій частині із ч. 2 ст. 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду", визначено, що наймачі жилих приміщень у будинках державного чи громадського житлового фонду можуть за згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які проживають разом з ними, придбати займані ними приміщення у власність на підставах, передбачених чинним законодавством.

Органи приватизації не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків) у приватизації займаного ними житла, за винятком випадків, передбачених пунктом 2 статті 2 цього Закону (ч. 10 ст. 8 Закону).

Згідно п. 18 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян (далі - Положення), затвердженого наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15 вересня 1992 року N 56, яке було чинним на момент приватизації квартири, громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім'ї на умовах найму квартиру (одноквартирний будинок), звертається в орган приватизації або до створеного ним підприємства по оформленню документів, де одержує бланк заяви (додатки 2, 3) та необхідну консультацію.

Як зазначено у п.п. 20, 21 Положення, при оформленні заяви на приватизацію квартири (будинку) громадянин бере на підприємстві, що обслуговує жилий будинок, довідку про склад сім'ї та займані приміщення (додатки 4, 5). У довідці вказуються члени сім'ї наймача, які прописані та мешкають разом з ним, а також тимчасово відсутні особи, за якими зберігається право на житло.

Згідно п. 23 Положення, оформлена заява на приватизацію квартири (будинку) з доданою до неї довідкою про склад сім'ї та займані приміщення, а також документ, що підтверджує право на пільгові умови приватизації, подаються громадянином до органу приватизації місцевої державної адміністрації, виконкому місцевої Ради народних депутатів чи державного підприємства, організації, установи, де вони реєструються.

Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Згідно приписів ч. 1 ст. 34 ЦК України, повну цивільну дієздатність має фізична особа, яка досягла вісімнадцяти років (повноліття).

З наявних в матеріалах справи паспорта громадянина України, свідоцтва про народження, довідки про склад сім'ї позивачки вбачається, що позивачка досягла повноліття 28.11.1998 р., починаючи з 14.11.1997 р. була зареєстрована та постійно проживала за адресою: М.Дніпропетровськ, АДРЕСА_2.

З наявних в матеріалах справи заяви позивачки від 17 липня 2006 року, вбачається, що вона використала своє право на безоплатну приватизацію житла за адресою: АДРЕСА_3, в приватизації квартири, де проживає за адресою: М.Дніпропетровськ, АДРЕСА_4 участі не приймає та претензій по даному питанню ні до кого не має.

З наявного в матеріалах справи свідоцтва про право власності на житло, видане виконкомом міської Ради народних депутатів 27 січня 1994 року № 3/393-94 вбачається, що квартира, яка знаходиться за адресою: М.Дніпропетровськ, АДРЕСА_5 дійсно належить на праві спільної часткової власності гр. ОСОБА_7 та членам її сім'ї ОСОБА_8 та ОСОБА_9., Квартира приватизована згідно з Законом України "Про приватизацію державного житлового фонду". Загальна площа квартири становить 43,39 кв.м., а відновна вартість на момент приватизації 21 755 крб.

Згідно ст. З Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду", приватизація здійснюється шляхом безоплатної передачі громадянам квартир (будинків) з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім'ї та додатково 10 квадратних метрів на сім'ю.

З наявного в матеріалах справи свідоцтва про народження позивачки серії ІІІ-КИ № 451235, виданого 20.03.1981 року ЗАГС Індустріального району ОСОБА_5 вбачається, що позивачці право на приватизацію житла надано в обсязі 14,49 кв.м. при передбаченій законом нормі 21.0 кв.м.

Таким чином, суд доходить висновку, що на момент приватизації її батьком квартири позивачка мала невикористане та нічим не обумовлене право на приватизацію гарантованих законом (21-14,49 ) додаткових 6,59 кв.м.; відсутні підстави вважати заяву позивачки саме передбаченою нормами ч. 2 ст. 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" письмовою згодою на передачу квартири, яка приватизовувалась, у приватну власність свого батька; факт участі позивачки у приватизації іншого житла не скасовує вимоги імперативної норми ч. 2 ст. 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" щодо письмової згоди всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкали в даній квартирі. Окрім того, суд доходить висновку, що виходячи з положень ч. 10 ст. 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду", відповідач не мав права відмовити позивачці у приватизації займаного нею житла, як повнолітньому члену сім'ї наймача, яка була не тільки зазначена в поданій до органу приватизації довідці про склад сім'ї, а постійно мешкала та була зареєстрована разом із наймачем у цій квартирі.

Ст. 256 ЦК України визначає позовну давність як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Отже, позовна давність - це строк, протягом якого особа може реалізувати належне їй матеріальне право на отримання судового захисту порушеного цивільного права чи інтересу шляхом пред'явлення в належному порядку нею чи іншою уповноваженою особою позову до суду.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (стаття 267 ЦК України).

Визначення початку відліку позовної давності міститься у статті 261 ЦК України.

Відповідно до ч.І ст. 261 ЦК України за загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Як зазначено у ч. 5 ст. 267 ЦК України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

В обгрунтування причин поважності пропущення позовної давності позивачка зазначала, що вся сукупність дій щодо приватизації квартири відбулась без її повідомлення батьком, скритно, без її відома та волевиявлення, про існування спірного рішення позивачка дізналась лише 21.08.2013 року, отримавши свідоцтво про право на спадщину за законом на 14 частку у спадщині після смерті батька від нотаріуса, де вже були зазначені відповідні відомості про здійснене рішення відповідача. За таких обставин суд визнає поважними причини пропущення позовної давності позивачкою, заяв про застосування позовної давності від відповідача та третьої особи до суду не надходило.

На підставі викладеного, керуючись статтями 10, 11, 60,209, 212-215 ЦПК України суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Управління житлового господарства ОСОБА_5 міської ради, третя особа: Перша дніпропетровська державна нотаріальна контора - задовольнити.

Визнати незаконним розпорядження Управління житлового господарства ОСОБА_5 міської ради№ 1/321-06 від 16 серпня 2006 року.

Визнати недійсним свідоцтво про право власності на житло, яке знаходиться у АДРЕСА_6, загальною площею 46,6 кв.м., видане Управлінням житлового господарства ОСОБА_5 міської ради 16 серпня 2006 року ОСОБА_3 на підставі розпорядження Управління житлового господарства ОСОБА_5 міської ради № 1/321-06 від 16 серпня 2006 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано у строк, встановлений ст. 294 ЦПК України. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду Дніпропетровської області через суд першої інстанції.

Суддя