АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/618/15 Справа № 183/3142/13-ц Головуючий у 1 й інстанції - Дубовенко І. Г. Доповідач - Глущенко Н.Г.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2015 року м. Дніпропетровськ

23 вересня 2015 року Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - Глущенко Н.Г.

суддів - Осіяна О.М., Пищиди М.М.

за участю секретаря - Назаренко А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську

цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_2

на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 листопада 2014 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про зобов'язання виконати умови договору та стягнення грошових сум, -

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2013 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про зобов'язання виконати умови договору та стягнення грошових сум, який неодноразово нею було уточнено / а. с. 2-8, 90-93, 115-116, 135-136,197-198 /.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивачка посилалася на те, що вона 23.02.2014 року зустрілася з ОСОБА_3 з приводу купівлі в нього земельної ділянки, яка розташована за адресою: Дніпропетровська обл., АДРЕСА_1. Потім, 01.03.2014 року вони уклали попередній договір, за умовами якого вона передала ОСОБА_3 забезпечувальний платіж в розмірі 8100 грн., що еквівалентно 1000 доларів США, та вони зобов'язалися в строк до 12 годин 30.04.2013 року укласти основний договір купівлі-продажу землі.

Згідно державного акту на землю земельна ділянка належала відповідачці ОСОБА_4, від імені якої ОСОБА_3 діяв на підставі довіреності.

Причиною укладення попереднього договору послужило те, що станом на лютий-березень 2013 року ще не працював електронний реєстр і нотаріуси не могли посвідчувати договори. Також, у зазначений період, з'ясувалося, що відповідачем ОСОБА_3 не знятий з реєстрації будинок, який був знесений з цієї земельної ділянки. Проте, не зважаючи на ці обставини позивачка збиралася придбати цю земельну ділянку, оскільки відповідач обіцяв усунути всі недоліки.

Відповідач ОСОБА_3 відмовився від укладання договору купівлі-продажу, у зв'язку з чим позивачка запропонувала йому повернути витрачені нею кошти, а саме: 1 грн. за перевірку бланків нотаріальних документів; 5 грн. - комісія банку; 1000 грн. - нотаріальні витрати на попередній договір; 600 грн. - за експертну оцінку землі; 8100 грн. - забезпечувальний платіж та 8100 грн. - 100% штраф, що передбачений договором.

Однак, відповідач ОСОБА_3 відмовився повернути їй гроші. Потім, 02.04.2013 року позивачка на адресу відповідача ОСОБА_3 направила листа з пропозицією з'явитися до нотаріуса для оформлення основного договору на 10 годину 12.04.2013 року, однак він не з'явився.

Після цього, 15.05.2013 року нею на адресу ОСОБА_3 та на адресу ОСОБА_4 направлялися листи з пропозицією з'явитися до нотаріуса для оформлення основного договору на 09 годину 30.04.2013 року, однак а ні ОСОБА_3, а ні ОСОБА_4 до нотаріуса для укладення договору не з'явилися.

За таких обставин, позивачка просила суд стягнути з ОСОБА_3: забезпечувальний платіж в розмірі 8100 грн.; штраф в розмірі 8100 грн., збитки в розмірі 3914,72 грн., які вона понесла до 30.04.2013 року; збитки в сумі 10077,36 грн., які вона понесла у період з 01.05.2013 року по 28.05.2014 року та збитки в сумі 2342,52 грн., які вона понесла в період з 29.05.2014 року по 06.08.2014 року / а. с. 135-136/.

Відповідач ОСОБА_3 позов визнав частково, а відповідачка ОСОБА_4 - позов не визнала.

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06.11.2014 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені частково.

Суд стягнув з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошову суму у розмірі 8100 грн. та 229,40 грн. в рахунок відшкодування судових витрат.

В іншій частині позовних вимог - відмовлено / а. с. 96-100 /.

З рішенням суду від 06.11.2014 року, в частині відмови в позовних вимогах, не погодилася ОСОБА_2 і звернулася до суду з апеляційною скаргою в якій просить рішення суду в цій частині скасувати та ухвалити нове про задоволення її позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на те, що рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зокрема, позивачка вважає, що судом не повною мірою було з'ясовано обставини справи, що мають суттєве значення для справи /а. с.168-172/.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню, рішення суду, в частині підстав обґрунтування стягнення 8100 грн. та в частині розміру стягненого судового збору - зміні, а в частині відмови у стягненні інфляційних нарахувань і 3% річних - скасуванню, з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення грошової суми в розмірі 8100 грн. суд першої інстанції виходив з того, що ця сума підлягає стягненню, як попередня оплата товару в силу ч. 2 ст. 693 ЦК України, однак з таким правовим обґрунтуванням стягнення з відповідача на корись позивачки 8100 грн. погодитися не можна, з наступних підстав.

Позивачка ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом посилаючись на те, що 01.03.2014 року між нею та відповідачем ОСОБА_3, який діяв на підставі довіреності в інтересах ОСОБА_4, було укладено попередній договір, що посвідчений в нотаріальному порядку / а. с. 16-17 /, за умовами якого вона передала ОСОБА_3 (оскільки він стверджував, що він є власником земельної ділянки на підставі довіреності від 20.04.2011 року) забезпечувальний платіж в розмірі 8100 грн., що еквівалентно 1000 доларів США, та вони зобов'язалися в строк до 12 годин 30.04.2013 року укласти основний договір купівлі-продажу земельної ділянки по АДРЕСА_1 в м. Новомосковську.

Однак, такий договір купівлі-продажу земельної ділянки не було укладено не зважаючи на її неодноразові звернення як до ОСОБА_3, так і до ОСОБА_4, оскільки на земельній ділянці були відсутні будівлі, а за технічною документацією значилось домоволодіння (яке тепер знесене), але не виведене з експлуатації та не було отримано належної документації, хоча при укладенні попереднього договору ОСОБА_3 запевняв позивачку, що все зроблено належним чином. Отже, договір купівлі-продажу не був укладений з вини відповідача ОСОБА_3, який фактично вважає себе власником спірної земельної ділянки на підставі довіреності від 20.04.2011 року, так як він розрахувався з ОСОБА_4 за цю земельну ділянку, а грошові кошти в сумі 8100 грн., які отримані по попередньому договору, він залишив собі.

Зазначені обставини підтвердили суду обидві сторони.

Отже, як вбачається з матеріалів справи, між сторонами не було укладено договір купівлі-продажу, а тому у суду першої інстанції не було жодних правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивачки грошової суми 8100 грн. на підставі ч.2 ст.693 ЦК України.

Відповідно до вимог ст. ст. 635,657 ЦК України попередній договір купівлі-продажу земельної ділянки має бути укладений у письмовій формі з обов'язковим нотаріальним посвідченням, оскільки попередній договір укладається у формі встановленій для основного договору.

Згідно ст. 132 ЗК України угоди про перехід права власності на земельні ділянки укладається в письмовій формі та нотаріально посвідчується. Частина друга цієї статті передбачає, що повинна містити така угода, зокрема, угода повинна містити: предмет угоди (земельна ділянка з визначенням місця розташування, площі, цільового призначення, склад угідь, правового режиму тощо); документ, що підтверджує право власності на земельну ділянку і таке інше.

З попереднього договору від 01.03.2013 року вбачається, що в ньому, зокрема, не зазначено хто є власником спірної земельної ділянки і на підставі якого правоустановчого документу, як і не зазначено цільове призначення земельної ділянки і таке інше / а. с. 16-17 /.

Отже, форма попереднього договору від 01.03.2013 року, укладеного між сторонами, не відповідає вимогам матеріального права, а тому колегія суддів не вбачає жодних правових підстав вважати його попереднім договором купівлі-продажу земельної ділянки.

Оскільки, договір укладений між сторонами 01.03.2013 року не можна вважати попереднім договором, то грошова сума 8100 грн., яка була передана відповідачу, згідно п.8 Договору, як «забезпечувальний платіж», а судом не встановлено, що ця сума передана в рахунок належних з позивача платежів по договору купівлі продажу земельної ділянки, - підлягає стягненню з відповідача, як авансова сума в силу ч. 2 ст.570 ЦК України.

Зобов'язання з повернення сплаченого за попереднім договором авансу є грошовим зобов'язанням, невиконання якого створює підстави для застосування ч. 2 ст. 625 ЦК України, що не прийняв до уваги суд першої інстанції ухвалюючи 06.11.2014 року рішення про відмову позивачці у стягненні інфляційних нарахувань і 3% річних, а тому рішення в цій частині підлягає скасуванню з задоволенням цих вимог ОСОБА_2

Отже, з відповідача ОСОБА_3 на користь позивачки ОСОБА_2 підлягають стягненню: інфляційні нарахування за період з 01.05.2013 року по 23.09.2015 року в сумі 5929,20 грн. (виходячи з сукупного індексу інфляції за цей період 1,732); три проценти річних за період з 01.05.2013 року по 23.09.2015 року (кількість прострочених днів за цей період 876) в сумі 583,20 грн.

В силу ст. 88 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь позивачки понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

З матеріалів справи вбачається, що позивачкою (у зв'язку з уточненням нею позовних вимог) було сплачено судовий збір в сумі 447,63 грн. (229,41 грн.; 73 грн.; 23,42 грн. 121,80 грн.), що підтверджується відповідними квитанціями, які знаходяться в матеріалах справи / а. с. 1,94,117,118 /, але суд першої інстанції ухвалюючи рішення по справі стягнув з відповідача на користь позивачки лише 229,40 грн., а тому рішення суду в цій частині підлягає зміні, зі стягненням з відповідача на користь позивачки 447,63 грн. у відшкодування сплаченого останньою судового збору виходячи з вимог ст. 88 ЦПК України та з урахуванням розміру грошових сум, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивачки.

Щодо посилань позивачки в апеляційній скарзі на те, що суд безпідставно визнав відповідачем по справі лише ОСОБА_3, стягнувши з нього на її користь грошові суми, а відносно вимог до ОСОБА_4 відмовив, - то вони не можуть бути прийняті до уваги, оскільки попередній договір від 01.03.2015 року, що укладений між сторонами, не є попереднім договором, а грошова сума 8100 грн. була передана і отримана ОСОБА_3, який вважав себе власником земельної ділянки і ці гроші він не передав ОСОБА_4, а залишив собі, оскільки за спірну земельну ділянку він розрахувався з ОСОБА_4, ще за довго до укладення 01.03.2013 року договору. Ці обставини підтвердила суду і ОСОБА_4, яка вважає, що власником землі є ОСОБА_3, якому вона продала землю за довіреністю від 20.04.2011 року і отримала тоді ж гроші за неї.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині визнання належним відповідачем по справі ОСОБА_3 та відмові в позовних вимогах до ОСОБА_4 є правильним.

Правильним є рішення суду першої інстанції і в частині відмови позивачці у стягнення з відповідача 8100 грн. штрафу, передбаченого п.8 попереднього договору, оскільки, як було вище зазначено, цей договір не є попереднім, а тому підстав для застосування штрафних санкцій не вбачається.

Також, правильним є рішення суду в частині відмови у стягненні на користь позивачка витрат понесених нею в нотаріуса при укладенні попереднього договору (1000 грн.; 1 грн.; 5 грн.), оскільки належних доказів, щодо сплати цих сум позивачка суду не надала, як і не надала доказів того, що нею було сплачено ще і 600 грн. за експертну оцінку земельної ділянки, оскільки згідно наданої суду квитанції та рахунку від 12.03.2013 року ця грошова сума була сплачена ОСОБА_4./ а. с. 26 /.

Щодо рішення суду першої інстанції про відмову позивачці у стягненні на її користь судових витрат на правову допомогу в сумі 2000 грн., то рішення і в цій частині є правильним з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 79 ЦПК України - судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 79 ЦПК України - до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать зокрема і витрати на правову допомогу, які визначені ст. 84 ЦПК України.

Розподіл судових витрат між сторонами визначений ст. 88 ЦПК України, зокрема частиною першою цієї статті передбачено, що стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

З матеріалів справи вбачається, що між ЧП «Корнякова» та позивачкою ОСОБА_2 30.04.2012 року було укладено договір про надання юридичних послуг і згідно п. 3.1 цього договору позивачка одноразово сплачує суму 2000 грн. /а. с. 33-34/.

Відповідно до вимог вище зазначених норм процесуального закону та роз'яснень Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ викладених в п. 48 постанови Пленуму ВССУ № 10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» - витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені, а відсутність документального підтвердження на правову допомогу та розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Розрахунок витрат на правову допомогу, у відповідності з вимогами ЗУ «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від 20.12.2011 року № 4191-УІ, як і докази сплати такої суми, - позивачка суду не надала.

Таким чином, при вище викладених обставинах, доводи позивачки в апеляційній скарзі, щодо необґрунтованої відмови їй у стягненні 2000 грн. за надану правову допомогу, є безпідставними.

Правильним є рішення суду першої інстанції і в частині відмови позивачці в її позовних вимогах про стягнення упущеної вигоди, в порядку ст. 22 ЦК України, щодо понесених нею витрат (збитків), пов'язаних з ростом офіційного курсу гривні до долару США, оскільки, як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, зокрема спірного договору, - позивачкою було передано відповідачу 8100 грн., а не 1000 доларів США. До того ж судом апеляційної інстанції до цих 8100 грн. застосовано ч. 2 ст. 625 ЦК України, тобто нараховано інфляційні нарахування та 3% річних.

Також, правильним є рішення і в частині відмови позивачці у стягнені на її користь поштових витрат пов'язаних з листуванням з відповідачами, оскільки вони не можуть бути віднесені до судових витрат, які передбачені ст.79 ЦПК України.

Посилання позивачки в апеляційній скарзі на те, що суд безпідставно відмовив їй у стягненні транспортних витрат, понесених нею в період дії попереднього договору з 01.09.2013 року по 30.04.2013 року, - не можуть бути прийняті до уваги оскільки ці витрати, якщо вони мали місце (доказів таких витрат суду не надано), понесені не у зв'язку з розглядом цивільної справи, а тому в силу ст. 79 ЦПК України задоволенню не підлягають.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 підлягають частковому задоволенню.

Керуючись ст. ст. 303,307,308,309 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 листопада 2014 року, в частині підстав обґрунтування стягнення 8100 грн. та в частині розміру стягненого судового збору, - змінити, а в частині відмови у стягненні інфляційних нарахувань і 3% річних - скасувати.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 інфляційні нарахування в сумі 5929,20 грн. (п'ять тисяч дев'ятсот двадцять дев'ять гривень 20 копійок), три проценти річних в сумі 583,20 грн. (п'ятсот вісімдесят три гривні 20 копійок), судовий збір у розмірі 447,63 грн. (чотириста сорок сім гривень 63 копійки).

В іншій частині рішення суду від 06 листопада 2014 року - залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з цього часу.

СУДДІ: