Ухвала

іменем україни

21 жовтня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Юровської Г.В.,

суддів: Леванчука А.О., Нагорняка В.А.,

Мазур Л.М., Писаної Т.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 травня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4, у якому просила розірвати шлюб, який зареєстровано 26 березня 2005 року Красногвардійським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції, посилаючись на ускладнення останніми роками їх подружнього життя, сварки, конфлікти, що призвели до втрати взаємної любові та турботи.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 24 грудня 2014 року позов задоволено.

Ухвалено розірвати шлюб, зареєстрований Красногвардійським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції 26 березня 2005 року, актовий запис № 151, між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 Прізвище після розірвання шлюбу ОСОБА_3 залишено без змін. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 травня 2015 року заочне рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 24 грудня 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення апеляційного суду не відповідає вказаним вимогам.

Судами встановлено, що 26 березня 2005 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зареєстровано шлюб. ІНФОРМАЦІЯ_1 року у сторін народилось двоє дітей: ОСОБА_5 та ОСОБА_6.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що сторони припинили спілкування як подружжя, спільного господарства не ведуть, проживають окремо із червня 2014 року, не мають намірів щодо підтримання шлюбних відносин, а тому дійшов висновку про те, що збереження шлюбу є неможливим.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив із того, що судом першої інстанції не встановлені фактичні взаємовідносини сторін і причини позову, а також з відсутності протиріччя спільного життя подружжя та збереження шлюбу інтересам одного із них чи інтересам неповнолітніх дітей.

Проте з таким висновком суду апеляційної інстанції погодитись не можна.

Під час розгляду справ про розірвання шлюбу суд за правилами ст. 112 СК України з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд ухвалює рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Відповідно до ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв'язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом (ч. ч. 3, 4 ст. 56 СК України).

Позивачка категорично заперечувала можливість збереження шлюбу, посилаючись на те, що примирення між ними неможливе і вона має намір створити іншу сім'ю.

Ураховуючи особливий характер сімейних відносин та їх об'єктивну недоступність для оточуючих, покладення апеляційним судом в ухваленому ним рішенні обов'язку збереження сім'ї на одного з подружжя при наявності на це його категоричного заперечення не можна визнати законним та обґрунтованим і таким, що відповідає вимогам ст. ст. 24, 55, 56 СК України.

За таких обставин рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню, рішення суду першої інстанції - залишенню в силі.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 травня 2015 року скасувати, заочне рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 24 грудня 2014 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Г.В. Юровська

Судді: А.О. Леванчук

Л.М. Мазур

В.А. Нагорняк

Т.О. Писана