Справа № 367/3669/15 Головуючий у І інстанції Саранюк Л.П.
Провадження № 22-ц/780/5161/15 Доповідач у 2 інстанції Фінагєєв В. О.
Категорія 43 22.09.2015
УХВАЛА

Іменем України

22 вересня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого судді Фінагєєва В.О.,

Суддів Ігнатченко Н.В., Лащенка В.Д.

за участю секретаря Нагорної Г.О.

розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 27 липня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в розпорядженні та користуванні майном шляхом виселення в примусовому порядку та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання майна спільним сумісним майном, -

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом та просила визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право на користування належною їй на праві приватної власності квартирою АДРЕСА_1; зобов'язати ОСОБА_3 не чинити позивачу перешкоди в користуванні та розпорядженні належною їй на праві приватної власності вищезазначеною квартирою; виселити ОСОБА_3 з вищезазначеної квартири в примусовому порядку без надання іншого житлового приміщення.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 09 вересня 2008 року. 16 травня 2009 року сторони зареєстрували шлюб та стали разом проживати у вищезазначеній квартирі. ІНФОРМАЦІЯ_3 у ОСОБА_2 та ОСОБА_3 народився син - ОСОБА_4. 14 червня 2011 року з дозволу ОСОБА_2 відповідач зареєстрував своє місце проживання по АДРЕСА_3. Після народження дитини подружні відносини між сторонами погіршилися, внаслідок чого рішенням суду від 05 травня 2015 року шлюб між позивачем та відповідачем розірвано.

Своєю антисоціальною поведінкою, постійними сварками, які негативно впливали на виховання дитини, ОСОБА_3 створив нестерпні умови проживання для дитини та ОСОБА_2 в одній квартирі. Відповідач категорично відмовився звільнити належну позивачу на праві власності квартиру, і остання, боячись за своє та сина життя, була вимушена разом із сином залишити постійне місце свого проживання й орендувати житло. На даний час ОСОБА_2 не має реальної можливості вільно користуватися й розпоряджатися своєю власністю, оскільки у належній їй квартирі зареєстрований і фактично проживає відповідач, який поводить себе по відношенню до позивача агресивно, його поведінка є неадекватною, він не сплачує ні комунальні послуги, ні орендну плату за користування належним їй житлом, не сплачує аліменти на утримання дитини. Оскільки шлюб між сторонами розірвано, відповідач не є членом сім'ї позивача в розумінні ст. 3 СК України та ст. 64 ЖК Української PCP і таким чином втратив передбачене ч. 1 ст. 405 ЦК України та ч. 1 ст. 156 ЖК Української PCP право на проживання у належній їй квартирі.

У червні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з зустрічним позовом та просив визнати квартиру АДРЕСА_3 спільною сумісною власністю.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в 2003 році сторони почали спільно проживати, орендуючи житло в м. Ірпені. В серпні 2006 року ними було спільно придбано однокімнатну квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_2, однак право власності на дану квартиру за вимогою батька позивача було оформлено на останнього. 03 вересня 2008 року, сторонами було придбано квартиру № 49 загальною площею 58,3 кв. м., що розташована АДРЕСА_3 Право власності на зазначену квартиру було зареєстровано на ОСОБА_2 У зазначеній квартирі позивачем та відповідачем за спільні кошти та спільними зусиллями зроблено капітальний ремонт. 16 травня 2009 року між сторонами було укладено шлюб, від якого мають сина - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2. Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 05 травня 2015 року шлюб між сторонами розірвано. Проживаючи спільно без реєстрації шлюбу в період 2003 - початок 2009 pоку, ними придбавалися цінні речі, побутова техніка, вони вели спільне господарство, побут, мали спільний бюджет, взаємні права та обов'язки. Вищезазначені ознаки, характеризують їхні відносини як шлюбно-сімейні. Квартира АДРЕСА_3, була придбана у 2008 році, в той час коли сторони перебували у фактичних шлюбних відносинах, а тому є спільною сумісною власністю.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 27 липня 2015 року у задоволенні первісного позову ОСОБА_2 та зустрічного позову ОСОБА_3 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції через неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права та ухвалити нове рішення, яким первісний позов задовольнити. В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач зазначає, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що відповідач систематично в присутності дитини спричиняв сварки, виражався нецензурними словами, застосовував до позивача фізичне насильство та створив нестерпні умови для проживання ОСОБА_2 та дитини. Вказані обставини було підтверджено в судовому засіданні поясненнями свідків.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу відхилити, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що 03 вересня 2008 року між ОСОБА_5, ОСОБА_6, з однієї сторони, та ОСОБА_2, з другої сторони, укладено договір купівлі - продажу квартири АДРЕСА_3.

З 16 травня 2009 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано на підставі рішення Ірпінського міського суду Київської області від 05 травня 2015 року.

Від шлюбу сторони мають дитину - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується свідоцтвом про народження серії 1-ОК №142740.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні первісного позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надала належних та допустимих доказів, якими вона обґрунтовує свої вимоги.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Згідно положень ст.ст. 317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до вимог ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника квартири, які проживають разом з ним у квартирі, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку. Припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє їх права користуватися займаним приміщенням. Таке право вони втрачають лише в разі вибуття на інше постійне місце проживання і припинення внаслідок цього сімейних стосунків з власником.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 60 ЦПК України - кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Звертаючись до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні квартирою, ОСОБА_2 не довела ту обставину, що відповідач чинить їй такі перешкоди.

Висновки суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову в цій частині є законними та обґрунтованими, а апеляційна скарга позивача не містить жодного доводу на спростування зазначених висновків.

Колегія суддів також погоджується з висновками суду в частині відмови у визнанні ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Відповідно до вимог ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо ці порушення не були поєднанні з позбавленням володіння.

Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Заявляючи позовну вимогу про визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування квартирою, ОСОБА_2 не надала жодних доказів того, що відповідач не проживає у квартирі понад один рік без поважних причин. Натомість, у позовній заяві та апеляційній скарзі позивач зазначає, що ОСОБА_3 зареєстрований та фактично проживає у належній позивачу на праві власності квартирі та категорично відмовляється звільнити її.

За таких обставин, підстави, передбачені ст. 405 ЦК України, для визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування жилим приміщенням відсутні.

Що стосується позовної вимоги ОСОБА_2 про виселення відповідача з належної їй квартири, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до вимог ст. 157 ЖК України членів сім'ї власника квартири може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЖК України якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

У позовній заяві ОСОБА_2 зазначає, що відповідач систематично в присутності дитини спричиняв скандали, виражався нецензурними словами, застосовував до неї фізичне насильство, наносячи їй тілесні ушкодження. Своєю антисоціальною поведінкою, постійними сварками, які негативно впливали на виховання дитини, ОСОБА_3 створив нестерпні умови для її та дитини проживання з ним в одній квартирі.

Однак, у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які підтверджують, що після розірвання шлюбу ОСОБА_2 зверталася до компетентних органів з метою вжиття відповідних заходів впливу до відповідача у зв'язку з протиправною поведінкою останнього.

Висновки про відсутність кримінального правопорушення, які містяться в матеріалах справи, не є належними доказами та не підтверджують систематичне порушення відповідачем правил співжиття або триваючу антигромадську поведінку, про які зазначає ОСОБА_2 в позовній заяві та апеляційній скарзі.

Крім того заходи запобігання і громадського впливу, застосування яких є обов'язковим в силу вимог ст. 116 ЖК України, до відповідача не вживались.

Посилання апелянта на покази свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8, колегія суддів не може взяти до уваги, оскільки вони є родичами позивача, а відтак є достатні обставини вважати, що зазначена обставина може впливати на об'єктивність показів зазначених осіб.

Також колегія суддів не може взяти до уваги покази свідка ОСОБА_9, оскільки з її показів вбачається, що усі відомі їй факти, в тому числі і насильства відповідача по відношенню до позивача вона знає виключно зі слів позивача. Сама свідок ніколи особисто не бачила випадків вчинення насильства над позивачем.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні первісного позову ОСОБА_2 є законним та обґрунтованим, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи та доводами апеляційної скарги не спростовуються.

Рішення суду в частині відмови в задоволенні зустрічних позовних вимог не оскаржувалось, а відтак в апеляційному порядку судом не переглядається.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-316 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 27 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Фінагєєв В.О.

Судді: Ігнатченко Н.В.

Лащенко В.Д.