Справа № 348/62/15-ц
Провадження № 22-ц/779/1638/2015
Головуючий у 1 інстанції Флоряк Д. В.
Суддя-доповідач Максюта І.О.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2015 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Максюти І.О.,

суддів: Горблянського Я.Д., Ковалюка Я.Ю.,

секретаря Капущак С.В.,

з участю апелянта ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Страхова компанія «Універсальна» до ОСОБА_5, ОСОБА_2, ОСОБА_6 про стягнення сплаченого страхового відшкодування за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Надвірнянського районного суду від 04 червня 2015 року,-

в с т а н о в и л а :

В січні 2015 року представник ПАТ «Страхова компанія «Універсальна» звернулася в суд з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_2, ОСОБА_6 про стягнення в порядку регресу 23 975, 68 грн. сплаченого страхового відшкодування.

Позовні вимоги вмотивовані тим, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася 06.03.2014 року за участю застрахованого автомобіля НОМЕР_1 під керування ОСОБА_5, та автомобіля «DAEWOO Ланос», державний номерний знак НОМЕР_2, що належить ПАТ «Прикарпаттяобленерго», яким керував ОСОБА_7, причиною якої стало порушення Правил дорожнього руху водієм ОСОБА_5, спричинена шкода ПАТ «Прикарпаттяобленерго». У зв'язку з тим, що цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована позивачем згідно полісу №АІ/0015671, дорожньо-транспортна пригода була визнана страховим випадком, ПАТ «Прикарпаттяобленерго» на підставі страхового акту №5423/1 виплачено страхове відшкодування у розмірі 23 975, 68 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 59850 від 24.06.2014 року. Оскільки відповідач не повідомив позивача про настання дорожньо-транспортної пригоди у строки відповідно до закону, страхова компанія має право регресної вимоги до відповідача.

Рішенням Надвірнянського районного суду від 04 червня 2015 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Страхова компанія «Універсальна» страхове відшкодування у сумі 23 975, 68 грн.

В решті позову відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Страхова компанія «Універсальна» судовий збір в сумі 243, 60 грн.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій посилається на те, що воно ухвалене з неповним встановленням обставин, які мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апелянт зазначила, що відповідач ОСОБА_5 дійсно працював в неї на момент вчинення ДТП, і останній при прийомі на роботу був повідомлений належним чином про підвищений ризик роботи, про що свідчать його підписи у журналах по техніці безпеки, був застрахований. І власне неуважність та несумлінне ставлення до роботи ОСОБА_5 призвели до вказаної в позовній заяві дорожньо-транспортної пригоди.

Апелянт звертає увагу суду на те, що страхувальником транспортного засобу є ОСОБА_6, і їй не зрозуміло чому відповідальність по виплаті страхового зобов'язання покладена виключно на неї, а не солідарно. Володільцем транспортного засобу, як джерела підвищеної небезпеки, являється ОСОБА_6 Особою яка здійснювала керування даним транспортним засобом та яка мала посвідчення на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником, є ОСОБА_5, який визнаний винним у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди та поніс адміністративну відповідальність у вигляді штрафу.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким зобов'язати ОСОБА_6 та ОСОБА_5 нести солідарну відповідальність по відшкодуванню страхової виплати.

У судовому засіданні апелянт підтримала доводи апеляційної скарги, пояснила, що вважає, що цивільно-правова відповідальність її, ОСОБА_6 та ОСОБА_5 повинна бути солідарною. Відповідач ОСОБА_5 та його представник апеляційну скаргу не визнали.

Вислухавши пояснення апелянта ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_5 та його представника, суддю-доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку про необґрунтованість апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що згідно полісу №АІ/0015671 Публічною страховою компанією «Універсальна» було застраховано автомобіль марки «KARSAN» державний номерний знак НОМЕР_1, страхувальником якого є ОСОБА_6

06.03.2014 року о 11.10 год. на дорозі Н-09 Мукачеве-Рахів-Богородчани-Івано-Франківськ-Рогатин-Бібірка-Львів 264 км.779 трапилася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «DAEWOO Ланос», державний номерний знак НОМЕР_2, що належить ПАТ «Прикарпаттяобленерго» під керуванням ОСОБА_7 та застрахованого автомобіля «KARSAN», державний номерний знак НОМЕР_4, під керуванням ОСОБА_5, під час виконання останнім трудових обов'язків на підставі трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю, а саме між ОСОБА_2 та ОСОБА_5, від 06.02.2014р. (а.с.52), яка передала йому реєстраційні документи на автомобіль. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди транспортному засобу марки «DAEWOO Ланос», державний номерний знак НОМЕР_2 завдано механічні пошкодження.

Постановою Надвірнянського районного суду від 24.03.2014 року ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні вищевказаної дорожньо-транспортної пригоди та притягнуто до адміністративної відповідальності за ст.124 КпАП України і накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в сумі 340 грн. в дохід держави.

Випадок було визнано страховим, що підтверджується страховим актом № 5423/1 (а.с.12), відповідно до якого розмір страхового відшкодування склав 23 975, 68 грн. Позивач, у свою чергу, відповідно до звіту про оцінку вартості матеріальної шкоди, завданої власнику колісного транспортного засобу, №21/04/14 (а.с.14-17) виплатив 24.06.2014 року власнику автомобіля «DAEWOO Ланос», державний номерний знак НОМЕР_2, який належить ПАТ «Прикарпаттяобленерго», належне страхове відшкодування в розмірі 23 975, 68грн. (а.с.39).

Задовольняючи позов частково, стягнувши з ОСОБА_2 суму виплаченого страхового відшкодування, та відмовивши у задоволенні позову до ОСОБА_5 та ОСОБА_6, суд першої інстанції виходив з положень ст.ст. 1166, 1187, 1191,1172 ЦК України, ст. 27 Закону України «Про страхування», встановивши, що позивач не був належним чином повідомлений про страховий випадок, оскільки відповідач ОСОБА_3 був найманим працівником, то цивільно-правову відповідальність несе ОСОБА_2 як власник джерела підвищеної небезпеки.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 Закону України «Про страхування», договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

За приписами п.п.33.1.4 ст.33 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), покладений обов'язок на водія транспортного засобу, причетного до такої пригоди, невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов'язок, він має підтвердити це документально.

Стаття 1166 ЦК України передбачає, що майнова шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

В ст. 1172 ЦК України визначено, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків.

Згідно зі ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Згідно ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою має право зворотньої вимоги до винної особи у розмірі виплаченого страхового відшкодування.

Відповідно до п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик в межах страхових сум, зазначених в страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Згідно ст. 27 Закону України «Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

У п.п.6 та 16 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» роз»яснено, що особою, яка зобов'язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Не вважається особою, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка керує транспортним засобом у зв'язку з виконанням своїх трудових (службових) обов'язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, якщо з нею укладено цивільно-правовий договір. Така особа, враховуючи характер відносин, які між ними склалися, може бути притягнута до відповідальності роботодавцем лише у регресному порядку відповідно до статті 1191 ЦК.

У разі невиконання особою, відповідальність якої застрахована, обов'язку письмового надання страховику, з яким укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у передбачених випадках - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, шкода відшкодовується завдавачем шкоди.

У судовому засіданні встановлено і це не оспорюється особами, які беруть участь у справі, що відповідач ОСОБА_3 на момент дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася з його вини 06 березня 2014 року приблизно о 11.10 годині під час руху по автомобільній дорозі Н-09 Мукачеве-Рахів-Богородчани-Івано-Франківськ-Рогатин-Бібірка-Львів 264 км.779, керував автомобілем «KARSAN», державний номерний знак НОМЕР_4, який належав ОСОБА_2 згідно з тимчасовим реєстраційним талоном НОМЕР_5 від 30.01.2010р., строк дії до 28.01.2015р., виконуючи свої трудові обов'язки на підставі трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю, укладеного між ним та ОСОБА_2 06.02.2014р., допустив зіткнення з автомобілем «DAEWOO Ланос», державний номерний знак НОМЕР_2, що належить ПАТ «Прикарпаттяобленерго» під керуванням ОСОБА_7

Відповідачем ОСОБА_3 оспорюється той факт, що страховик ПАТ «Страхова компанія «Універсальна», позивач по справі, не був належним чином, а саме письмово, відповідно до ст. 33 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» повідомлений про страхований випадок.

Зокрема, відповідач ОСОБА_3 стверджує, що він особисто надіслав простим поштовим відправленням страховику письмове повідомлення про страховий випадок від 07.03.2014р. від свого імені, яке склав власник транспортного засобу ОСОБА_6, хоча вважає, що не має такого обов'язку перед страховиком, оскільки цей обов'язок покладений на власника (володільця) транспортного засобу. А він, як працівник, свій обов'язок щодо повідомлення роботодавця про дорожньо-транспортну пригоду перед ОСОБА_2 виконав.

Оскільки суду не надані докази щодо письмового повідомлення позивача про страховий випадок, а такий обов'язок закріплений у ст. 33 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», то суд першої інстанції вірно виходив з того, що у позивача виникло право зворотної вимоги до винної особи (відповідальної за збиток) у розмірі виплаченого страхового відшкодування, в силу ст.ст. 1191 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування».

Така правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду України від 12 лютого 2014 року (справа № 6-1цс14), яка в силу статті 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що оскільки ОСОБА_5 перебував з ОСОБА_8 у трудових відносинах, то відповідальність за шкоду, заподіяну працівником під час виконання трудових обов'язків, несе роботодавець (юридична або фізична особа-підприємець, з якими цей працівник перебуває у трудових відносинах).

Це узгоджується з роз'ясненнями, які містяться у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 року "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди", відповідно до положень якої під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, які здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності та ін.).

Доводи апеляційної скарги про солідарну цивільно-правову відповідальність апелянта разом з іншими відповідачами по справі не заслуговують на увагу, оскільки лише відповідач ОСОБА_2 на момент дорожньо-транспортної пригоди була володільцем джерела підвищеної небезпеки та особою, відповідальною за шкоду, а саме мікроавтобуса «KARSAN J9», в розумінні ст.ст. 1187, 1191 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування».

Отже, судом першої інстанції правильно встановлені фактичні обставини справи, надана належна оцінка доказам у справі, суд дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Наведені в апеляційній скарзі доводи висновків суду не спростовують.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 307, 308, 313, 317, 319, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Надвірнянського районного суду від 04 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Судді: І.О. Максюта

Я.Д. Горблянський

Я.Ю. Ковалюк