Ухвала

іменем україни

21 жовтня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Юровської Г.В.,

суддів: Леванчука А.О., Нагорняка В.А.,

Мазур Л.М., Писаної Т.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування квартири; за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про визнання договору дарування удаваним, визнання дійсним договору купівлі-продажу квартири, вселення, виселення, усунення перешкод у здійсненні права власності та за позовом ОСОБА_3 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_6 про визнання правочину недійсним, за касаційною скаргою ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_7 на рішення апеляційного суду Одеської області від 08 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2011 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_1 від 01 грудня 2011 року, посилаючись на те, що вона подарувала належну їй квартиру під впливом тяжкої для неї обставини, при цьому значення своїх дій вона не усвідомлювала.

У березні 2012 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до фізичної особи-підприємця (далі - ФОП) ОСОБА_6 про визнання недійсною угоди про утримання грошових коштів від 01 грудня 2011 року, укладеної між нею та ФОП ОСОБА_6 від імені покупця за договором про відчуження квартири АДРЕСА_1 від 01 грудня 2011 року, за змістом якої вона (ОСОБА_3) зобов'язалася погасити заборгованість за комунальними послугами до 10 грудня 2011 року та знятися із реєстрації за указаною адресою, звільнити об'єкт нерухомості та передати новому власнику ключі від нього. Зазначала, що така угода нею не підписувалася, із ОСОБА_6 вона не знайома, а квартиру не відчужувала.

У лютому 2012 року ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3, її матері ОСОБА_5, у якому просив визнати договір дарування квартири АДРЕСА_1 від 01 грудня 2011 року удаваним з метою приховання іншого правочину - договору купівлі-продажу квартири, який вони насправді вчинили; витребувати від відповідачів указану квартиру; зобов'язати відповідачів не перешкоджати у користуванні власністю шляхом зняття з реєстраційного обліку за указаною адресою, звільнення квартири та передачі ключів від неї.

На обґрунтування вимог зазначав, що 01 грудня 2011 року між ним та ОСОБА_3 вчинено продаж квартири АДРЕСА_1 за 45 тис. дол. США, але угоду оформили у вигляді договору дарування з метою зменшення грошових витрат при її оформленні. Разом із тим умови досягнутої домовленості щодо звільнення спірного об'єкта нерухомості та передачі ключів від нього ОСОБА_3 не виконала, що є підставою для звернення до суду за захистом прав власника майна.

Враховуючи вказане, позивач з урахуванням уточнень позову просив визнати удаваним договір дарування квартири АДРЕСА_1 від 01 грудня 2011 року, визнати дійсним договір купівлі-продажу указаного майна, зняти арешт зі спірної квартири, вселити його у квартиру, а ОСОБА_3 та ОСОБА_5 виселити, зобов'язати відповідачів не перешкоджати йому у користуванні власністю, знятися з реєстраційного обліку за спірною адресою.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 28 листопада 2013 року у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування квартири та позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання договору дарування удаваним, визнання дійсним договору купівлі-продажу квартири, вселення, виселення, усунення перешкод у користуванні власністю відмовлено. Позов ОСОБА_3 до ФОП ОСОБА_6 задоволено. Визнано недійсним договір про утримання грошових коштів від 01 грудня 2011 року, укладений між ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_6

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 14 березня 2014 року скасовано рішення суду першої інстанції у частині задоволення вимог ОСОБА_3 про визнання недійсним договору про утримання грошових коштів від 01 грудня 2011 року, у частині відмови у задоволенні вимог ОСОБА_4 про вселення, виселення, усунення перешкод у здійсненні права власності та ухвалено нове рішення у цій частині. У задоволенні позову ОСОБА_3 про визнання недійсним договору про утримання грошових коштів від 01 грудня 2011 року та у частині вирішення позову ОСОБА_4 про витребування квартири, зобов'язання не перешкоджати у користуванні власністю шляхом зняття з реєстраційного обліку, звільнення квартири та передачі ключів від неї відмовлено. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 листопада 2014 року рішення апеляційного суду Одеської області від 14 березня 2014 року в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_5 скасовано, справу у цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. В частині вирішення позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування квартири рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 28 листопада 2013 року та рішення апеляційного суду Одеської області від 14 березня 2014 року залишено без змін.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 08 квітня 2015 року рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 28 листопада 2013 року в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_5 скасовано і в цій частині ухвалено нове рішення, яким зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про визнання договору дарування удаваним, визнання дійсним договору купівлі-продажу квартири, вселення, виселення, усунення перешкод у здійсненні права власності задоволено частково.

Визнано удаваним договір дарування квартири АДРЕСА_1, посвідчений 01 грудня 2011 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Фьодоровим Є.А., реєстраційний № 2167, укладений між ОСОБА_3 і ОСОБА_4, зареєстрований в КП «ОМБТІ та РОН» за № 334 в книзі: 795 пр-130 05 грудня 2011 року.

Визнано дійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, загальною площею 57,4 кв. м, житловою площею 31,9 кв. м, за яким ОСОБА_3 01 грудня 2011 року передала зазначену квартиру у власність ОСОБА_4

Вселено ОСОБА_4 у квартиру АДРЕСА_1.

Виселено ОСОБА_3 та ОСОБА_5 з квартири АДРЕСА_1.

Зобов'язано ОСОБА_3 та ОСОБА_5 не перешкоджати користуватися квартирою АДРЕСА_1 у м. Одесі, знятися з реєстраційного обліку у цій квартирі.

В іншій частині позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_7, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просять скасувати рішення апеляційного суду, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судами встановлено, що 01 грудня 2011 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір дарування квартири АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Фьодоровим Є.А., реєстраційний № 2167.

01 грудня 2011 року між ОСОБА_3 та представником ОСОБА_4 - ФОП ОСОБА_6 - було укладено угоду про утримання грошових коштів, за змістом якої ОСОБА_3 зобов'язалася погасити заборгованість за комунальними послугами до 10 грудня 2011 року та знятися із реєстрації за спірною адресою, звільнити об'єкт нерухомості та передати новому власнику ключі від нього.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_3 посилалась на те, що під час укладення оспорюваного договору дарування вона не усвідомлювала значення своїх дій, не могла керувати ними при вчиненні правочину, укладеного під впливом тяжкої обставини.

Відмовляючи у задоволенні зустрічних вимог ОСОБА_9 про визнання договору дарування квартири АДРЕСА_1 від 01 грудня 2011 року удаваним з метою приховання договору купівлі-продажу квартири, суд першої інстанції виходив з того, що письмових доказів про передачу ОСОБА_3 45 тис. дол. США не надано, а показами свідків факт передачі грошей не підтверджується.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_4, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений 01 грудня 2011 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, є удаваним з метою приховання іншого правочину - договору купівлі-продажу квартири.

Такий висновок ґрунтується на фактичних обставинах, встановлених судом, і відповідає вимогам закону.

Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Таким чином, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 202, ч. 3 ст. 203 ЦК України головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, який підлягав встановленню судом, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору дарування та з'ясування питання про те, чи не укладена ця угода з метою приховати іншу угоду та яку саме.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Отже, договори дарування належать до безоплатних правочинів, за їх умовами обдаровані не мають перед дарувальником зобов'язань матеріального характеру.

Із матеріалів справи вбачається, що 01 грудня 2011 року ОСОБА_3 (продавець) та ФОП ОСОБА_10 як представник ОСОБА_4 уклали угоду про утримання грошових коштів, згідно з п. 1 якої ФОП ОСОБА_10 як представник ОСОБА_4 утримує із грошових коштів, сплачених на користь продавця за договором відчуження об'єкта нерухомості (квартири АДРЕСА_1 за текстом преамбули цієї угоди), суму у розмірі 8 000 грн у рахунок забезпечення продавцем обов'язків щодо погашення заборгованості за комунальними послугами до 10 грудня 2011 року, зняття із реєстрації, звільнення квартири та передачі новому власнику ключів від неї.

Вирішуючи спір, судом апеляційної інстанції правильно враховано, що угода про утримання грошових коштів від 01 грудня 2011 року передбачає утримання грошових коштів від переданої за вчиненим правочином суми, а юридичний зміст договору дарування визначає його безгрошовість.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що 17 листопада 2012 року порушено кримінальну справу щодо ОСОБА_11 за ознаками складу злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України.

У межах досудового слідства вказана кримінальна справа об'єднана з іншою та внесена у Єдиний реєстр досудового розслідування із фабулою, за якою ОСОБА_11, вступивши у попередню змову з невстановленими особами, шахрайським шляхом заволоділа грошовими коштами у сумі 359 536 грн 50 коп., належними ОСОБА_3, які отримані від ОСОБА_4 внаслідок продажу квартири АДРЕСА_1.

У своїх показах, які відібрані у ОСОБА_3 у межах досудового слідства у кримінальній справі, вона зазначала про передачу коштів у момент укладення оспорюваного договору, якими заволоділа ОСОБА_11

Враховуючи вищевказане, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений 01 грудня 2011 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, є удаваним з метою приховання іншого правочину - договору купівлі-продажу квартири.

З урахуванням вказаних норм колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ не знаходить підстав для задоволення касаційної скарги та вважає, що рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги про неправильне застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права безпідставні.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_7 відхилити.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 08 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Г.В. Юровська

Судді: А.О. Леванчук

Л.М. Мазур

В.А. Нагорняк

Т.О. Писана