Справа № 500/5103/15-ц
Провадження № 2/500/2543/15
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
09 жовтня 2015 року Ізмаїльський міськрайонний суд Одеської області
в складі: головуючого судді Смокіної Г.І.,
при секретарі Івановій Ю.П.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ізмаїлі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «ГАРАНТ-АВТО», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_2, про стягнення страхового відшкодування,-
У судове засідання позивач не зявився, представник позивача до суду надав заяву про розгляд справи у його відсутність, проти розгляду справи в заочному порядку не заперечує.
Представник відповідачав судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи був сповіщений належним чином, про причину неявки суд не повідомив, тому суд відповідно до ч.1 ст. 224 ЦПК України ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів у звязку з відсутністю заперечень проти такого вирішення справи позивача та його представника.
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - ОСОБА_2, в судове засідання не зявився, про час та місце судового розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив.
Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав.
Згідно ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків в результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Частина 2 цієї статті визначає, що під збитками розуміється, зокрема втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).
Відповідно до ст.1166 ЦК України шкода заподіяна майну фізичної особи неправомірними діями відшкодовується в повному обсязі особою, яка її заподіяла.
Згідно з ч.2 ст.1187 ЦК України, шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.1188 ЦК України шкода, завдана одній особі з вини іншої особи внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується винною особою.
Відповідно до розяснень наданих в п.п.2,3,4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27.03.92 р. з наступними змінами «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.
Як вбачається з свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, виданого 06.01.2015 року № СХХ 640788, власником автомобіля НОМЕР_3, є ОСОБА_1.
Постановою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 05.06.2015 року ОСОБА_2 визнано винним у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП, та до нього застосовано адміністративне стягнення у виді позбавлення права керування всіма видами транспортних засобів строком на шість місяців.
Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України.
Згідно ч.4 ст.61 ЦПК України постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обовязкова для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.
Отже, судом встановлено, що з вини ОСОБА_2 сталася ДТП та в результаті якої транспортний засіб, який належить ОСОБА_1, отримав механічні пошкодження.
Згідно ст.979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.
Відповідно п.22.1 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.
У відповідності до п.3 ч.1 ст.20 Закону України «Про страхування» страховик зобовязаний при настанні страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк.
Як вбачається з полісу обовязкового страхування цивільноправової відповідальності № АІ/6958202, між ОСОБА_2 та ПАТ «УСК «ГАРАНТ-АВТО» 07.10.2014 року укладений договір обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.
За таких обставин, суд приходить до висновку, що до даних правовідносин необхідно застосовувати положення Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», оскільки він є спеціальним законом, а тому суд вважає, що обовязок сплати майнової шкоди покладається на страхову компанію.
Згідно ст.29 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.
Частина 2 ст.1192 ЦК України передбачає, що розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
Вирішуючи питання в частині розподілу судових витрат, суд виходить з положень ст.88 ЦПК України, відповідно до яких стягує з відповідача на користь позивача витрати на оплату оцінки по визначенню вартості матеріальної шкоди в сумі 1200 грн.(рахунок від 08.06.2015 р.), витрати на оплату правової допомоги в сумі 1000 грн. (розрахункова квитанція від 22.06.2015 р.), а також судовий збір в дохід держави в сумі 418,10 грн.
Керуючись ст.ст.10,11,60,61,208,209,212,213-215,218,224-226 ЦПК України, ст.ст.16, 979,1166,1187,88,1192 ЦК України, ст.ст.22,29 ЗУ «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ЗУ «Про страхування», -
Позов ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «ГАРАНТ-АВТО», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_2, про стягнення страхового відшкодування задовольнити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Апеляційна скарга на заочне рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Суддя: ОСОБА_4