Справа № 360/1898/14ц Головуючий у І інстанції Міланіч А.М.
Провадження № 22-ц/780/1581/15 Доповідач у 2 інстанції Приходько
Категорія 47 04.03.2015
УХВАЛА

Іменем України

04 квітня 2015 року колегія судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого: Приходька К.П.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

при секретарі: Черепинець А.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Бородянського районного суду Київської області від 12 січня 2015 року за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розподіл майна подружжя та повернення майна з чужого незаконного користування,-

встановила:

в серпні 2014 року позивачка звернулася до суду з вказаним позовом.

В обґрунтування своїх вимог зазначила, що починаючи з вересня 2008 року вони з відповідачем ОСОБА_2 проживали однією сім»єю та перебували у фактичних шлюбних відносинах, а 24 липня 2009 року зареєстрували свій шлюб і до 3 листопада 2012 року жили разом в належній відповідачу квартирі АДРЕСА_1, вели спільне господарство.

З листопада 2012 року спільне проживання та ведення спільного господарства ними було припинене і 14 серпня 2013 року за рішенням Дніпровського районного суду м. Києва шлюб з відповідачем був розірваний.

Під час шлюбу ними було придбане рухоме майно на загальну суму 67427 грн., а також здійснено капітальний ремонт квартири відповідача за вищезазначеною адресою, на що для оплати будівельних матеріалів було витрачено більше 20 000 грн. та закуплено для обладнання квартири товарів, які є невід'ємною складовою квартири, на суму 19 490 грн.

У відповідача залишилось майно, яке перебувало у її (позивачки) користуванні, а саме, належний її вітчиму ОСОБА_3 автомобіль ГАЗ 2410 «Волга» 1987 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, та дюралевий човен, який належить її (позивачки) матері ОСОБА_4

Просила розділити спільно набуте майно її та відповідача подружжя, визнати за нею (позивачкою) право власності на рухоме майно: телевізор «Samsung», пральну машину «Candy», холодильник «Indezit», ножну Подільську швейну машинку, пилосос «Rowenta», льодобур «Житомирський», зварювальний апарат «Протон», всього на суму 24 309 грн., визнати за відповідачем право власності на ліжко Сокме «Комфорт», комод, дві тумби приліжкові, диван Оскар, матрац «Vegas», торшери «Bailey», праску «Philips», набір столових приладів «Massai», набір посуду, сервіз, автомобіль ГАЗ 2405 Газель 2003 року випуску, шини на автомобіль, автомобільні колонки «Pioneep», автомагнітолу «Pioneer», всього на суму 43 117,50 грн., стягнувши з відповідача компенсацію за різницю в частках в сумі 9 404,50 грн.

Крім цього, просила визнати за відповідачем право власності на майно, яке є складовою частиною його квартири, а саме: міжкімнатні двері «Viktoria» в кількості трьох штук, двері вхідні, ламінат, побутовий ковролін «Domo Belize»,пластикові вікна, унітаз «Cersanit», плиту газову«Greta», водонагрівач газовий «Діон», штори для вітальні, штори для спальні, карниз дерев»яний, два вікна для гаража, а всього на суму 19 490,68 грн., стягнувши з відповідача компенсацію половини вартості цього майна в сумі 9 745,34 грн. та половину вартості будівельних матеріалів в сумі 10 000 грн. Крім того, просила зобов'язати відповідача повернути речі, які були передані в її користування, а саме: автомобіль ГАЗ 2410 «Волга», 1987 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, та дюралевий човен.

Заочним рішенням Бородянського районного суду Київської області від 12 січня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати заочне рішення Бородянського районного суду Київської області від 12 січня 2015 року і розділити майно, яке було набуте під час спільного проживання подружжя між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 порівну.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на майно перераховане в позові під номерами 3-9, саме: Телевізор «Samsung» UЕ-40Р8000; пральна машина «Candy», GOF 106/LІ-8; холодильник «Indezit» 18 АА (UА); ножна Подільська швейна машинка 142М; пилосос «Rowenta» RO 334901; льодобур «Житомирський»; Зварювальний апарат Протон ИСА-200/Т, загальною вартістю 24 309,00 грн.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на майно перераховане в позові під номерами 10-23, а саме:ліжко Сокме «Комфорт» 06; комод; дві тумби приліжкові; диван Оскар-2,1,4; матрац «Vegas» Sресіа1 S1; торшери «Bailey» 24660; праска РНILIPS GC 3760; набір столових приладів «Massai» 6/24 з нержавіючої сталі; набір посуду 7 предметів; сервіз 19 предметів; автомобіль ГАЗ 2405 Газель 2003 року випуску; шини на автомобіль ГАЗ 2405 Газель 195/75 К 16 С БІД 44 в кількості 4 шт.; автомобільні колонки «Pioneep», автомагнітолу «Pioneep», загальною вартістю 43 117,50 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію половини вартості спільно нажитого майна їх подружжя, від різниці вартості майна вказаного в пунктах 10-23 (яке залишається у власності ОСОБА_2) і майна вказаного в пунктах 3-9 (яке залишається у власності ОСОБА_1), що в грошовому виразі становить 9404,50 грн.

Вказала, що рішення незаконне та необґрунтоване, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовувала тим, що суд першої інстанції безпідставно не прийняв до уваги подані нею письмові докази на підтвердження придбаного під час шлюбу спірного майна.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

У відповідності до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що позивачка та відповідач перебували в зареєстрованому шлюбі з 24 липня 2009 року, який було розірвано за рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 14 серпня 2013 року (а.с.95).

Із пояснень позивачки та допитаних по справі свідків судом першої інстанції вбачається, що за час шлюбу сторонами було придбане рухоме майно, а саме, меблі та речі домашнього вжитку: диван, телевізор, ліжко, торшери, тумбочки, водонагрівач, холодильник, пральну машину, пилосос, льодобур, зварювальний апарат, комод, матрац, праску, столовий набір, набір посуду, сервіз, водонагрівач, газову плиту, штори, швейну машинку, а також шини на автомобіль, автомобільні колонки та автомагнітолу, проведено ремонт належної відповідачу квартири АДРЕСА_1 та гаража.

У відповідності до ч.1 ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Згідно з ч.1 та 2 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відмовляючи у задоволені позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою не надано суду жодних доказів, які б підтверджували наявність вказаного нею майна та його вартість, а також об»єм здійснених будівельних робіт, використаних будівельних матеріалів та їх вартість, що унеможливлює визначити масу спільного майна подружжя, його вартість, частки сторін та розмір компенсацій, то суд вважає за необхідне в цій частині в позові відмовити за його недоведеністю.

Суд не прийняв до уваги надані позивачкою на підтвердження вартості майна комп»ютерні роздруківки з сайтів магазинів, оскільки дані роздруківки не можуть вважатись належними та допустимими доказами.

Відмовляючи у задоволенні решти позовних вимог суд оцінив докази, які містилися в матеріалах справи давши їм відповідну правову оцінку.

Так згідно з повідомлення Центру безпеки дорожнього руху та автоматичних систем МВС України від 17 грудня 2014 року, в базі даних ДАІ станом на 15 грудня 2014 року відсутня інформація про транспортні засоби, у тому числі щодо автомобіля ГАЗ 2405 Газель, зареєстровані за відповідачем ОСОБА_2 (а.с.93).

В частині позовних вимог щодо зобов»язання відповідача повернути автомобіль ГАЗ 2410 «Волга», 1987 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, та дюралевий човен суд вірно відмовляє, оскільки не надані докази перебування даного майна у відповідача.

Як стверджує позивачка власниками даного майна є треті особи ОСОБА_3 і ОСОБА_4 Проте дані особи самостійні вимоги до відповідача не заявляють.

Та обставина, що автомобіль ГАЗ 2410 «Волга», 1987 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, був наданий позивачці в користування на підставі виданої 12 жовтня 2010 року ОСОБА_3 на її ім»я довіреності, судом до уваги вірно не приймається, так як строк дії даної довіреності сплив 12 жовтня 2013 року.

Судова колегія повністю погоджується з висновками суду першої інстанції. Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, які б давали можливість ухвалити по справі рішення про задоволення позовних вимог.

Доводи апелянта в апеляційній скарзі про порушення норм матеріального права при його ухваленні, на переконання колегії суддів апеляційної інстанції, не знайшли свого підтвердження і повністю спростовуються дослідженими належними та допустимими доказами по справі.

За таких обставин, колегія судів, вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, дійшов правильного висновку відмовивши в задоволенні позову.

Оскільки рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає за необхідне відхилити апеляційні скарги і залишити рішення суду без змін.

Керуючись: ст.ст.303,307,308,313-315,317,319 ЦПК України колегія суддів,-

ухвалила :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, заочне рішення Бородянського районного суду Київської області від 12 січня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді