АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ[1]

09 квітня 2015 року М. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі : головуючого судді Кирилюк Г.М.

суддів: Вербової І.М., Панченка М.М.

при секретарі Мікітчак А.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» про стягнення грошових коштів за договором про банківський строковий вклад (депозит), за апеляційною скаргою представника Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» - Голуба ВіктораФедоровича на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 19 лютого 2015 року,

встановила:

01 грудня 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог просив стягнути з Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» ( надалі - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит») на свою користь суму вкладу за договором про банківський строковий вклад (депозит) «Класік» на 370 днів в іноземній валюті №4462/370-13 від 05 серпня 2013 року у розмірі 20 000 Євро, проценти за час користування вкладом за ставкою 9% за період з 11.08.2014 р. по 12.02.2015 р. в сумі 916,98 євро, відповідно до ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів» - пеню у розмірі 305,75 євро та відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України - 3% річних в сумі 305,75 Євро.

В обґрунтування заявлених позовних вимог посилався на те, що 05 серпня 2013 р між ним та відповідачем було укладено договір про банківський строковий вклад (депозит) «Класік» на 370 днів в іноземній валюті №4462/370-13, за умовами якого він передав банку 20 000 Євро на строк з 05 серпня 2013 р. по 10 серпня 2014 року на умовах нарахування 9% річних за час користування вкладом.

11 серпня 2014 року він здійснив телефонний дзвінок на гарячу лінію ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит». Оператор порекомендував звернутись до будь-якого відділення банку. У той же день він звернувся у відділення №12 ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», де написав заяву про повернення вкладу та нарахованих відсотків. Впродовж кількох днів йому повернули нараховані відсотки, а вклад запропонували перекласти на депозит строком на сім місяців. 03 вересня 2014 року він звернувся з письмовою заявою про повернення вкладу та повторно 19 вересня 2014 року з заявою про повернення вкладу в тій валюті, в якій його було здійснено, на що отримав відмову.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 19 лютого 2015 року позов задоволено.

Стягнуто з ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» на користь ОСОБА_1 суму вкладу в розмірі 20 000 Євро, що станом на 19 лютого 2015 року згідно офіційного курсу НБУ становить 611 800 грн., проценти по вкладу у розмірі 916,98 Євро, що за офіційним курсом НБУ становить 28 050,42 грн., пеню за прострочення виконання зобов'язання у розмірі 305,75 Євро, що за офіційним курсом НБУ становить 9 352,89 грн., 3% річних за прострочення виконання зобов'язання в розмірі 305,75 Євро, що за офіційним курсом НБУ становить 9 352,89 грн.

Стягнуто з ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в дохід держави судовий збір в сумі 3 654 грн.

В апеляційній скарзі представник ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» - Голуб В.Ф. просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 19 лютого 2015 року та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Свої доводи мотивує тим, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права щодо нарахування відсотків за період після закінчення строку дії договору, стягнення 3% річних за невиконання грошових зобов'язань та пені в порядку ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», а також порушено норми процесуального права.

Зазначив, що при нарахуванні процентів після закінчення строку дії договору судом не було застосовано положення закону щодо встановлення розміру процентів згідно з умовами договору, які підлягають застосуванню.

За відсутності доказів надання письмової вимоги про повернення вкладу до 10 серпня 2014 року, у відповідності до умов договору строк розміщення вкладу вважався продовженим на строк 370 днів. Таким чином договір було автоматично пролонговано на строк по 16 серпня 2015 року. При достроковому розірванні договору за ініціативою клієнта протягом будь-якого із строків, на які було продовжено розміщення вкладу на умовах п.4.1 договору, банк здійснює перерахунок із розрахунку 1% річних сум процентів нарахованих за останній строк, на який було продовжено розміщення вкладу. Застосування судом процентної ставки, встановленої на обумовлений сторонами строк дії договору, при достроковому поверненні вкладу суперечить ст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», ст. 629, ч. 1 ст.1058 ЦК України.

Крім цього, сторони встановили окремий порядок повернення вкладу після закінчення строку його розміщення. Доказів особистого звернення позивача до відділення банку за отриманням суми вкладу у готівковій формі відповідно до поданої заяви про повернення вкладу за договором матеріали справи не містять.

Оскільки в матеріалах справи наявні письмові заяви позивача лише від 19.09.2014 р. та від 03.09.2014 р. про дострокове повергнення суми вкладу, позовні вимоги про стягнення 3% річних в порядку ст. 625 ЦК України за період з 11.08.2014 р. є безпідставними.

Вимоги про виплату суми вкладу в повному обсязі в строк до 17 вересня 2014 року є незаконними, оскільки п. 5 Постанови Правління Національного банку України №758 від 01 грудня 2014 року встановлено обмеження у розмірі до 15 000 грн. на добу на здійснення таких виплат.

Оскільки умовами договору встановлено розмір процентів, судом безпідставно було визначено розмір процентів за невиконання грошового зобов'язання відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Зазначив, що відповідач призупинив свою діяльність та діяльність своїх відокремлених підрозділів на території м. Луганська через обставини, які знаходяться поза межами контролю і впливу банку, останній був позбавлений можливості належним чином виконати свої зобов'язання.

Вважає, що стягнувши пеню відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів», судом порушено норми матеріального права.

Не відклавши розгляд справи для отримання оригіналу юридичної справи позивача у зв'язку з утрудненим доступом до архіву банківських документів даного клієнта, правовідносини з яким виникли в м. Луганськ, суд належним чином не дослідив матеріали справи та ухвалив рішення з порушенням норм процесуального права.

В судовому засіданні представник ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» Волошин В.А. апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити.

Позивач ОСОБА_1 просив апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь по справі, пояснення осіб, що беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 05 серпня 2013 року між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_1 укладено договір №4462/370-13 про банківський строковий вклад (депозит) «Класік» на 370 днів в іноземній валюті, відповідно до умов якого позивачем було внесено грошові кошти в іноземній валюті у сумі 20 000 Євро на строк з 05 серпня 2013 р. по 10 серпня 2014 р.( п.1.1 договору).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1060 ЦК України договір вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

Договором може бути передбачено внесення грошової суми на інших умовах її повернення.

За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язується видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову в частині повернення суми вкладу, суд першої інстанції виходив з того, що по закінченню строку дії договору вимога позивача про повернення суми вкладу була залишена відповідачем без задоволення. При цьому останньому було повернуто лише нараховані проценти по вкладу.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, оскільки він відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Заперечень щодо вказаного висновку суду апеляційна скарга не містить.

Ухвалюючи рішення про стягнення з відповідача на користь позивача процентів за період з 11 серпня 2014 року по 12 лютого 2015 р. в сумі 916,98 Євро, суд першої інстанції виходив з положень п.1.2 договору, відповідно до якого розмір процентної ставки становить 9% річних.

З таким висновком суду погодитись не можна.

Так, згідно з ч.1 ст.1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Відповідно до умов договору, за час користування коштів вкладу протягом строку, визначеного п.1.1 цього договору, банк нараховує і виплачує клієнту проценти за ставкою 9% річних ( п.1.2 договору).

Нарахування процентів за вкладом за процентною ставкою, визначеною п.1.2 цього договору, проводиться від дня наступного за днем надходження вкладу в банк до дня, який передує його поверненню клієнту або списанню з рахунка клієнта, за методом факт/360. Проценти за цим договором нараховуються лише на суму вкладу та не збільшують суму вкладу. Нараховані банком проценти зараховуються на рахунок НОМЕР_1 (п.3.1 договору).

Пунктом 4.1 цього договору визначено, що після закінчення строку, визначеного п. 1.1 цього договору, кошти з депозитного вкладу повертаються за письмовою вимогою вкладника шляхом видачі готівкою або перерахуванням на його власний поточних /картковий або депозитний рахунок. Клієнт зобов'язаний надати зазначену письмову вимогу не пізніше дати закінчення строку розміщення вкладу, визначеного п.1.1 цього договору.

Доказів звернення позивача з письмовою вимогою до відповідача про повернення банківського вкладу станом на 11 серпня 2014 року матеріали справи не містять.

Відповідно до умов договору (п.4.1), в разі, коли клієнт не надав банку зазначену вимогу та не вимагає повернення вкладу після закінчення строку, визначеного п.1.1 цього договору, строк розміщення вкладу вважається продовженим з наступного дня після закінчення строку, визначеного п.1.1 цього договору, на строк 370 днів. За час користування коштами вкладу протягом строку, на який продовжено розміщення вкладу, банк нараховує і виплачує клієнту проценти за ставкою, що встановлена банком для банківських строкових вкладів (депозитів) «Класік» на 370 днів та діє станом на перший день початку строку на який продовжено розміщення вкладу.

При достроковому розірванні договору за ініціативою клієнта протягом будь-якого із строків, на які було продовжено розміщення вкладу на умовах п.4.1 договору, банк здійснює перерахунок нарахованих процентів за період з дати початку останнього строку, на який було продовжено розміщення вкладу, до дати , що передує його поверненню клієнту або списанню з рахунку клієнта, із розрахунку 1% річних.

Як вбачається з матеріалів справи, з письмовою заявою про дострокове повернення 17 вересня 2014 р. банківського вкладу на підставі п.4.2 договору шляхом виплати готівковими коштами через касу банка позивач звернувся 03.09.2014 року (а.с.21).

З таких підстав, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги в тій частині, що розмір процентів при достроковому поверненні вкладу повинен здійснюватись по процентній ставці на рівні 1% річних та за період з 11.08.2014 р. по 12.02.2015 р. становитиме 102,21 Євро (а.с.83).

У зв'язку з недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, рішення суду першої інстанції у вказаній частині підлягає відповідній зміні шляхом зменшення суми процентів по вкладу з 916,98 Євро до 102,21 Євро.

Ухвалюючи рішення про стягнення з відповідача 3 % річних від простроченої суми, суд першої інстанції виходив з положень ч.2 ст.625 ЦК України та тієї обставини, що відповідач не виконав свого обов'язку по поверненню суми вкладу на вимогу вкладника. При цьому період прострочення судом визначено з 11 серпня 2014 року по 12 лютого 2015 року.

Колегія суддів погоджується з висновком суду в частині наявності правових підстав для покладення на відповідача відповідальності за прострочення грошового зобов'язання, а доводи апеляційної скарги про відсутність вини відповідача у його невиконанні вважає необґрунтованими з таких підстав.

Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом ст. 625 ЦК України наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та три проценти не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому суд має виходити з того, що ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов'язання.

Це правило ґрунтується на засадах справедливості і виходить з неприпустимості безпідставного збереження грошових коштів однією стороною зобов'язання за рахунок іншої. Матеріальне становище учасників цивільного обороту схильне до змін, тому не виключено, що боржник, який не може виконати грошове зобов'язання зараз, зможе виконати його пізніше. Оскільки грошові кошти є родовими речами, неможливість виконання такого зобов'язання (наприклад, внаслідок відсутності у боржника грошей та інших підстав) не звільняє його від відповідальності.

Посилання відповідача на постанову Правління НБУ №758 від 01.12.2014 р., якою було встановлено обмеження у розмірі до 15 000 грн. на добу для здійснення відповідних виплат не є підставою для відмови в задоволенні позову.

Так, статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 1074 ЦК України встановлено, що обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом.

Отже, на законодавчому рівні встановлено обмеження, за умови існування яких допускається обмеження права розпоряджатися грошовими коштами, що знаходяться на рахунку позивача.

Постанова Правління НБУ №758 від 01.12.2014 р. не може бути підставою для відмови позивачу у поверненні банківського вкладу одноразовою операцією, оскільки суперечить нормам ст. 1074 ЦК України.

Призупинення банками здійснення усіх видів фінансових операцій у населених пунктах, які не контролюються українською владою, відповідно до постанови правління НБУ від 06.08.2014 р №466, також не є обставиною, що позбавляла відповідача можливості виконати взяті на себе зобов'язання шляхом видачі позивачу грошових коштів у відділенні банку, розташованого поза зоною проведення АТО.

Доводи апеляційної скарги в тій частині, що умовами договору встановлений інший розмір процентів за порушення грошового зобов'язання, не відповідають обставинам справи.

Разом з тим, як вбачається з письмової заяви позивача, останній просив повернути суму вкладу 17 вересня 2014 р. За таких підстав визначення судом першої інстанції періоду прострочення виконання грошового зобов'язання починаючи з 11 серпня 2014 року є необґрунтованим.

Враховуючи викладене, підлягає відповідній зміні судове рішення також в частині визначення розміру 3% річних, шляхом зменшення суми стягнення з 305,75 Євро до суми 243,28 Євро за період з 17 вересня 2014 року по 12 лютого 2015 року, виходячи з такого розрахунку : 20 000 Євро * 3% * 148 дн./365 =243,28 Євро.

Ухвалюючи рішення про стягнення пені, суд першої інстанції виходив з положень ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Разом з тим, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції у вказаній частині є необґрунтованим, оскільки Закон України «Про захист прав споживачів» не поширюється на спірні правовідносини, а умови укладеного між сторонами договору не передбачаються стягнення пені у разі невиконання або неналежного виконання зобов'язання.

Оскільки застосування судом першої інстанції норми матеріального права, що не підлягали застосуванню, призвело до неправильного вирішення спору, судове рішення в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

В решті рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

Вирішила:

Апеляційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» - Голуба Віктора Федоровича задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 19 лютого 2015 року в частині стягнення процентів по вкладу та 3% річних за час прострочення виконання грошового зобов'язання змінити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» на користь ОСОБА_1 проценти по вкладу в сумі 102,21 Євро, що за офіційним курсом НБУ станом на 19 лютого 2015 року становить 3 126,60 грн.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» на користь ОСОБА_1 3 % річних в сумі 243,28 Євро, що за офіційним курсом НБУ станом на 19 лютого 2015 року становить 7 441,94 грн.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 19 лютого 2015 року в частині стягнення пені за прострочення виконання зобов'язання у розмірі 305,75 Євро скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді:

Справа №22-ц/796/5485/2015

Головуючий у суді першої інстанції: Фролова І.В.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Кирилюк Г.М.