Ухвала

іменем україни

04 березня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Амеліна В.І., Карпенко С.О.,

Остапчука Д.О., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Івано-Франківського обласного державного об'єднання спиртової і лікеро-горілчаної промисловості, третя особа - ОСОБА_4, про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою Івано-Франківського обласного державного об'єднання спиртової та лікеро-горілчаної промисловості на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 10 квітня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 21 травня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що він працював на посаді оператора ополіскуючого апарату лікеро-горілчаного цеху № 1 Івано-Франківського державного об'єднання спиртової та лікеро-горілчаної промисловості. 12 червня 2013 року наказом № 76 його було звільнено з роботи за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку з реорганізацією структурних підрозділів відповідача та скороченням чисельності працівників. Вважаючи своє звільнення незаконним, оскільки відповідач не повідомив його про скорочення посад, а також йому не було запропоновано іншої посади, не зважаючи на те, що він має переважне право на залишення на роботі, позивач просив суд поновити його на роботі з 13 червня 2013 року, стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 1 263 грн 99 коп. та 2 000 грн на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 10 квітня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 21 травня 2014 року, позов ОСОБА_3 задоволено.

Поновлено ОСОБА_3 на посаді оператора ополіскуючого апарату лікеро-горілчаного цеху № 1 Івано-Франківського державного об'єднання спиртової та лікеро-горілчаної промисловості з 12 червня 2013 року.

Стягнуто з Івано-Франківського державного об'єднання спиртової та лікеро-горілчаної промисловості на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 12 червня 2013 року по 10 квітня 2014 року у сумі 18 601 грн 24 коп.

У задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі Івано-Франківське державне об'єднання спиртової та лікеро-горілчаної промисловості просить скасувати зазначені судові рішення та справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що при звільненні позивача відповідачем були порушені норми трудового законодавства, а саме: всупереч вимогам ст. 49-2 КЗпП України позивача не було попереджено про наступне вивільнення, не запропоновано іншу роботу на вакантних посадах та прийнято на роботу сторонніх осіб на існуючі на той час вакантні посади, не враховано його переважне, в порівнянні з іншими працівниками, право на залишення на роботі і надання роботи, порушено ч. 5 ст. 22 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника та визнання його банкрутом».

Проте погодитись з такими висновками апеляційного суду не можна з наступних підстав.

Відповідно до ст. 313 ЦПК України справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справ судом першої інстанції, за результатами якого апеляційний суд ухвалює рішення або постановляє ухвалу за правилами ст. 19 і гл. 7 розд. ІІІ цього Кодексу.

За змістом ухвала суду апеляційної інстанції повинна відповідати вимогам ст. 315 ЦПК України. Зокрема, у ній повинні бути зазначені мотиви, з яких апеляційний суд виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Проте, зазначеним вимогам ухвала суду апеляційної інстанції не відповідає. Суд належним чином не перевірив доводів апеляційної скарги; не перевірив законність і обґрунтованість ухваленого судом першої інстанції рішення; не навів достатніх мотивів прийнятого ним рішення; не зазначив обставини, якими б спростовувалися доводи апеляційної скарги.

Судами установлено, що наказом № 76 від 12 червня 2013 року Івано-Франківського обласного державного об'єднання спиртової та лікеро-горілчаної промисловості ОСОБА_3 звільнено з роботи за п. 1 ч. 1 ст. 40 КзПП України у зв'язку з реорганізацією структурних підрозділів відповідача згідно нового штатного розпису, в якому посада оператора ополіскуючого апарату лікеро-горілчаного цеху № 1 не була передбачена (а.с. 15).

Згідно наказу т.в.о. генерального директора Івано-Франківського обласного державного об'єднання спиртової та лікеро-горілчаної промисловості ОСОБА_4 № 56 від 03 квітня 2013 року «Про скорочення вакантних посад» із штату виведено 24 вакантні посади та зобов'язано внести відповідні зміни до штатного розпису (а.с. 18).

Відповідно до наказу № 57 від 04 квітня 2013 року «Про реорганізацію структурних підрозділів Івано-Франківського ОДОСП» затверджено новий штатний розпис підприємства, проведено реорганізацію його структурних підрозділів згідно нового штатного розпису та зобов'язано відділ кадрів повідомити про даний наказ всіх працівників об'єднання під розписку і у відповідності до наказу № 37 передбачено скорочення за п. 1 ч. 1 ст.40 КзПП України з 5 квітня 2013 року 30 посад по об'єднанню та зобов'язано начальника відділу кадрів ознайомити працівників персонально під розписку про наступне вивільнення з роботи у зв'язку із скороченням (а.с. 16).

Пунктом 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України визначено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною 2 ст. 40 КЗпП України встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у п. п. 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

При проведенні звільнення власник або уповноважений ним орган вправі в межах однорідних професій і посад провести перестановку (перегрупування) працівників і перевести більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, з його згоди на іншу посаду, звільнивши з неї з цих підстав менш кваліфікованого працівника. Якщо це право не використовувалось, суд не повинен обговорювати питання про доцільність такої перестановки (перегрупування)

Згідно зі ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

В усіх випадках звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП України провадиться з наданням гарантій, пільг і компенсацій, передбачених главою III-А КЗпП.

Чинне законодавство не передбачає виключення із строку попередження працівника про наступне звільнення (не менш ніж за 2 місяці) часу знаходження його у відпустці або тимчасової непрацездатності. При недодержанні строку попередження працівника про звільнення, якщо він не підлягає поновленню на роботі з інших підстав, суд змінює дату його звільнення, зарахувавши строк попередження, протягом якого він працював.

При вирішенні спору суд апеляційної інстанції вказаних норм права не врахував, не звернув уваги на те, що сама по собі та обставина, що позивач не був попереджений про наступне звільнення за два місяці при відсутності інших порушень законодавства при проведенні звільнення тягне за собою не поновлення на роботі, а зміну дати звільнення.

Вказуючи на наявність іншого порушення законодавства, а саме: наявність вакантних посад, на які було переведено працівників підприємства, що не вивільнялись, суд не звернув уваги на те, що питання переводу працівників на іншу посаду є компетенцією власника або уповноваженого ним органу. Суди не повинні входити в обговорення питання доцільності проведення такої перестановки (перегрупування). Переважне право на залишення на роботі з'ясовується у разі проведення звільнення працівників і не стосується випадків переводу працівників за їх згодою власником чи уповноваженим ним органом в межах підприємства, установи, організації.

Та обставина, що відповідачем були прийняті на роботу сторонні особи на посаду головного бухгалтера, економіста-фінансиста, охоронника та інше не можуть бути безумовною підставою для визнання звільнення позивача незаконним, оскільки судом не з'ясовувалось, які кваліфікаційні та інші вимоги висувались щодо осіб, які претендують на зайняття цих посад, та чи відповідав таким вимогам позивач.

Тому, висновок суду про те, що ОСОБА_3 міг обійняти ці посади, є передчасним.

Як вбачається з матеріалів справи, посада, яку обіймав ОСОБА_3, була скорочена, інші працівники на цій посаді, не працювали. Отже у відповідача не було підстав для з'ясування наявності у останнього переважного права на залишення на роботі, оскільки працівники на такій посаді працювати не залишились.

Вказуючи на порушення роботодавцем ч. 5 ст. 22 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника та визнання його банкрутом», оскільки рішення про реорганізацію відповідачем не було погоджено з арбітражним керуючим та Міністерством аграрної політики та продовольства України, апеляційний суд не звернув уваги на те, що реорганізація юридичної особи, з якою позивач перебував у трудових відносинах, не проводилась, а мали місце зміни в організації виробництва і праці. Таким чином, посилання суду на порушення зазначених положень цього Закону безпідставні.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд на зазначене уваги не звернув, у порушення ст.ст. 303, 315 ЦПК України у достатній мірі не перевірив доводи апеляційної скарги, в ухвалі не зазначив конкретні обставини й факти, що спростовують такі доводи та помилково залишив в силі рішення суду першої інстанції.

Допущені апеляційним судом порушення норм процесуального права (ст. ст. 10, 60, 179, 303, 304 ЦПК України) унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, тому ухвала апеляційного суду не може вважатись законною і обґрунтованою та в силу ч.3 ст. 338 ЦПК України підлягає скасуванню, а справа направленню на новий розгляд до цього суду.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Івано-Франківського обласного державного об'єднання спиртової та лікеро-горілчаної промисловості задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 21 травня 2014 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Головуючий О.П. КасьянГоловуючий
Судді:В.І. Амелін С.О. Карпенко Д.О. Остапчук В.О.СавченкоСудді:В.І. Амелін