Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа № 185/1758/15-ц

Провадження № 2/185/1462/15

30 березня 2015 року м. Павлоград

Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі головуючого - судді Бабій С.О., за участю секретаря судового засідання Сушко О.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, про визнання особи такою, що втратила право користування житлом та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про вселення,

ВСТАНОВИВ:

17.02.2015 р. позивачі звернулись до суду із даним позовом, яким просили визнати відповідача - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1, посилаючись на те, що позивачі є власниками вказаної квартири, в якій зі згоди позивачів було зареєстровано відповідача. Відповідач є донькою позивача ОСОБА_2 та онукою позивача ОСОБА_1, проте із 2002 р. у квартирі не проживає, її особисті речі у квартирі відсутні, за комунальні послуги не сплачує.

24.03.2015 р. відповідачем у справі ОСОБА_3, було подано зустрічну позовну заяву до ОСОБА_2, ОСОБА_1 про вселення, яка була прийнята судом до спільного розгляду із первісним позовом.

У своїх зустрічних позовних вимогах ОСОБА_3 просить суд подовжити строк на зберігання за нею права на житлове приміщення за адресою АДРЕСА_1, та вселити її до вказаної квартири, посилаючись на те, що до спірної квартири вона вселилася, будучи неповнолітньою, разом із матір'ю, де вони проживали до 2005 р., коли на вхідних дверях було поміняно замок. ОСОБА_3 неодноразово намагалася заселитися до квартири, але відповідачі її не пускали.

Позивачі за первісним позовом, їх представник адвокат Приходько М.М. у судовому засіданні вимоги за первісним позовом підтримали та просили їх задовольнити. Зустрічні позовні вимоги не визнали та просили суд відмовити у їх задоволенні, з підстав, викладених у поданих до суду письмових запереченнях. Зазначили, що відповідачем за первісним позовом не надано суду доказів щодо наявності перешкод у користуванні та проживанні в спірній квартирі.

Відповідач за первісним позовом ОСОБА_3 у судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_2, ОСОБА_1 не визнав, зазначивши, що позивачі не бажають із нею спілкуватися, тому кошти у позику відповідач за первісним позовом від позивача не отримував, вимоги за зустрічним позовом підтримує.

Вислухавши пояснення представників сторін, допитавши свідків, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд вважає, що у задоволенні як первісного, так і зустрічного позову необхідно відмовити в повному обсязі за наступних підстав.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Судом встановлено, що позивачі відповідно до свідоцтва про право на житло від 13.04.1994 р. та свідоцтва про право на спадщину за законом від 23.04.2004 р. є власниками квартирою АДРЕСА_1 (а.с.6-7).

Відповідно до ст.41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316, 317, 319,321 ЦК України).

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16, 386, 391 ЦК України.

При цьому згідно ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, та не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

У судовому засіданні сторони визнали, що відповідач, будучи малолітньою дитиною, був зареєстрований у квартирі АДРЕСА_1, як член сім'ї позивачів зі згоди останніх.

Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Згідно ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. У відповідності до ч.2 ст.223 ЦПК України після набрання рішенням суду законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав, а також оспорювати в іншому процесі встановлені судом факти і правовідносини.

Представником позивачів в обґрунтування позовних вимог було надано копію рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 березня 2005 р. у цивільній справі за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_6 про визнання втратвшою право користування житловим приміщенням, зустрічним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про вселення. Вказаним рішенням ОСОБА_6 було визнано такою, що втратила право користування житловим приміщенням в кв.АДРЕСА_1, та визнано за ОСОБА_6 право користування житловим приміщенням кВ.АДРЕСА_2 (а.с.25).

Проте, як вбачається із змісту вказаного рішення, сторони у справі є іншими, ніж у даній справі, та досліджувалися інші обставини, ніж ті, які входять до предмету доказування у даній справі. При цьому рішенням суду встановлено, що з моменту оформлення прописки ОСОБА_6 (матері відповідача ОСОБА_3) у кв.АДРЕСА_1, ОСОБА_6 в квартирі не проживала, за комунальні послуги і квартплату не проводила, так як мешкає у кв.АДРЕСА_2.

Також рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 листопада 2006 р. у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_6 про визначення місця проживання дитини у позові було відмовлено (а.с.26).

При цьому рішенням суду було встановлено, а відтак не підлягає доказуванню, що згідно акта обстеження матеріально-побутових умов ОСОБА_2, який проживає за адресою АДРЕСА_2, станом на 20 вересня 2006 року в квартирі ведуться ремонтні роботи, куточок для дитини необладнаний. Відсутній стіл, постільна білизна, одяг, взуття для дитини. Умови для проживання не створені. Так само, встановлено, що згідно акта обстеження матеріально-побутових умов ОСОБА_6, яка проживає за адресою АДРЕСА_3 від 01 листопада 2006 року в квартирі є дітяча кімната. Умови для проживання та всебічного розвитку дітини створені. Суд встановив, що відповідачка сумлінно ставиться до своїх батьківських обов'язків, створила дитині належні умови для виховання та розвитку. Судом зазначалося, що дитині 9 років, вона перенесла хворобу жовчовивідних шляхів. Як зазначено в характеристиці в школі вона часто скаржиться на погане самопочуття, нервова і неврівноважена. Тому дитина потребує постійного материнського догляду і уваги, для цього їй потрібно жити з матір'ю.

Конституція України у ст.47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Як встановлено в судовому засіданні, ОСОБА_3 народилась ІНФОРМАЦІЯ_1, тобто 18 років їй виповнилося ІНФОРМАЦІЯ_2 при тому що позов до неї був поданий до суду 17.02.2015 р.

Відповідно до ст. 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Місцем проживання недієздатної особи є місце проживання її опікуна або місцезнаходження відповідної організації, яка виконує щодо неї функції опікуна. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Відповідно до ч.2 ст. 18 Закону України "Про охорону дитинства", діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Згідно ст. 6 СК України неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років.

Згідно ч.3 ст. 160 СК України якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Аналізуючи зібрані та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає, що хоча ОСОБА_3 і була відсутня по місцю проживання позивачів більше одного року, проте це відбувалось із поважних причин, а саме в силу віку ОСОБА_3, якій їй виповнилося 18 років тільки ІНФОРМАЦІЯ_2 а самостійно питання користування житлом малолітня ОСОБА_3 до виповнення нею 14 років не мала можливості визначати, при цьому знаходилася на повному утримання матері, зокрема її батько ОСОБА_2 притягувався до кримінальної відповідальності за ч.1 ст. 164 КК України (а.с.27).

Відтак на теперішній час у суду немає підстав вважати ОСОБА_3, такою що більше року не проживає у спірній квартирі саме без поважних причин.

При цьому суд враховує обставини, встановлені рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 листопада 2006 р. у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_6 про визначення місця проживання дитини, щодо створення належних умов для проживання дитини ОСОБА_3 саме у квартирі АДРЕСА_2.

Суд враховує, що згідно Міжнародної конвенції ООН "Про права дитини" (20 листопада 1989 року), предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів дитини, а в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Так само згідно зі ст.12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей", забороняється зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час здійснення яких-небудь угод щодо житлових приміщень.

Згідно частини 1 та 2 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

У зустрічному позові ОСОБА_3 стверджує, що неодноразово намагалася заселитися до квартири, але відповідачі її не пускали. При цьому ОСОБА_3 не було надано суду доказів щодо створення їй ОСОБА_1, ОСОБА_2 перешкод у користуванні та проживанні в спірній квартирі. У судовому засіданні як сама ОСОБА_3, так і допитані за її клопотанням свідки ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 підтвердили те, що з 2005 р. ОСОБА_3 разом із матір'ю користується житловим приміщенням кв.АДРЕСА_2, проте фактичні обставини щодо перешкоджання ОСОБА_1 та/або ОСОБА_2 ОСОБА_3 користуватися житлом, у якому її зареєстровано, не знайшли підтвердження. Само по собі небажання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 спілкуватися із ОСОБА_3 не є тотожнім перешкоджанню останній у користуванні житлом. Із питання реалізації свого права на проживання у квартирі АДРЕСА_1 ОСОБА_3 до ОСОБА_1 чи ОСОБА_2 у будь-якій формі, зокрема письмово, не зверталася. При цьому те, що позивач не заявляв до відповідачів відповідних вимог, на оцінку обставин справи не впливає, адже відповідно до ч.1, 2 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд, а нездійснення особою своїх цивільних прав не є підставою для їх припинення. Відтак, у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про вселення слід відмовити як у заявленому передчасно.

Керуючись ст.ст. 3,11,15, 57-61, 208-210, 212 - 215, 218, 222, 223, 294 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, про визнання особи такою, що втратила право користування житлом - відмовити повністю.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про вселення- відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Дніпропетровської області через Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя С. О. Бабій