Справа № 459/3855/14 Головуючий у 1 інстанції: Жураковський А.І.
Провадження № 22-ц/783/2111/15 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого судді: Ванівського О.М.,

суддів: Богонюка М.Я., Гриновця Б.М.,

при секретарі: Жукровській Х.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Відокремленого підрозділу "Шахта "Лісова" Державного підприємства "Львіввугілля" на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 22 грудня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства "Львіввугілля" про стягнення моральної шкоди завданої професійним захворюванням ,-

в с т а н о в и л а:

Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 22 грудня 2014 року позов ОСОБА_2 до Державного підприємства "Львіввугілля" про стягнення моральної шкоди завданої професійним захворюванням задоволено частково. Стягнуто з Державного підприємства "Львіввугілля" в користь ОСОБА_2 8000,00 грн. моральної шкоди завданої ушкодженням здоров`я при виконанні трудових обов'язків внаслідок трудового каліцтва. Вирішено питання судових витрат.

Рішення суду оскаржив відокремлений підрозділ "Шахта "Лісова" ДП "Львіввугілля".

В апеляційній скарзі апелянт покликається на те, що норми права на які посилається позивач в позовній заяві, зокрема ст. 237-1 КЗпП України, ст. 23, 1167 ЦК України на момент спірних право відносин не діяли. Також позивачем порушено строки позовної давності, оскільки на час виникнення спірних правовідносин, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено(позовну давність) встановлено в три роки(ст.71 ЦК УРСР, 1963р.). Вказаний строк сплинув 11.04.1999 року, тобто до набрання чинності ЦК України 2004 року. Вищевказані норми не містили положення, відповідно до якого позовна давність не поширювалася на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а правила ЦК України 2004 року про позовну давність, зокрема ст.268 ЦК України, не застосовується до спірних правовідносин відповідно до п. 6 прикінцевих та перехідних положень цього Кодексу. За таких обставин, до спірних правовідносин застосовується правила про позовну давність, зокрема ст.76 ЦК УРСР (в редакції 1963р.), відповідно до якої перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов; право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права, а відтак закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови у задоволенні позову. Із врахуванням наведеного просить суд скасувати рішення суду першої інстанції та увалити нове, яким в позові ОСОБА_2 відмовити.

В судове засідання сторони не з'явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені у встановленому законом порядку, що дає апеляційному суду право, у відповідності до вимог ч.2 ст.197, ч.2 ст.305 Цивільного процесуального кодексу(далі-ЦПК) України, розглянути справу у відсутності сторін без фіксування судового процесу звукозаписувальним технічним засобом. На переконання колегії суддів, матеріалів справи достатньо для розгляду справи по суті.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити, виходячи з таких підстав.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.153 КЗпП України, на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Згідно із ст.173 КЗпП Українишкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

Відповідно до статті 12 Закону України "Про охорону праці"(в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральної втрати потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя, заподіяні працівникові внаслідок фізичного або психічного впливу, що спричинило погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Відшкодування моральної шкоди можливе без втрати потерпілим працездатності. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Матеріалами справи та судом встановлено, що впродовж 1965 - 2003 років ОСОБА_2 працював на вугільних підприємствах, які на даний час входять до складу ДП "Львіввугілля", що підтверджується копією трудової книжки виданої на ім'я ОСОБА_2 (а.с.7-8).

Внаслідок роботи у шкідливих та тяжких умовах праці, погіршився стан його здоров'я, через що він був змушений звернутись за медичною допомогою, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями медичних документів.(а.с.14-29)

Актом розслідування професійного захворювання форми №362-У-86 від 01.03.1994р. було проведено розслідування випадку хронічного професійного захворювання ОСОБА_2 та зроблено висновок про шкідливі умови праці, які в основному пов'язані із контактом з вугільно - породним пилом в концентрації вище ГДК, несприятливим мікрокліматом, підвищеною вологістю повітря та швидкістю руху, під час роботи на підприємствах ДП "Львіввугілля".(а.с.9-10)

Згідно довідки Сокальської районної МСЕК від 18.05.1994р. позивачу вперше встановлено III групу інвалідності та 60% втрати професійної працездатності у зв'язку з профзахворюванням.(а.с.49)

Отже, долученими доказами позивач довів факт заподіяння йому моральної шкоди.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_2 і стягуючи з ДП "Львіввугілля" на його користь 8000 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції, виходив із того, що внаслідок ушкодження здоров'я під час виконання трудових обов'язків потерпілому спричиняються моральні та фізичні страждання. Визначаючи розмір моральної шкоди, суд виходив із дії норм права на час виникнення спірних правовідносин, коли існувало обмеження розміру відшкодування моральної шкоди (не менше п'яти та не більше двохсот мінімальних розмірів заробітної плати). Мінімальна заробітна плата застосовується в розмірі, який діяв на час установлення вперше потерпілому стійкої втрати професійної працездатності. Також суд виходив із засад виваженості, розумності та справедливості з урахуванням глибини моральних та фізичних страждань позивача.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Відповідно до п.п.1,2 Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 23.06.1993 р. №472, власник підприємства, установи і організації (надалі - підприємство) або уповноважений ним орган (надалі - власник) несе матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну працівникові каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків (надалі - ушкодження здоров'я), а також за моральну шкоду, заподіяну потерпілому внаслідок фізичного чи психічного впливу небезпечних або шкідливих умов праці. Власник звільняється від відшкодування шкоди, якщо доведе, що шкода заподіяна не з його вини, а умови праці не є причиною моральної шкоди.

Доказами вини власника можуть бути акт про нещасний випадок на виробництві або акт про професійне захворювання.

Пунктом 11 Правил (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі: домовленості сторін (власника, профспілкового органу і потерпілого або уповноваженої ним особи); рішення комісії по трудових спорах; рішення суду. Розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати незалежно від інших будь-яких виплат.

Відповідно до частини першої статті 95 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) мінімальна заробітна плата - це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт).

Аналіз зазначених положень законодавства дає підстави для висновку про те, що у разі, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються в кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд, вирішуючи це питання на засадах розумності, виваженості та справедливості, повинен виходити з розміру мінімальної заробітної плати, що діє на час розгляду справи.

Отже, визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, треба враховувати встановлені законодавством обмеження максимального розміру відшкодування моральної шкоди, які були передбачені Правилами на день установлення потерпілому стійкої втрати професійної працездатності, при цьому необхідно виходити з розміру мінімальної заробітної плати на час розгляду справи та враховувати засади розумності, виваженості й справедливості.

Відповідно до пункту 38 Правил право на отримання потерпілим виплат на відшкодування шкоди настає з дня встановлення йому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.

Згідно зі статтею 440-1 ЦК УРСР (яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діяннями іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних і моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п'яти мінімальних розмірів заробітної плати.

Моральна, шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності ( в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Моральну шкоду, зважаючи на її сутність, не можна відшкодувати в повному обсязі, оскільки немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Зважаючи на це, будь - яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь - який її розмір може мати суто умовний характер.

Відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди"розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Колегія суддів вважає, що районний суд дійшов вірного висновку про те, що шкоду здоров'ю позивача було завдано в результаті його роботи в шкідливих умовах праці на підприємстві ДП "Львіввугілля", він втратив 60% професійної працездатності, є інвалідом третьої групи, що призвело до втрати ним нормальних життєвих зв'язків та вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, а також з врахуванням роз'яснень постанови Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 року №4(з наступними змінами) "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" та роз'ясненнями, що міститься в рішенні Конституційного суду України від 27 січня 2004 року № 1-рп/2004у справі № 1-9/2004, висновки суду щодо розміру відшкодування моральної шкоди в повній мірі відповідають обставинам справи, є обґрунтованими, а тому на думку судової колегії є правильними.

Разом з тим, безпідставним є посилання суду першої інстанції на норми ст.237-1 КЗпП України та ст.23 ЦК України, оскільки такі не діяли на момент виникнення спірних правовідносин.

Не заслуговують на увагу покликання апелянта про застосування строку позовної давності, оскільки згідно із п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди"роз'яснено, що до вимог про відшкодування моральної шкоди, як вимог, що випливають з порушення особистих немайнових прав, строки позовної давності відповідно до ст.83 ЦК УРСР(в редакції 1963р.) не застосовуються.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для її задоволення немає, а тому апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Відповідно до ч.2 ст.308 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст.303, п.1 ч.1 ст.307, 308, 313, ч.1 п.1 ст.314, ст.315, ст.317, ст.319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу Державного підприємства "Львіввугілля" (відокремлений підрозділ "Шахта "Лісова") - відхилити.

Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 22 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала Апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий : О.М. Ванівський

Судді: М.Я. Богонюк

Б.М. Гриновець