АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Доповідач - Поливач Л.Д.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого: Поливач Л.Д.

суддів: Шахової О.В., Побірченко Т.І.

при секретарі Бугай О.О.

за участю осіб: представника позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Експобанк» про визнання зобов'язання припиненим;

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_2

на рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 19 серпня 2015 року

в с т а н о в и л а:

Рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 19.08.2015 року позовну заяву ОСОБА_3 до ПАТ КБ «Експобанк» про визнання зобов'язання припиненим залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник позивача ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі. Посилається на незаконність ухваленого судом рішення, порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Апелянт зазначає, що судом першої інстанції невірно розтлумачив статтю 606 ЦК України. Зазначена норма матеріального права викладена чітко і однозначно та не дає підстав для такого аналізу і тлумачення, який навів суд першої інстанції у своєму рішенні. Наведені приклади поєднання боржника і кредитора в одній особі не є виключними, а є вибірковими і взагалі не стосуються суті спору (спір не про спадкування).

Відповідно до ст. 606 ЦК України, припиняється саме зобов'язання, а не правочин внаслідок поєднання боржника і кредитора в одній особі. В даному випадку, між Банком та позивачем укладені правочини, відповідно до яких у них виникло грошове зобов'язання один щодо одного, яке підлягає частковому припиненню у зв'язку з поєднанням в цьому зобов'язанні боржника і кредитора в одній особі на суму 500 000 грн.

Банк визнав вимоги ПрАТ «Український страховий капітал» у розмірі 500 000 грн. та включив їх до реєстру акцептованих вимог кредиторів що підтвердив своєю довідкою №1601/2727 від 30.04.2015 р., а ПрАТ «Український страховий капітал» в свою чергу уступило право вимоги цих акцептованих Банком вимог Позивачу. Тобто, Позивач не пропускав строків визначених Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» для акцептування заявлених вимог, так як вони вже були включені до реєстру акцептованих вимог кредиторів. Отже, суд у своєму рішенні сам собі протирічить, одночасно зазначаючи, що Позивач пропустив строк звернення до Банку і його вимоги не включені до переліку вимог кредиторів, і тут же вказуючи, що він є правонаступником ПрАТ «УСК» і його вимоги включені до 7-ї черги задоволення вимог.

Позивач не погоджується із висновками суду про те, що зважаючи на розпочату процедуру ліквідації ПАТ «КБ «Експобанк» уповноважений представник Фонду має діяти в межах положень Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», а відтак обраний позивачем спосіб захисту суперечить положенням Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» не містить норм щодо способів захисту цивільних прав та інтересів. Такі способи містяться зокрема в ч.2 ст.16 ЦК України. А отже, такі висновки суду є неправомірними.

В суді апеляційної інстанції представник позивача ОСОБА_2 підтримав подану апеляційну скаргу в повному обсязі, посилаючись на доводи, викладені в ній. Позивач ОСОБА_3, представник відповідача ПАТ КБ «Експобанк» в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про що свідчать відповідні розписки. Причини неявки свого представника в судове засідання банк суду не повідомив. За таких обставин, колегія суддів розцінила їх як неповажні та дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності представника банку, у відповідності до вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість ухваленого рішення в цій частині, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Як вбачається з матеріалів справи, 06.04.2007 року між ПАТ «Комерційний банк «Експобанк» та ОСОБА_3 було укладено договір відновлювальної кредитної ліній №20/07, за умовами якого позивачу було відкрито кредитну лінію та надано кредит на споживчі потреби в розмірі 150 000 доларів США.

01.04.2014 року між сторонами було укладено договір №16 до вказаного договору відновлювальної кредитної лінії від 06.04.2007 року, за умовами якого ОСОБА_3 зобов'язався повернути в банк визначену сторонами суму кредиту в розмірі - 666 650 грн. до 31.03.2015 року (а.с.21).

06.08.2014 року між ПрАТ «Український страховий капітал» та ПАТ «Комерційний банк» «Експобанк» було укладено договір банківського вкладу «Строковий» №03/082014, за умовами якого ПрАТ «Україснький страховий капітал» розмістив в Банку строковий банківський вклад у розмірі - 500 000 грн. на строк до 07.09.2014 року.

Згідно довідки уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ «Експобанк» від 30.04.2015 року ПАТ «Український страховий капітал» визнано кредитором банку та внесено до переліку акцептованих вимог кредиторів банку в сумі 500 000 грн. до 7-ї черги.

18.03.2015 року ОСОБА_3 уклав із ПрАТ «Український страховий капітал» договір відступлення права вимоги (цесії), за умовами якого позивач отримав право вимоги до ПАТ «КБ «Експобанк», що належало ПрАТ «УСК» на підставі договору банківського вкладу «Строковий» від 06.08.2014 року в сумі - 500 000 грн.

За умовами договору про відступлення права вимоги в зобов'язанні ПрАТ «УСК» передає новому кредиторові ОСОБА_3, а останній приймає право вимоги і стає кредитором ПАТ «КБ «Експобанк» по договору банківського «Строковий» від 06.08.2014 року в сумі - 500 000 грн.

Як вбачається, ОСОБА_3 направляв на адресу відповідача повідомлення про відступлення права вимоги та про припинення його зобов'язання за договором відновлювальної кредитної ліній №20/07 від 06.04.2007 року в сумі 500 000 грн., де просив припинити його зобов'язання перед банком на цю суму з 18.03.2015 року.

Між тим, листом від 21.05.2015 року ПАТ «КБ «Експобанк» направив позивачу лист-відмову в задоволенні його заяв, посилаючись на вимоги ст.ст.509, 606 ЦК України, оскільки поєднання в одній особі боржника і кредитора шляхом його злиття, поєднання не відбулось, а встановлені ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» обмеження не надають банку право задовольняти будь-які вимоги кредиторів до затвердження реєстру акцептованих кредиторів та задоволення вимог попередньої встановлених черг.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для задоволення заявлених ОСОБА_3 позовних вимог, виходячи з наступного.

Щодо посилання апелянта на зарахування однорідних зустрічних вимог Банку та ОСОБА_3

Так спеціальним Законом, що регулює відносини, які виникають у зв'язку із виведенням неплатоспроможних банків із ринку та їх ліквідації є Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (надалі - Закон), прийнятий 23.02.2012 з метою захисту прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків.

Частина 8 Прикінцевих та перехідних положень Закону встановлює, що законодавчі та інші нормативно-правові акти, прийняті до набрання чинності цим Законом, застосовуються в частині, що не суперечить цьому закону.

Станом на дату звернення ОСОБА_3 до суду, а також укладення Договору відступлення права вимоги від 18.03.2015 року, була чинна редакція ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» від 08.03.2015, якою не було заборонено такий метод задоволення вимог кредиторів, як зарахування зустрічних однорідних вимог - ст. 36 Закону. Проте у ст. 52 була визначена черговість погашення заборгованості і з метою неухильного виконання вимог Закону уповноважена особа Фонду не може надавати переваги окремим кредиторам та позачергово задовольняти вимоги окремих із них, оскільки ч. 4 ст. 52 Закону встановлено, що вимоги кожної наступної черги задовольняються в міру надходження коштів від реалізації майна банку після повного задоволення вимог попередньої черги.

Крім того, ч. 1 ст. 51 Закону встановлено, що уповноважена особа Фонду не має права відчужувати майно банку до затвердження виконавчою дирекцією Фонду результатів інвентаризації майна банку та Формування ліквідаційної маси, крім випадків надання виконавчою дирекцією Фонду дозволу на реалізацію окремого майна з метою запобігання збиткам або ризикам його втрати, а також у випадках, передбачених цим Законом.

Проте, незважаючи на ту обставину, що зарахування зустрічних однорідних вимог були заборонені вказаною редакцією Закону, апелянт вимагає такої дії, що призведе до порушення вимог ст. 52 Закону.

Окрім того, станом на теперішній час набрала законної сили наступна редакція Закону від 12.08.2015 року, п. 8 ч. 2 ст. 46 якого передбачено наслідком введення процедури ліквідації банку заборону зарахування зустрічних вимог, у тому числі зустрічних однорідних вимог, припинення зобов'язань за домовленістю (згодою) сторін (у тому числі шляхом договірного списання), прощення боргу, поєднання боржника і кредитора в одній особі внаслідок укладення будь-яких правочинів з іншими особами, крім банку, зарахування на вимогу однієї із сторін.

Оскільки перехідними положеннями Закону визначено, що норми усіх інших законодавчих актів діють лише у тій частині, що не суперечить даному Закону, то застосовувати у даному випадку норми ст. 606 ЦК України є прямим порушенням Закону, застосування положень вказаної статті до правовідносин, що повинні регулюватись з урахуванням іншого законодавчого акту. Так, здійснення зустрічного зарахування вимог призведе до порушення черговості задоволення вимог кредиторів.

Дійсно, ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частина 1 ст. 203 ЦК України встановлює, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Частина 2 вказаної статті говорить про необхідність такої умови, як те, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Проте, зарахування зустрічних однорідних вимог не відповідають волі Банку, є поза його інтересами, порушує процедуру ліквідації та черговість задоволення вимог кредиторів.

2. Щодо посилань апелянта на включення ОСОБА_3 до акцептованого реєстру вимог кредиторів Банку як правонаступника ПрАТ «Український страховий капітал».

Пунктом 4.31 глави 4 розділу V Положення визначено, що у разі необхідності уповноважена особа Фонду на ліквідацію банку вносить пропозиції щодо затвердження виконавчою дирекцією Фонду змін до реєстру акцептованих вимог на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

У листі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 11.09.2015 р. N 12-32325/15 Уповноваженим особам Фонду гарантування вкладів фізичних осіб було повідомлено таку позицію останнього, що законодавством не передбачена необхідність внесення змін до реєстру акцептованих вимог кредиторів у разі зміни суб'єкта права вимоги до банку на підставі відступлення права вимоги боргу.

З викладеного вбачається, що вимога Позивача про внесення його до реєстру акцептованих вимог є необґрунтованою з огляду на чинне законодавство України.

Висновок суду першої інстанції про те, що позовні вимоги ОСОБА_3 до ПАТ КБ «Експобанк» про визнання зобов'язання припиненим є необґрунтованими та не підлягають задоволенню є вірним та таким, що відповідає вимогам закону та зібраним по справі доказам.

Отже, твердження апелянта про незаконність ухваленого судом рішення, порушення норм матеріального та процесуального права, на думку суду є необґрунтованими, а обставини, на які він посилається - недоведеними та не підтверджені належними та допустимими доказами по справі, оскільки доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Справу було розглянуто судом на підставі встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та належних письмових доказів.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам матеріального та процесуального закону. Підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія не знаходить.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст.307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_2відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 19 серпня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий:

Судді: