Справа №442/5419/15-ц
Провадження №2/442/1889/2015
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 вересня 2015 року Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області

в складі: головуючого судді Коваля Р.Г.

з участю секретаря Михавко І.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дрогобич цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третьої особи приватного нотаріуса Стебницької державної нотаріальної контори ОСОБА_3 про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу,

ВСТАНОВИВ :

Позивач звернувся з позовом до суду до відповідачів, в якому просить визнати частково недійсним договір купівлі-продажу, який посвідчений нотаріусом Стебницької державної нотаріальної контори ОСОБА_4, укладений між ним ОСОБА_1 та ОСОБА_2, житлового будинку №14 з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в м. Стебнику Львівської області по вул. Шухевича, в частині продажу сараю літ. «З», зовнішніми розмірами 9,20х4,0 м.; визнати за ним право власності сарай літ. «З», зовнішніми розмірами 9,20х4,0 м., що по вул. Шухевича,14, в м. Стебнику Львівської області. В обґрунтування позову покликається на те, що 26.08.2010 року між ним та відповідачкою було укладено вказаний договір купівлі-продажу, який посвідчений нотаріусом Стебницької державної нотаріальної контори ОСОБА_4. За таким договором він продав, а відповідачка купила житловий будинок №14 з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в м. Стебнику Львівської області по вул.. Шухевича. Так, в договорі вказано, що до будинку відносяться господарські споруди : деревяна літня кухня (літ.Б), цегляний сарай ( літ. В, Ж,З), цегляна вбиральня (літ. Г), цегляний гараж (літ. Д), бетонне замощення (літ.І), бетонний колодязь (літ. К), деревяна огорожа (літ.1). Згідно п.3. вказано, що житловий будинок розміщений на земельній ділянці площею 0,0772 га, кадастровий номер :01:040:0070. З рішень міської ради про передачу йому земельної ділянки, кадастрових планів та самого договору вбачається, що спірний сарай не розташований на земельній ділянці, яка стосувалась предмету продажу. Тому вказаний сарай був помилково зазначений у договорі купівлі продажу.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та дав пояснення, які по суті, змісту відповідають, викладеному у позовній заяві. Додатково пояснив, що між ним та відповідачкою не було домовленості щодо продажу спірного сараю і відповідно передачі коштів за такий не відбулось. Такий не був предметом обговорення, а отже й не мав ціни. Покликання сторони відповідача на те, що такий начебто придбали за 16585 грн. не відповідає дійсності, оскільки він не становить такої цінності. Вважає, що включення спірного сараю в договір є помилкою нотаріуса. Просив позов задоволити.

Відповідач та її представник відповідача ОСОБА_5 позов визнали частково, з підстав, викладених у письмових поясненнях. Представник відповідача додав, що з спірного договору вбачається, що ОСОБА_2 сплатила ОСОБА_1 105 093 грн., в тому числі 16 585 грн. вартості сараю літ. «З». Відповідач будучи допитаною в якості свідка пояснила, що спірний сарай вона купила, оскільки такий вказаний в договорі купівлі продажу. Просили застосувати наслідки недійсності правочину та стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 16 585 грн.

Нотаріус Стебницької державної нотаріальної контори ОСОБА_3 на розгляд справи не з»явилася, хоча належним чином була повідомлена про його проведення, причин своєї неявки суду не повідомила.

Вислухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступних міркувань.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів встановлено ст.16 ЦК України.

Згідно вказаної норми закону, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права.

Крім того, відповідно до ч. 1ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно зі ст. 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Згідно частини 1 та 2 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги.

26 серпня 2010 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачкою ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу, який посвідчений нотаріусом Стебницької державної нотаріальної контори, - ОСОБА_3, за яким позивач продав, а відповідачка купила - житловий будинок №14, з господарськими спорудами, що знаходиться в м. Стебнику Львівської області по вул. Шухевича та розміщений на земельній ділянці площею 0,0772 га, кадастровий номер :01:040:0070.

В договорі зазначено, що до будинку відносяться господарські споруди : деревяна літня кухня ( літ.Б»), цегляний сарай ( літ. В., Ж, З), цегляна вбиральня (літ. Г), цегляний гараж (літ Д), бетонне замощення (літ. І), бетонний колодязь (літ. К), деревяна огорожа (літ. 1).

Вказаний житловий будинок належав позивачу на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 05.02.2010 року, посвідченого державним нотаріусом Стебницької державної нотаріальної контори, р. №102 (спадкова справа №152/2009). З такого свідоцтва вбачається, що що самовільно побудовано : цегляний сарай ( літ. З, Ж), гараж (літ. Д). До будинку відносяться господарські споруди : деревяна літня кухня (літ. Б), цегляний сарай (літ. В). цегляна вбиральня (літ. Г), деревяна огорожа (літ.1), бетонне замощення (літ.1), бетонний колодязь (літ.К).

Рішенням Стебницької міської ради від 15.04.2010 р. за №483, ОСОБА_1 надано у власність на земельну ділянку, а саме 672 кв.м., що по вул.. Шухевича,14, для обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, а рішенням від 15.04.2010 року за №484, надано дозвіл на безоплатне розроблення технічної документації із землеустрою щодо складення документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку, а саме 672 кв.м., що по вул. Шухевича,14, для обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд.

Рішенням Стебницької міської ради від 21.10.2010 року за №519, затверджено уточненні, при виконанні робіт з підготовки на видачу Державного акту на право власності на землю, площі земельних ділянок, які передані у власність, зокрема ОСОБА_1 - площею 772 кв.м., по вул. Шухевича,14, для обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд.

11.10.2010 року Управлінням Держкомзему у м. Дрогобичі, ОСОБА_1 видано Державний акт серії ЯК №935465 на земельну ділянку площею 0,0825 га для ведення садівництва, що по вул. Шухевича,14, м. Стебник.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду від 23.04.2010 року (справа №2-1614/1010 р) за ОСОБА_1 визнано право власності на самочинно побудований сарай (літ.Ж), зовнішніми розмірами 2,35х2,35 м, самочинно побудований сарай (літ.З), зовнішніми розмірами 9,20 х4,0 м, та самочинно побудований гараж (літ.Д), зовнішніми розмірами 2,8х2,9м., що розташовані на земельній ділянці площею 1351,6 кв.м., яка була надана позивачу рішенням виконкому Стебницької міської ради №119 від 25.12.1954 року, в будинковолодіння Шухевича,14, м. Стебник.

З наведеного та кадастрових планів, погоджених Управлінням Держкомзему у м. Дрогобич вбачається, що спірний сарай літ. «З», зовнішніми розмірами 9,20х4,0м., побудований площею 1351,6 кв.м, а не на земельній ділянці на якій розташований проданий житловий будинок площею 0,0772 га, і не належить до такого, тому суд приймає до уваги позицію позивача, що такий сарай не міг бути предметом оскаржуваного договору купівлі - продажу.

Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів судом можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право.

Згідно ст.ст.202-203,215 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов»язків. Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасників правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами), вимог, які встановлені частинами першою, третьою, п»ятою та шостою статті 203 цього Кодексу на момент виникнення правовідносин. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до п.3.ст.215 ЦК України вимога про визнання оспорюванного правочину недійсним може бути пред»явлена тільки особами, визначеними у ЦК й інших законодавчих актах, що встановлюють оспорюваність правочинів,- а саме, однією зі сторін, або заінтересованою стороною, тобто права яких вже були порушені на момент звернення до суду.

Вказаний договір укладений з порушенням ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України, що є підставою для визнання недійсності правочину та недодержання в момент його вчинення вимог чинного законодавства.

Відповідно до ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов»язків сторін таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Також за нормами ст. 229 ЦК України правочин, здійснений під впливом помилки є оспорюваним та може бути визнаний судом недійсним.

Воля особи до вчинення правочину і результат правочину не узгоджуються в разі помилки, яка повинна мати істотне значення. До помилок, які мають істотне значення слід віднести помилку щодо змісту правочину, сторони правочину, предмету правочину, якості об'єкту, ціни, правової природи правочину тощо. Істотною може вважатись помилка, наслідки якої взагалі неможливо усунути або для їх усунення стороні, яка помилилась, необхідно нести значні витрати.

Обставини, щодо яких помилилась сторона правочину, мають існувати або, навпаки, бути відсутніми саме на момент вчинення правочину. Сторона на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, тобто надати докази, які б свідчили про її помилку щодо істотних обставин правочину, а доводи позивачів про те, що під помилкою в даному випадку слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною суб'єкта, предмета чи інших істотних умов угоди, що вплинуло на їх волевиявлення, за відсутності якого за обставинами справи можна вважати, що угода не була б укладена не можливо вважати помилкою щодо істотних обставин правочину.

Згідно п. 1 ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації (статті 19, 27 Закону України від 1 липня 2004 року N 1952-IV "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень").

Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Згідно ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

На підставі наведеного, оцінюючи дослідженні судом докази в їх сукупності, їх належність, допустимість та достатність, та норми чинного законодавства, те, що відповідач не набула права власності на спірний сарай, домовленості про його купівлю-продаж не було, доказів цьому не надано, такий не був переданий відповідачці, знаходиться на земельній ділянці позивача, який користувався таким та продовжує користуватись після укладення договору і по даний час. В договорі мова йде про предмет продажу житловий будинок, а від так і про передачу за такий коштів, його ціни, а господарські споруди є лише його прилеглими елементами та не обговорювалися сторонами, що ними підтверджено в судовому засіданні, тому в частині продажу сараю літ. «З» правочин, договір купівлі-продажу є недійсним, тому позов підлягає до задоволення шляхом визнання частково недійсного правочину щодо продажу спірного сараю та визнання за позивачем на такий сарай права власності.

Застосування реституції на даному етапі не є виправданим, оскільки в договорі не зазначено про будь-яку вартість спірного сараю як окремого обєкту нерухомого майна. Більше такого вартість такого повинна визначатись на момент відшкодування (ч. 1 ст. 216 ЦК України), жодних доказів щодо вартості спірного майна немає.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 15, 57-60, 88, 208, 209, 212- 215 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов задоволити.

Визнати частково недійсним договір купівлі-продажу, який посвідчений нотаріусом Стебницької державної нотаріальної контори - ОСОБА_3, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 щодо купівлі-продажу житлового будинку №14 з господарськими спорудами, що знаходиться в м. Стебнику Львівської області по пул. ІІІухевича, в частині продажу сараю літ. «З», зовнішніми розмірами 9,20 x 4,0 м.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на сарай літ. «З», зовнішніми розмірами 9,20 x 4,0 м., що по вул. Шухевича, 14, в м. Стебнику Львівської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення або десяти днів з дня отримання копії цього рішення особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час його проголошення.

Суддя Р.Г.Коваль