Справа № 466/4263/13 Головуючий у 1 інстанції: Глинська Д.Б.
Провадження № 22-ц/783/800/15 Доповідач в 2-й інстанції: Монастирецький Д. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Монастирецького Д.І.,

суддів: Копняк С.М., Шандри М.М.,

секретаря Матяш С.І.,

з участю представників: ОСОБА_2 - ОСОБА_3; ОСОБА_4 - ОСОБА_5 і ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 31 жовтня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про усунення перешкод, вселення та виселення, зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про припинення права на частку у спільному майні, -

в с т а н о в и л а:

04 червня 2013 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 про усунення перешкод, вселення та виселення. В обґрунтування своїх позовних вимог посилалася на те, що вона є співвласником будинку АДРЕСА_1 Відповідно до свідоцтва про права на спадщину за законом, їй належить 1/2 частка вказаного будинковолодіння з відповідною часткою господарських будівель. Відповідач ОСОБА_4 - її рідний брат і йому належить друга половина вказаного будинковолодіння. Однак протягом всього часу з моменту отримання свідоцтва про право на спадщину, будинком фактично користується відповідач, а вона позбавлена права користування своєю власністю, оскільки відповідач не допускає її до будинку, при цьому вчиняє постійні скандали. З приводу реального поділу будинковолодіння вона зверталася до суду, згідно рішення якого від 19 червня 2012 року її позов задоволено, виділено їй у власність кімнату 1-3 площею 23,1 кв.м. та половину сараю. Вказане рішення набрало законної сили, однак відповідач не бажає його виконувати і чинить їй перешкоди в користуванні власністю, а тому вона звернулася до суду з позовом про захист своїх прав.

Відповідач ОСОБА_4 звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_2 про припинення права на частку у спільному майні. В обґрунтування своїх позовних вимог посилався на те, що він та позивачка за первісним позовом успадкували від батьків стару хату за адресою: АДРЕСА_1. ОСОБА_2 за участю батьків та з його допомогою збудувала собі окремий житловий будинок у АДРЕСА_2. З дня смерті батьків між ними виникли вкрай ворожі відносини з вини ОСОБА_2, яка створює сварки та скандали, провокує на бійки. Єдиним способом вберегти сім'ю від скандалів вважає - сплатити ОСОБА_2 компенсацію за її частку у спірному будинку. Просить припинити право ОСОБА_2 на її частку у вказаному будинковолодінні шляхом сплати останній компенсації за її частку.

Оскаржуваним рішенням первісний позов задоволено.

Зобов'язано ОСОБА_4 не чинити перешкод в користуванні ОСОБА_2 частиною будинку АДРЕСА_1 - кімнатою 1-3 площею 23,1 кв.м. та половиною дерев'яного сараю під літ. «В».

Виселено ОСОБА_4 з частини будинку АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_2, а саме з кімнати 1-3 площею 23,1 кв.м.

Вселено ОСОБА_2 в частину будинку АДРЕСА_1, а саме - в кімнату 1-3 площею 23,1 кв.м.

Стягнуто з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_2 114 (сто чотирнадцять) грн. 70 коп. судового збору.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про припинення права на частку у спільному майні - відмовлено.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_4, який зазначає, що суд зробив невірний висновок про те, що спільне володіння та користування частинами будинку між сторонами можливе. Між ними тривалий період існують ворожі відносини, які унеможливлюють проживання в одному будинку. Суд не взяв до уваги, що відповідачка повністю забезпечена своїм житлом, у якому проживає з чоловіком та донькою. Звертає увагу на те, що рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 19 червня 2012 року проведено реальний поділ будинку, за яким відповідачці виділено у користування та власність кімнату пл. 23,1 кв.м. у будинку АДРЕСА_1 однак користуватися цим приміщенням неможливо через умисне створення відповідачкою ситуацій та провокацій на загострення ворожих відносин. Він згідний сплатити їй компенсацію за частку у спільному майні. Просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 31 жовтня 2014 року та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 та задовольнити його позовні вимоги.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників: ОСОБА_2 - ОСОБА_3; ОСОБА_4 - ОСОБА_5 і ОСОБА_6, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором.

Захист цивільних прав це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Право визначення підстав і предмета позову належить позивачеві (ст. ст. 3, 10, 31 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку, або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Згідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Колегія суддів приходить до переконання, що дане рішення суду відповідає зазначеним вимогам закону.

З матеріалів справи вбачається наступне.

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 15 березня 2004 року державним нотаріусом Третьої Львівської державної нотаріальної контори Максьоновою Г.В., спадкоємцем до 1/2 частини майна гр. ОСОБА_8 є її донька ОСОБА_2

Як вбачається з витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 4500634 від 19.08.2004 року, ОСОБА_2 на праві приватної спільної часткової власності володіє 1/2 будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 19 червня 2012 року проведено реальний поділ будинку АДРЕСА_1, згідно якого: співвласнику 1/2 частини будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_2 виділено приміщення 1-3 житлова кімната пл. 23,1 кв.м.; співвласнику 1/2 частини будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_4 виділено приміщення: 1- коридор пл. 5,4 кв.м., коридор пл. 8,3 кв.м., 1-2 житлова кімната пл. 10,9 кв.м., 1-4 житлова кімната пл. 13,6 кв.м., 1-5 пл. коридор пл. 4,1 кв.м., 1-6 комора пл. 3,2 кв.м. 1-7 кухня пл. 6,4 кв.м. Дерев'яний сарай ділиться між двома співвласниками по 1/2 частці; погріб залишається у власності ОСОБА_4, криниця у спільному користуванні.

Згідно висновку експерта № 4174 від 12 вересня 2014 року, дійсна ринкова вартість будинковолодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, становить 702040,00 грн., а дійсна ринкова вартість приміщення по поверховому плану № 1-3 у вищезазначеному будинковолодінні становить 33990,40 грн.

Задовольняючи первісний позов ОСОБА_2та відмовляючи в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив з того, що частка ОСОБА_2 в будинковолодінні є значною і рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 19 червня 2012 року проведено реальний поділ даного спірного будинку АДРЕСА_1, та крім того прийшов до переконання, що незважаючи на те, що між сторонами існують неприязні стосунки, їх спільне володіння та користування майном є можливим.

Відповідно до положень ст. ст. 21, 24 та 41 Конституції України, ст. ст. 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, у тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

Суд першої інстанції в обґрунтування прийнятого рішення, а саме - в частині відмови в зустрічному позові ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про припинення права на частку у спільному майні, вірно постався на ч. 1 ст. 365 ЦК України вказавши, що даною статтею встановлено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо:1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

Також слід зазначити, що ч. 2ст. 365 цього Кодексу встановлено, що суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що припинення права особи на частку в спільному майні поза її волею за рішенням суду на підставі позову інших співвласників (співвласника) можливий за наявності хоча б однієї з чотирьох передбачених ч. 1 ст. 365 ЦК України підстав, проте таке припинення в усякому випадку не повинно завдати істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї, і за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Положення ч. 2 ст. 365 ЦК України щодо попереднього внесення позивачем вартості частки відповідача на депозитний рахунок суду спрямований на захист прав співвласника, щодо якого ухвалюється рішення про припинення права власності, шляхом ґарантування отримання ним грошової компенсації вартості належної йому частки.

Проте у матеріалах справи відсутні докази попереднього внесення ОСОБА_4 компенсації вартості частки у спільному майні в сумі 33 990,40 грн. на депозитний рахунок суду, як це передбачено ст. 365 ЦК України.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 8 постанови від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», ухвалене у справі рішення має бути гранично повним, ясним, чітким, викладеним у послідовності, встановленій статтею 215 ЦПК України, і обов'язково містити вступну, описову, мотивувальну та резолютивну частини.

Відповідно до пунктів 11, 12 зазначеної постанови Пленум Верховного Суду України зазначив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК України).

У цій частині рішення має міститися обґрунтування щодо кожного доводу сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). У мотивувальній частині кожного рішення має бути наведено також посилання на закон та інші нормативно-правові акти матеріального права (назва, стаття, її частина, абзац, пункт, підпункт закону), у відповідних випадках - на норми Конституції України, на підставі яких визначено права та обов'язки сторін у спірних правовідносинах, на статті 10, 11, 60, 212 та 214 ЦПК України (ст. 224-226 ЦПК України при ухваленні заочного рішення) й інші норми процесуального права, керуючись якими суд установив обставини справи, права та обов'язки сторін. У разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду з прав людини, які згідно із Законом України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права та підлягають застосуванню в даній справі.

У зв?язку з цим необхідно зазначити, що рішенням Європейського суду з прав людини від 21 грудня 2010 року у справі «ОСОБА_9 проти України» № 35041/05 установлено наявність порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року, а саме: незаконного позбавлення ОСОБА_9 майна у зв'язку з порушенням правил щодо попереднього депонування суми відшкодування, що може призвести до негативних економічних наслідків для ОСОБА_9, оскільки вимога попереднього платежу не є просто технічною складовою процедури відчуження майна, яка встановлена законом, а є основною вимогою, на якій повинно ґрунтуватися рішення суду про позбавлення особи майна без її згоди, тому рішення національних судів не мали юридичної підстави, суди свавільно відхилились від писаного права, не надавши обґрунтування, та відхилено вимоги заявника щодо справедливої сатисфакції. Дане рішення Європейського суду з прав людини від 21 грудня 2010 року набуло статусу остаточного 21 березня 2011 року.

Згідно ч. 3 ст. 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Відповідно до ч. 1 ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

Як уже зазначалось вище рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 19 червня 2012 року проведено реальний поділ спірного будинку АДРЕСА_1 між сторонами. Рішення набрало законної сили.

Стаття 311 Цивільного кодексу України встановлює, що житло фізичної особи є недоторканним. Фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до положень ч. 4 ст. 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Крім того, у п. 33 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» судам роз'яснено, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Як вбачається з позовної заяви та матеріалів справи, ОСОБА_2 заявила вимогу до відповідача про усунення ним перешкод у здійсненні нею права користування та розпоряджання своїм майном на підставі ст. 391 ЦК України, вселення в нього та виселення відповідача.

Оскільки право власності є абсолютним правом, що включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом, то власник - позивачка ОСОБА_2 на підставі ст. 391 ЦК України, ст. 150 ЖК Української РСР, вправі захистити своє порушене право шляхом вселення, що відповідає ст. 16 ЦК України і є способом адекватним встановленому порушенню.

Виселення є також категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені ЖК Української РСР підстави для позбавлення права на житло.

Судом встановлено, сторонами не заперечується, що взаємовідносини, що склались між сторонами, створюють перешкоди для вселення позивачки в будинок та користування належною їй частиною власності, тому відповідно до положень ст. 391 ЦК України, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про задоволення позову та покладення на відповідача ОСОБА_4 зобов'язання не чинити позивачці ОСОБА_2 перешкод у користуванні належною їй на праві власності частиною вказаного будинковолодіння, а саме виділеною їй частиною будинку АДРЕСА_1 - кімнатою 1-3 площею 23,1 кв.м. та половиною дерев'яного сараю під літ. «В», вселення позивачки ОСОБА_2 в належну та виділену їй частину будинку і виселення відповідача ОСОБА_4 з даної, спірної частини будинку.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

В цій частині рішення також відповідає вимогам закону.

Будь-яких інших належних та допустимих доказів для спростування рішення суду першої інстанції, передбачених статтями 57, 58, 59 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України, апелянтом не представлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Рішення відповідає вимогам закону і зібраним по справі доказам, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому підстав для її задоволення немає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 305 ч. 2, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 314 ч. 1 п. 1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 31 жовтня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Монастирецький Д.І.

Судді: Копняк С.М.

Шандра М.М.