Справа № 362/1081/14-ц Головуючий у І інстанції Орда О.О.
Провадження № 22-ц/780/1584/15 Доповідач у 2 інстанції Кашперська
Категорія 26 03.03.2015
УХВАЛА

Іменем України

03 березня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагєєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Бевзюк М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 22 січня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

У березні 2014 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом про стягнення боргу за договором позики. Заявлені позовні вимоги мотивував тим, що 29 липня 2008 року передав у власність відповідачу ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 2000 доларів США, а відповідач зобов'язався повернути йому дану суму грошових коштів до 01 вересня 2008 року включно, про що склав розписку в присутності свідка. Відтак, між ними було укладено договір позики, однак у встановлений час грошові кошти відповідачем повернуті не були, незважаючи на неодноразові звернення в телефонному режимі та при особистих зустрічах. Уточнивши позовні вимоги, вказував, що в серпні 2013 року в приміщенні Саливонківської сільської ради відбулася зустріч між ним та відповідачем в присутності свідків, де відповідач визнавав, що позичив у нього 2000 доларів США та зобов'язався повернути їх до 30 вересня 2013 року. Таким чином, перебіг позовної давності перервано. Просив стягнути із відповідача на користь позивача 31051,42 грн. згідно договору позики, 1150,93 грн. суми боргу з урахуванням індексу інфляції, 1445,65 грн. як 3 % річних від простроченої суми, а також судові витрати по справі.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 22 січня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення та неправильне застосування судом норм матеріального права, просив скасувати рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 22 січня 2015 року та постановити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до відхилення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, суд першої інстанції виходив із необхідності застосування наслідків спливу строку позовної давності, про що надано заяву відповідача.

Колегія суддів погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Із матеріалів справи колегія суддів вбачає, що 29 липня 2008 року між сторонами було укладено договір позики, за умовами якого відповідач ОСОБА_2 отримав у борг 2000 доларів США, які зобов'язався повернути до 01 вересня 2008 року, про що склав розписку від 29 липня 2008 року.

В установлений сторонами строк сума боргу за договором позики відповідачем повернута не була.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Так, згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного судочинства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами.

Разом з тим, із настанням певної події, що має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (ч. 2 ст. 251 та ч. 2 ст. 252 ЦК України).

Частиною 5 ст. 261 ЦК України передбачено, що за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

За положеннями ст. ст. 257, 261, 264 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Тобто за змістом указаних норм перебіг позовної давності переривається вчиненням зобов'язаною особою в період перебігу позовної давності дії, що свідчить про визнання нею боргу.

З наявної в матеріалах справи розписки, підписаної позичальником ОСОБА_2 вбачається, що строк виконання зобов'язання за договором позики настав 1 вересня 2008 року і саме з цієї дати почався перебіг встановленого ст. 257 ЦК України трирічного строку позовної давності, який закінчився 01 вересня 2011 року (а. с. 5).

Із даним позовом до суду позивач звернувся 12 березня 2014 року.

Не заперечуючи проти обставин укладення договору позики та наявності боргу, відповідач подав заяву про застосування наслідків спливу позовної давності.

Позивач ОСОБА_1, посилаючись на переривання відповідачем перебігу позовної давності, зазначав, що в серпні 2013 року в приміщенні Саливонківської сільської ради відбулася зустріч між ним та відповідачем в присутності свідків, де відповідач визнавав, що позичив у нього 2000 доларів США та зобов'язався повернути їх до 30 вересня 2013 року. Не погоджуючись з висновками суду першої інстанції щодо пропущення ним строку позовної давності, позивач виклав аналогічні доводи і в апеляційній скарзі.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції зазначені вимоги закону застосував належним чином, дійшов правильного висновку, що позовна давність в даному зобов'язанні не переривалась і сплила, доказів щодо наявності будь-яких поважних причин, які перешкоджали позивачу звернутися до суду за захистом своїх інтересів в межах строку позовної давності суду надано не було, а отже з підстав, передбачених ч. 4 ст. 267 ЦК України, обґрунтовано відмовив в задоволенні позову.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції залишено поза увагою обставини зустрічі сторін в приміщенні Саливонківської сільської ради, підтверджені показаннями свідків. Так, суд першої інстанції надав належної оцінки всім доказам, наданим сторонами та наявним в матеріалах справи, і з огляду на невизнання позову відповідачем, значний проміжок часу з моменту пропуску строку позовної давності, вважав показання свідків неналежними доказами на підтвердження переривання строку позовної давності.

Колегія суддів погоджується із такими висновками, враховуючи, що показання свідків є особливим видом доказів, пов'язаних із ризиком суб'єктивного відношення до сторін, а доказів здійснення будь-яких інших дій, які б свідчили про визнання відповідачем боргу, в тому числі складання нової розписки із продовженням строку погашення, або часткового погашення боргу, позивачем надано не було.

Крім того, оскільки за вимогами ст. ст. 257, 261, 264 ЦК України переривання позовної давності може мати місце лише в період перебігу позовної давності, то дії, що свідчать про визнання відповідачем боргу і можуть бути кваліфіковані як переривання позовної давності, могли бути здійснені ним лише до 01 вересня 2011 року, а після закінчення цього строку позовна давність не може перериватися і вважається такою, що сплила.

Таким чином суд першої інстанції прийняв заяву відповідача про застосування наслідків спливу строку позовної давності та прийшов до обґрунтованого висновку про відмову в позові.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі і не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 22 січня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагєєв В.О.

Яворський М.А.