Ухвала

іменем україни

18 лютого 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Амеліна В.І., Гончара В.П.,

Карпенко С.О., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про скасування розпорядження та визнання недійсним свідоцтва, за касаційною скаргою ОСОБА_7, поданою в інтересах ОСОБА_5, на рішення апеляційного суду м. Києва від 6 березня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, мотивуючи його тим, що вона проживає у комунальній квартирі АДРЕСА_1, яка складається з чотирьох кімнат та займає дві з них. У квітні 2013 року вона звернулася до відділу приватизації Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації із заявою про приватизацію займаної частини квартири. Проте у приватизації їй було відмовлено, оскільки частина спірної квартири вже була приватизована у 2000 році відповідачами, а у наданих нею документах виявлені розбіжності щодо площі квартири. Посилалася на те, що внаслідок невірного визначення органом приватизації загальної площі квартири, були здійснені невірні розрахунки часток власності у квартирі під час її приватизації відповідачами, що призвело до порушення її права на приватизацію житла в тому розмірі, який їй надавався.

З огляду на зазначене, просила суд скасувати розпорядження Радянської районної державної адміністрації м. Києва від 26 квітня 2000 року № 24655 та визнати недійсним свідоцтво про право власності на житло від 26 квітня 2000 року, видане на ім'я ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_4

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 14 листопада 2014 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 6 березня 2014 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_3 задоволено.

Визнано незаконним та скасовано розпорядження Радянської районної державної адміністрації м. Києва № 24655 від 26 квітня 2000 року в частині передачі у спільну власність в рівних долях 62/100 частин квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_4., ОСОБА_5, ОСОБА_4

Визнано недійсним свідоцтво про право власності на житло від 26 квітня 2000 року, видане органом приватизації державного житлового фонду Радянського району м. Києва, яке посвідчує, що 62/100 частини квартири АДРЕСА_1 належить на праві спільної власності в рівних долях ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_4

У касаційній скарзі представник ОСОБА_5 - ОСОБА_7, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно із ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами установлено, що 20 липня 1978 року ОСОБА_5 на підставі рішення виконкому Радянської районної ради народних депутатів від 10 липня 1978 року № 239 був виданий ордер на сім'ю з трьох осіб, а саме: ОСОБА_5, її чоловіка ОСОБА_8 та сина ОСОБА_4, на право зайняття двох кімнат загальною житловою площею 35,7 кв. м в загальній квартирі АДРЕСА_1 (а.с. 35).

На підставі розпорядження органу приватизації державного житлового фонду Радянського району м. Києва від 26 квітня 2000 року № 24655, 62/100 частин квартири АДРЕСА_1 було передано у власність ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_4 в рівних частинах. Як зазначено в свідоцтві про право власності на житло, загальна площа квартири становить 54,58 кв. м. Характеристики квартири (будинку) та її (його) обладнання наведені у технічному паспорті, який є складовою частиною цього свідоцтва (а.с. 36-38).

З технічного паспорту на квартиру, що є додатком до свідоцтва про право власності на житло, вбачається, що квартира складається з двох кімнат жилою площею 36,2 кв. м, у тому числі: одна кімната - 23,4 кв. м, друга кімната - 12,8 кв. м, приміщення загального користування - кухня площею 13,7 кв. м, вбиральня 1,3 кв. м, коридор 3,9 + 6,0 кв. м, кладова - 4,8 кв. м; загальна площа квартири - 54,58 кв. м.(а.с. 39-42).

З довідки №10/8 від 10 липня 2013 року, яка видана КП ЖЕК «Золотоустівська» Шевченківського району м. Києва, вбачається, що сім'я ОСОБА_3 займає дві кімнати жилою площею 52,6 кв. м в квартирі АДРЕСА_1. За терміном давності ордер на вищезазначену квартиру в КП ЖЕК «Золотоустівська» не зберігся (а.с. 10).

На підставі розпорядження органу приватизації державного житлового фонду управління житлово-комунального господарства Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації від 6 лютого 2012 року №765 відповідачам видано дублікат свідоцтва про право власності на житло, виданого згідно з розпорядженням від 26 квітня 2000 року №24655. В пункті 2 вказаного розпорядження зазначено, що оригінал свідоцтва про право власності на житло, яке видано згідно розпорядження органу приватизації державного житлового фонду Радянського району м. Києва від 26 квітня 2000 №24655, слід вважати недійсним.

29 березня 2012 року зареєстровано право власності відповідачів на 62/100 частини квартири АДРЕСА_1 на підставі дублікату свідоцтва про право власності.

Згідно із ст. 71 ЦК УРСР, чинного на момент виникнення спірних правовідносин, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Відповідно до ст. 76 ЦК УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

За змістом пункту 6 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України правила цього Кодексу щодо позовної давності стосуються тільки тих позовів, строк пред'явлення яких, встановлений попереднім законодавством, не сплив до 1 січня 2004 року. Якщо ж строк позовної давності закінчився до зазначеної дати, то до відповідних відносин застосовуються правила про позовну давність, передбачені Цивільним кодексом Української РСР 1963 року.

Відповідно до ст. ст. 71, 75 ЦК УРСР, який діяв на час спірних правовідносин загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено позовна давність, встановлюється в три роки і позовна давність застосовується судами незалежно від заяви сторін.

Судами установлено і не заперечувалося сторонами при розгляді справи, що про приватизацію відповідачами частини спірної квартири позивачці стало відомо ще у 2000 році, оскільки вона як співвласник житла надавала згоду на таку приватизацію.

Апеляційний суд на зазначене уваги не звернув, у порушення вимог ст.ст. 212-214, 316 ЦПК України неповно встановив фактичні обставини справи, заперечення відповідачів на позов та заяву про застосування позовної давності належним чином не перевірив, не врахував, що позивачу про приватизацію відповідачами частини спірної квартири було відомо ще у 2000 році, при цьому з позовом до суду вона звернулася лише у 2013 році, не з'ясував та не перевірив у який спосіб позивачем надавалася згода на приватизацію відповідачами квартири (письмово чи усно), не визначився з моментом, коли позивачеві стало відомо про порушення її права, а відтак і з початком перебігу строку позовної давності та дійшов передчасного висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Крім того, визнаючи незаконним та скасовуючи розпорядження Радянської районної державної адміністрації м. Києва № 24655 від 26 квітня 2000 року в частині передачі ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_4 у спільну власність в рівних долях 62/100 частин квартири АДРЕСА_1, суд не врахував, що таке розпорядження видавалось не райдержадміністрацією, а органом приватизації державного житлового фонду Радянського району м. Києва, який є окремою юридичною особою.

Визнаючи недійсним свідоцтво про право власності на квартиру від 26 квітня 2000 року, видане органом приватизації державного житлового фонду Радянського району м. Києва, яке посвідчує, що 62/100 частини квартири АДРЕСА_1 належить на праві спільної власності в рівних долях ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_4, апеляційний суд не звернув уваги на те, що зазначене свідоцтво вже визнано недійсним відповідно до п. 2 розпорядження органу приватизації Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації № 765 від 6 лютого 2012 року, на підставі якого видано дублікат свідоцтва (а.с. 69-71).

З огляду на зазначене, рішення суду апеляційної інстанції не відповідає вимогам ст. ст. 213, 214 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору. За таких обставин колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення підлягає скасуванню з передачею справи на новий апеляційний розгляд відповідно до ч. 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_7, подану в інтересах ОСОБА_5, задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 6 березня 2014 року скасувати, справу направити на новий розгляд до апеляційного суду.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. КасьянГоловуючий
Судді:В.І. Амелін В.П. Гончар С.О. Карпенко В.О. СавченкоСудді:В.І. Амелін