Справа № 303/6480/13-ц
У Х В А Л А

Іменем України

28 жовтня 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі:

судді-доповідача ОСОБА_1,

суддів Власова С.О., Джуги С.Д.

при секретарі: Маринець Д.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2, в інтересах якої діє ОСОБА_3 на рішення Мукачівського районного суду від 04 серпня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, треті особи державний нотаріус Мукачівської районної державної нотаріальної контори ОСОБА_5, Горондівська сільська рада Мукачівського району, про визнання заповіту недійсним,

в с т а н о в и л а :

У вересні 2013 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4, треті особи державний нотаріус Мукачівської районної державної нотаріальної контори ОСОБА_5, Горондівська сільська рада Мукачівського району, про визнання заповіту недійсним.

Позов обґрунтовано тим, що між нею та відповідачем існує спір з приводу успадкування майна після смерті її рідного брата ОСОБА_6, що помер 29.03.2013 року. 25.05.2012 року спадкодавець надав заповіт на її імя і все майно, окрім земельної частки паю, будучи у свідомості і розуміючи значення своїх дій, заповідав їй. Заповіт, про який їй стало відомо і який вона просить визнати недійсним, складений від імені ОСОБА_7 на імя відповідача ОСОБА_4 29.03.2013 року, посвідчений сільською радою без підпису брата. Вона довгий час піклувалась про брата, він тяжко хворів, і перед смертю біля двох місяців зовсім нічого не розумів і не усвідомлював значення своїх дій, оскільки мав важку хворобу - пухлину мозку. ОСОБА_6 був сліпим та глухим, про що є документи в Мукачівській ЦРЛ та в лікарні с.В.Лучки Мукачівського району, крім того, перебував на обліку в сімейного лікаря с.Горонда ОСОБА_8, яка може засвідчити, що спадкодавець ОСОБА_7 перед смертю і в момент смерті не усвідомлював значення своїх дій. В звязку з цим заповіт не може вважатись дійсним, а тому позивач просить суд визнати недійсним заповіт від 29.03.2013 року, що посвідчений при свідках секретарем Горондівської сільської ради 29.03.2013 року о 16 год. 40 хв. від імені спадкодавця ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, на імя ОСОБА_4.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 04.08.2015 року в задоволенні даного позову відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням представник позивача ОСОБА_3 оскаржив його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову. В обґрунтування скарги посилається на те, що особа ОСОБА_9 не мала права підписувати заповіт в силу ст.1000 ЦК України, а також не могла бути свідком так як є родичкою відповідач та іншого свідка ОСОБА_10 (сестра відповідача ОСОБА_4М.). Також даний заповіт посвідчено секретарем ВК Горондівської сільської ради ОСОБА_11, яка не є посадовою чи службовою особою, що вправі посвідчувати заповіт згідно ст. 1252 ЦК України. Також не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що висновки повторної та додаткової експертизи спростували висновок первинної експертизи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає за необхідне в її задоволенні відмовити з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції

Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

З матеріалів справи вбачається, що 29.03.2013 року ОСОБА_7 склав заповіт, за яким все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, і взагалі те, що буде належати йому на день смерті і на що він за законом матиме право, заповідає своєму племіннику ОСОБА_4. В звязку з хворобою заповідача заповіт посвідчено секретарем сільської ради ОСОБА_11 в с.Горонда по вул. Духновича, 230, в присутності двох свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_9 Також, в звязку з неможливістю підписати та прочитати заповіт через хворобу, за його дорученням текст заповіту було прочитано йому вголос та підписано присутньою ОСОБА_9 (а.с.9)

Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства, або особою, яка через стійкий розлад здоров'я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу (стаття 145 ЦПК).

Пленум Верховного Суду України у постанові № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справи про визнання правочинів недійсними» також звернув увагу на те, що при розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК суд відповідно до статті 145 ЦПК за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов'язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Таким чином належним та допустимим доказом того факту, що на момент посвідчення заповіту спадкодавець через стійкий розлад здоров'я не усвідомлював значення своїх дій та (або) не міг керувати ними є саме висновок посмертної судово-психіатричної експертизи.

Відповідно до висновку судово-психіатричної експертизи № 42 від 03.04.2014 року, складеного Обласною психіатричною лікарнею м.Берегово, ОСОБА_7 на момент складання заповіту 29.03.2013 року виявляв ознаки психоорганічного синдрому внаслідок енцефалопатії змішаного ґенезу з інтелектуально-мнестичними порушеннями та психотичними розладами, що позбавляло його здатності усвідомлювати значення свої дій та керувати ними (а.с.77-81).

Згідно висновку повторної судово-психіатричної експертизи № 1 від 02.01.2015 року, складеного Хмельницькою обласною психіатричною лікарнею №1, відповісти на запитання, чи міг ОСОБА_7 на момент складання заповіту усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, не представляється можливим. (а.с.95-98).

Відповідно до висновку додаткової судово-психіатричної експертизи № 203 від 24.03.2015 року, складеного Хмельницькою обласною психіатричною лікарнею №1, відповісти на запитання, чи міг ОСОБА_7 на момент складання заповіту усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, не можливо. (а.с.112-115).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що вищезазначені висновки повторної та додаткової експертизи спростовують висновок первинної експертизи, оскільки судом належно, повно та обєктивно досліджено вказані експертні висновки та дана їм належна оцінка.

Зокрема у висновках повторної та додаткової експертизи обґрунтована неможливість дати відповідь щодо усвідомлення ОСОБА_7 значення своїх дій та можливість керувати ними під час посвідчення заповіту, а саме: в матеріалах справи та медичній документації відсутні дані, що ОСОБА_7 після 1965 року оглядався лікарем психіатром, перебував у нього на обліку, лікувався в психіатричних лікарнях; записи терапевта (що не є спеціалістом у галузі психіатрії), в яких вказується на психічні порушення ОСОБА_7 у 2013 році, носять нехронологічний характер, фактично вказані після констатації смерті підекспертного; в медичній документації хворого лікар-терапевт вказав діагноз «Психоз», хоча такого діагнозу не існує, при цьому не викликаючи психіатра, в компетенцію якого входить оцінка психічного стану особи.

Таким чином, позивачем не доведено належними та допустимим доказами факт неможливості ОСОБА_7 усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними на момент посвідчення заповіту. Доводи апеляційної карги в цій частині підлягають відхиленню.

Стосовно інших доводів апеляції стосовно порушення судом порядку посвідчення заповіту, колегія суддів констатує наступне.

Згідно ч.2 ст. 1247 ЦК України якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. У відповідності до вказаної норми якщо фізична особа у зв'язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа. Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє.

У оспорюваному заповіті вказана причина неможливості спадкодавця його підписати, а саме у звязку з хворобою.

Чинний ЦК України не містить якихось вимог чи обмежень до субєктного складу осіб, що вправі підписувати заповіт(правочин) замість іншої особи.

Пунктом 1.9 Глави № 3 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 N 296/5 (чинного на момент вчинення нотаріальної дії), лише встановлено, що фізична особа, на користь якої заповідається майно, не вправі підписувати заповіт за заповідача. Інших якихось обмежень немає. При цьому посилання апелянта на ст. 1000 ЦК України є помилковим, так як підписання особою правочину замість іншої особи не є формою представництва в розумінні Глави 68 ЦК України (таке взагалі заборонено ч.2 ст. 1234 ЦК України). Для можливості такого підписання достатньо усного доручення заповідача.

Вказане свідчить, що ОСОБА_9 вправі була підписувати заповіт замість ОСОБА_7

Також колегія суддів констатує, що ОСОБА_9 могла бути свідком під час посвідчення оспорюваного заповіту.

Зокрема матеріали справи не містять відомостей про те, що ОСОБА_9І, є членом сімї чи близьким родичем спадкоємця за заповітом ОСОБА_4 Та обставина, що ОСОБА_9 є далеким родичем (як стверджує сам апелянт в апеляційній скарзі) відповідача та свідка ОСОБА_10 (свідка, який допитувався в судовому засіданні), не свідчить про те. що посвідчення заповіту відбулося з порушенням приписів п.3 ч.4 ст. 1253 ЦК України.

Не ґрунтується на нормах матеріального права й доводи апеляції щодо неможливості посвідчувати заповіт секретарем ВК Горондівської сільської ради. Зокрема апелянт безпідставно посилається на ст. 1252 ЦК України, так як можливість посвідчення заповіту посадовою особою органу місцевого самоврядування передбачено ст. 1251 ЦК України. В даному випадку заповідач не перебував на лікуванні в закладі охорони здоровя, а відтак заповіт і не міг посвідчуватися в порядку ст. 1252 ЦК України.

При цьому згідно відповіді Горондівьскої сільської ради, обовязки по вчиненню нотаріальних дій було покладено саме на секретаря сільської ради ОСОБА_11.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга представника позивача ОСОБА_3, відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України, підлягає відхиленню, а рішення Мукачівського міськрайонного суду від 04 серпня 2015 року залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, в інтересах якої діє ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду від 04 серпня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з дня її постановлення і може бути оскаржена в касаційному порядку на протязі двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач

Судді