Справа № 461/6697/15 Головуючий у 1 інстанції: Гирич С.В.
Провадження № 22-ц/783/5963/15 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 А. В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Павлишина О.Ф.,

секретаря Бохонко Е.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 19 серпня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства Міністерства внутрішніх справ України «Львів-Інформ-Ресурси» про визнання діяльності відповідача незаконною, зобовязання повернути автомобіль, заборон вчинення дій, визнання договору недійсним, -

встановила:

Позивач ОСОБА_2 у червні 2015 року звернувся в Личаківський районний суд м. Львова з позовом до ДП МВСУ «Львів-Інформ-Ресурси», з урахуванням заяв про уточнення позовних вимог та обєднаних позовів, просив визнати незаконною економічну діяльність відповідача та звернутися до прокуратури для припинення такої діяльності, зобов'язати відповідача повернути транспортний засіб «ОСОБА_3 ГАЗ-3110», реєстраційний номер ВСІ080АМ позивачеві, визнати недійсним договір, що укладений 01 лютого 2013 року між ДП МВС України «Львів-Інформ-Ресурси» та управлінням ОСОБА_4 України у Львівській області з приводу експлуатації штрафного майданчика, заборонити ДП МВС України «Львів-Інформ-Ресурси» здійснювати консультування позивача шляхом направлення на його адресу листів, відшкодувати витрати, повязані з розглядом цивільної справи та витрати на правову допомогу (т. 1, а.с. 151-154, 179, т.3,а.с.69-79).

В обґрунтування позову покликався на те, що 18 серпня 2014 року на майданчик тимчасового утримання транспортних засобів працівниками Державтоінспекції доставлений автомобіль «ОСОБА_3 ГАЗ-3110», реєстраційний номер НОМЕР_1, який знаходиться у користуванні позивача на підставі довіреності. Представник відповідача повідомив ОСОБА_2 про те, що він може забрати свій автомобіль з майданчика, сплативши суму коштів (приблизно 7000 грн.) відповідно до рахунку.

На думку позивача, діяльність відповідача щодо утримання транспортних засобів на майданчику за адресою: м. Львів, вул. Конюшинна, 13, є незаконною, оскільки такий вид діяльності, а саме з охорони майна фізичних і юридичних осіб, підлягає обов'язковому ліцензуванню, однак, відомостей про наявність ліцензії органи МВС на запит позивача йому не надали. Земельна ділянка під майданчик виділена ГУ МВС України у Львівській області для потреб, що не повязані з охоронною діяльністю.

Вважає, що його транспортний засіб затриманий та утримується на штрафному майданчику без достатніх правових підстав, оскільки, працівники ДАІ не дали позивачеві можливості самостійно вжити заходів для повернення автомобіля до місця стоянки, автомобіль знаходився у справному стані, транспортний засіб затриманий та перебуває на майданчику строком більше ніж тривав розгляд справи про адміністративне правопорушення.

У позові до відповідача від 11 червня 2015 року, який об'єднаний із справою в одне провадження, позивач зазначає, що для збирання доказів для звернення до суду він неодноразово звертався до відповідача з інформаційними запитами на підставі ЗУ «Про доступ до публічної інформації». Відповідач відмовляв йому у наданні інформації з приводу тримання автомобіля на штрафному майданчику ДП «Львів-Інформ-Ресурси», що на думку позивача, порушило його немайнові права та такими діями останньому завдано моральної шкоди. Крім цього, позивач вважає недійсним договір, що укладений 01 лютого 2013 року між ДП МВС України «Львів-Інформ-Ресурси» та управлінням ОСОБА_4 України у Львівській області з приводу експлуатації штрафного майданчика, оскільки сторона договору - відповідач по справі не має ліцензії на відповідний вид діяльності.

У позові від 28 лютого 2015 року, який обєднаний зі справою в одне провадження, позивач вказує на неправомірність дій відповідача ДП МВС України «Львів-Інформ-Ресурси» щодо утримання його транспортного засобу «ОСОБА_3 ГАЗ-3110» реєстраційний номер НОМЕР_1 на штрафному майданчику з підстав, аналогічних викладеним у попередніх позовних заявах.

09.07.2015 року ухвалою Личаківського районного суду м. Львова справу №463/2813/15 за позовом ОСОБА_5 до ДП «Львів-Інформ-Ресурси» про зобовязання до вчинення дій, відшкодування збитків та моральної шкоди передано на розгляд до Галицького районного суду м. Львова (т. 2 а.с. 148).

Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 27 липня 2015 року справу за позовом ОСОБА_2 до державного підприємства «Львів-Інформ-Ресурс» про зобов»язання вчинити певні дії, стягнення матеріальної та моральної шкоди, прийнято до провадження (т. 2 а.с. 150).

Оскаржуваним рішенням Галицького районного суду м. Львова від 19 серпня 2015 року у задоволенні позову відмовлено повністю.

Рішення суду оскаржив позивач ОСОБА_2, з оскаржуваним рішенням не погоджується, вважає, що таке ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, з приховуванням доказів у справі.

Не погоджується з протоколом, на підставі якого його автомобіль поміщено на арешт майданчик, крім цього, в суді не перевірялись висновки інспекторів ДАІ з приводу відсутності у нього документів на автомобіль та відмови в проходженні огляду на алкогольне спяніння.

Стверджує, що фактично є власником автомобіля, що підтвердив свідок ОСОБА_3, однак просто не встиг його переоформити. Разом з цим, суд не приймає до уваги рахунок, виставлений йому за зберігання авто, як доказ того, що автомобіль є його власністю.

За відсутності договору на зберігання та договірних відносин між сторонами, на думку апелянта, таке зберігання є незаконним, оскільки у відповідача відсутня ліцензія на охоронні роботи по спеціальному зберіганню майна.

Просить скасувати рішення Галицького районного суду м. Львова від 19 серпня 2015 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Позивач ОСОБА_2 та представник відповідача ДП МВС України «Львів-Інформ-Ресурси», будучи повідомленими належним чином про час та місце розгляду справи, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень (т. 3 а.с.132,133), в судове засідання апеляційної інстанції не прибули, не повідомили суд про причину неявки.

На переконання колегії суддів, матеріалів справи достатньо для розгляду справи по суті, а тому вважає за можливе, у відповідності до ч. 2 ст. 305 ЦПК України, розглядати справу за відсутності осіб, що не з»явилися.

За відсутності всіх осіб, відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу технічними засобами не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що підстави для задоволення апеляційної скаргивідсутні виходячи із наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку, або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Згідно із ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодендоказ не маєдля суду наперед встановленогозначення.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Враховуючи наявні матеріали справи та дослідженні судом докази, судова колегія приходить переконання, що оскаржуване рішення відповідає наведеним вище вимогам.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст. 16 ЦК України.

Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту порушеного права частіше за все визначається спеціальним законом, який регулює конкретні цивільні правовідносини.

Відповідно до ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту права подання позову про визнання діяльності відповідача незаконною, зобовязання повернути автомобіль, заборону вчинення дій, визнання договору недійсним, позивач в силу ст. 10 ЦПК України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.

Матеріалами справи встановлено, що 18.08.2014 року транспортний засіб «ГАЗ-З110», реєстраційний номер НОМЕР_1 затриманий та доставлений працівниками ДАІ на арештмайданчик за адресою: м. Львів, вул. Конюшина, 15, у звязку з порушенням позивачем ОСОБА_2 правил дорожнього руху.

Згідно листа приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_6 вих. №42/01-16 від 23 липня 2015 року, ОСОБА_7 30 квітня 2010 року від імені ОСОБА_3 видана довіреність на ім»я ОСОБА_2 на розпорядження автомобілем ГАЗ, модель 3110, 2003 року випуску, на строк дії основної довіреності, тобто до 11 вересня 2010 року без права передоручення повноважень третім особам (т.1,а.с. 149).

Обгрунтовуючи підставність позовних вимог в процесі розгляду справи в суді, позивач покликався на ст. 977 ЦК України, яка регулює відносини з приводу зберігання автотранспортних засобів суб»єктом підприємницької діяльності, гаражно-будівельного та гаражного кооперативів.

Натомість, діяльність відповідача ДП МВС України «Львів-Інформ-Ресурси» щодо зберігання транспортних засобів на спеціальних майданчиках і стоянках, передбачена ст.265-2 КУпАП та ст. 40 ЗУ «Про виконавче провадження», а також Порядком тимчасового затримання та зберігання транспортних засобів на спеціальних майданчиках і стоянках, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17.12.2008 року №1102.

Судом встановлено, що 01 лютого 2013 року між управлінням ОСОБА_4 України у Львівській області та Державним підприємством МВС України «Львів-Інформ-Ресурси» укладена угода про співробітництво та організацію взаємовідносин, предметом якої є правовідносини сторін, спільні дії для досягнення статутних завдань та економічних інтересів сторін з метою збереження тимчасово затриманих транспортних засобів та забезпечення функціонування спеціальних майданчиків і стоянок.

Нормами статті 203 Цивільного Кодексу України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, правочини можуть бути односторонніми або багатосторонніми (договори).

Згідно із ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

На переконання колегії суддів, вимоги апелянта в частині визнання недійсним договору, що укладений 01 лютого 2013 року між ДГІ МВС України «Львів-Інформ-Ресурси» та управлінням ОСОБА_4 України у Львівській області з приводу експлуатації штрафного майданчика, не підлягають до задоволення, оскільки ОСОБА_2 не є стороною угоди, не надав належних та допустимих доказів що вказаним договором порушені його права та інтереси, а також не навів підстави, передбачені параграфом 2 глави 16 ЦК України для визнання вказаного правочину недійсним, відтак його вимоги не грунтуються на законі.

Також, розглядаючи даний спір районний суд правильно виходив з того, що вимоги позивача в частині визнання економічної діяльності відповідача незаконною не узгоджуються із ст. 16 ЦПК України, крім цього, незаконність дій відповідача не доведена у встановленому законом порядку, зокрема щодо факту заподіяння такими діями будь-якої шкоди, а також безпосереднього причинового зв"язку між діями та наслідками.

В свою чергу, витребування власником майна від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, врегульоване ст. 387 ЦК України.

Положеннями вищезазначеної статті та частини третьої статті 10 ЦПК України передбачено, що особа яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, індивідуалізувати його.

Оскільки позивач не є власником транспортного засобу «ГАЗ-ЗІ10», реєстраційний номер НОМЕР_1, а відповідач ДП МВС України «Львів-Інформ-Ресурси» на відповідній правовій підставі утримує вказаний вище автомобіль, при цьому водій або власник автомобіля не виконали вимоги п. 12 Порядку тимчасового затримання та зберігання транспортних засобів на спеціальних майданчиках і стоянках (подання письмової заяви про повернення автомобіля, пред»явлення протоколу про адміністративне правопорушення, оплата послуг із зберігання) суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відмову у задоволенні його вимог щодо повернення автомобіля.

Безпідставними є твердження позивача, що фактично власником здійснено відчуження спірного автомобіля на користь його доньки, шляхом укладення договору купівлі-продажу, оскільки матеріали справи не містять доказів вчинення власником процедур, передбачених Порядком державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 1388 від 07 вересня 1998 року.

В свою чергу, відповідно до ст.ст. 237, 244, 245 ЦК України, довіреність це письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами, грунтується на договорі та визначає правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов»язана або має право вчиняти правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Відповідно до ст. 240 ЦК України, представник зобов'язаний вчиняти правочин за наданими йому повноваженнями особисто. Він може передати своє повноваження частково або в повному обсязі іншій особі, якщо це встановлено договором або законом між особою, яку представляють, і представником, або якщо представник був вимушений до цього з метою охорони інтересів особи, яку він представляє.

Видача генеральної довіреності чи передоручення повноважень на транспортний засіб, що був в експлуатації та має особливості цивільного обороту, без укладення договору купівлі-продажу не можна вважати договором, що укладений відповідно до закону та допускає перехід права власності до третіх осіб.

Також, з матеріалів справи вбачається, що позивачу, враховуючи його запити, надавалися відповіді щодо факту поміщення та місця перебування автомобіля ГАЗ - 3110, реєстраційний номер НОМЕР_1 на арешт майданчику за адресою м. Львів, вул. Конюшина, 15 та порядку отримання транспортного засобу власником чи уповноваженою особою, правові підстави здійснення діяльності відповідачем із зберігання затриманих або арештованих транспортних засобів (т. 1, а.с. 14-20, 22, 30-35, 47-51, 62-67, 70, 75-76, 79, 81-91, 93, 95-97, 134-135, 160-163, 165-175, 178, 180, 223-225, 238-239, 241-250, т. З а.с. 114-115, 119, 123-128).

Будь яких інших належних та допустимих доказів для спростування рішення суду першої інстанції, передбачених статтями 57, 58, 59 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України, апелянтом не представлено.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 1 ч. 1 ст. 307, ч. 1 ст. 308, ст. 313, ч. 1 п. 1 ст. 314, ст.ст. 315, 317, 319 ЦПК України, колегіясуддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 19 серпня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого су ду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: Ю.Р. Мікуш

ОСОБА_8