АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
______________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Рейнарт І.М.

суддів Желепи О.В., Вербової І.М.

при секретарі Архіповій А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 23 червня 2015р. по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Святошинське лісопаркове господарство» про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,

встановила:

у квітні 2015р. позивач звернувся до суду з позовом про поновлення його на посаді прибиральника території Пуща-Водицького лісництва КП «Святошинське лісопаркове господарство», стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 26 вересня 2014р. до дня поновлення на роботі.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що з 15 червня 2010р. працював на посаді лісника Пуща-Водицького лісництва КП «Святошинське лісопаркове господарство», 27 січня 2011р. переведений на посаду прибиральника виробничих приміщень, а 28 травня 2013р. переведений на посаду прибиральника території. 15 вересня 2014р. працівниками відповідача був складений акт про перебування його на робочому місці у нетверезому стані, а у подальшому профспілці був направлений лист про погодження його звільнення. Проте, не отримавши відповіді профспілки, відповідач видав наказ про його звільнення від 26 вересня 2014р.

Позивач вважав своє звільнення незаконним, оскільки протягом тривалого часу він переслідувався працівниками відповідача за вступ до первинної профспілкової організації «Трудова солідарність» та вихід із профспілкової організації відповідача, а також за свою незгоду із звільненням за скороченням штату, а крім того, у порушення вимог ст. 43 КЗпП України відповідачем не була отримана згода на його звільнення профспілковою організацією, членом якої він є.

Рішенням суду від 23 червня 2015р. у позові відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі позивач просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Апелянт посилається на порушення судом норм матеріального права, неповне з'ясування обставин справи та неналежну оцінку наданим доказам.

Апелянт, будучи належним чином повідомленим про день та час розгляду апеляційної скарги (с.с.106, 107), двічі у судове засідання не з'явився, представник відповідача,будучи

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/11060/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Лукяненко Л.М.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Рейнарт І.М.
належним чином повідомленим про день та час розгляду апеляційної скарги (с.с.104), у судове засідання 20 жовтня 2015р. не з'явився, клопотання про перенесення судового

- 2 -

розгляду сторони не подали, тому відповідно до положень ст. 305 ЦПК України колегія судів провела судовий розгляд у відсутність сторін.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що відповідно до наказу № 48 від 15 червня 2010р. директора КП «Святошинське лісопаркове господарство» позивач був прийнятий на посаду лісника обходу № 13 Пуща-Водицького лісництва.

Наказом № 5 від 24 січня 2011р. позивача переведено на посаду прибиральника виробничих приміщень Пуща-Водицького лісництва, а наказом № 44 від 28 травня 2013р. переведено на посаду прибиральника службових приміщень Пуща-Водицького лісництва.

Наказом № 58 від 26 вересня 2014р. директора КП «Святошинське лісопаркове господарство» позивача звільнено із займаної посади з 26 вересня 2014р. згідно п. 7 ст. 40 КЗпП України за появу на роботі 15 вересня 2014р. у нетверезому стані.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення позивача з роботи відбулося з дотриманням вимог трудового законодавства, а крім того, позивачем був пропущений строк звернення до суду з даним позовом.

Проте, повністю погодитися з такими висновками суду першої інстанції не можна з таких підстав.

За змістом пункту 7 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп'яніння.

Згідно матеріалів справи 15 вересня 2014р. позивач з'явився на робочому місці у нетверезому стані, що підтверджується висновком медичного огляду від 15 вересня 2014р., згідно якого ОСОБА_1 об 11год. 45хв. перебував у стані алкогольного сп'яніння.

Вказана обставина не заперечувалася позивачем під час судового розгляду, а підставою для поновлення на роботі позивач зазначав порушення відповідачем при його звільненні вимог ст. 43 КЗпП України.

Розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 та пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник (частина перша статті 43 КЗпП України).

Листом від 4 травня 2014р. голова первинної профспілкової організації «Трудова солідарність» Махинько В.В. повідомив директора КП «Святошинське лісопаркове господарство» про те, що позивач вступив до первинної профспілкової організації «Трудова солідарність» (с.с.69).

Як зазначив суд першої інстанції, під час судового розгляду було встановлено, що 12 червня 2014р. позивача виключено з членів первинної профспілкової організації КП «Святошинське лісопаркове господарство» у зв'язку із вступом до профспілкової організації «Трудова солідарність».

Отже, на момент звільнення позивача відповідач був обізнаний, що позивач не є членом профспілкової організації КП «Святошинське лісопаркове господарство», то для його звільнення на підставі пункту 7 частини першої статті 40 КЗпП України відповідач повинен був отримати згоду саме від профспілки «Трудова солідарність».

З матеріалів справ не вбачається коли саме відповідач звернувся до профспілки «Трудова солідарність», але згідно листа голови первинної профспілкової організації «Трудова солідарність» Махинько В.В. від 29 вересня 2014р. (с.с.71) комітет ППО «Трудова солідарність» не надало згоди на звільнення позивача.

- 3 -

Тобто на момент звільнення позивача згоди на його звільнення від первинної профспілкової організації, членом якої він є, відповідачем отримано не було, а тому звільнення позивача відбулося з порушенням вимог ст. 43 КЗпП України.

Висновки суду першої інстанції про те, що відсутність згоди на звільнення позивача первинної профспілкової організації, членом якої він є, не є пріоритетом для вирішення спору, колегія суддів вважає незаконним та таким, що суперечать вимогам ст. 43 КЗпП України.

Наявність згоди на звільнення позивача від первинної профспілкової організації КП «Святошинське лісопаркове господарство», членом якої він не був на момент звільнення, не може бути підставою для визнання дотримання відповідачем вимог трудового законодавства при звільненні позивача, так як суперечить положенням ст. 43 КЗпП України.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про те, що звільнення позивача відбулося з дотриманням норм трудового законодавства, а рішення суду ухвалено з неправильним застосуванням судом норм матеріального права.

Також суд першої інстанції не врахував роз'яснення, надані у п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009р. "Про судове рішення у цивільній справі" про те, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

За таких обставин, суд першої інстанції неправомірно відмовив у задоволенні позовних вимог у зв'язку із їх безпідставністю та у зв'язку із пропуском строку звернення до суду.

Проте, відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного (міського) суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

З наданих суду документів вбачається, що з копією наказу про звільнення позивач був ознайомлений 30 жовтня 2014р. (с.с.27), трудова книжка позивачу видана 30 жовтня 2014р. (с.с.51), тому строк звернення до суду з приводу порушення його прав при звільненні закінчився для позивача 30 листопада 2014р., однак, до суду позивач звернувся 16 квітня 2015р.

Статтею 234 КЗпП України визначено, що у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки.

Проте, позивачем під час розгляду справи судом першої інстанції не заявлялося про поновлення строків звернення до суду.

Доводи апелянта про те, що суд знайшов підстави для поновлення строку, так як прийняв позовну заяву до розгляду, а не залишив її без розгляду відповідно до ст. 72 ЦПК України, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності.

Отже, прийнявши даний позов до розгляду, суд першої інстанції не поновив строк звернення до суду, а надав позивачу доступ до правосуддя та можливість доведення під час судового розгляду своїх тверджень про порушення його прав при звільненні, а також надав можливість заявити про поновлення пропущеного строку для звернення до суду із даним позовом із зазначенням причин, з яких цей строк був пропущений. Проте, позивач такою можливістю не скористався і не звернувся до суду із проханням поновити пропущений строк.

Твердження апелянта про те, що неправомірні дії відповідача ним оскаржувалися до

- 4 -

державної інспекції України з питань праці у м. Києві, прокуратури Оболонського району м. Києва, директора КО «Київзеленбуд» та народного депутата, не підтверджені належними доказами, а надані позивачем до суду першої інстанції листи-звернення та скарги, датовані до його звільнення, тому не можна вважати, що позивач намагався оскаржити своє звільнення у позасудовому порядку.

Оскільки рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, воно підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у зв'язку із пропуском позивачем строку звернення до суду.

Керуючись ст.ст.303, 307, 309, 313-314, 316-317 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 23 червня 2015р. скасувати, ухвалити нове рішення, яким у позові ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Святошинське лісопаркове господарство» про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду Україи з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: