ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА
справа № 753/4562/15-ц
провадження № 2/753/3293/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" червня 2015 р. Дарницький районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді КАЛІУШКА Ф.А.

при секретарі ДЕАК Ю.В.

за участю

позивача ОСОБА_1;

представника позивача ОСОБА_2;

представника відповідача ОСОБА_3;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про встановлення факту постійного проживання дитини з батьком і перебування на його утриманні, визначення місця проживання дитини, звільнення від сплати аліментів та стягнення аліментів, а також додаткових витрат

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 (далі по тексту - відповідач, ОСОБА_4) про встановлення факту постійного проживання дитини з батьком і перебування на його утриманні, визначення місця проживання дитини, звільнення від сплати аліментів та стягнення аліментів, а також додаткових витрат.

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач від шлюбу з відповідачем мають неповнолітнього сина - ОСОБА_1, 1998 року народження, який після розірвання шлюбу залишився проживати з матір'ю. За рішеннями Дарницького районного суду м. Києва від 03 лютого 2009 року, від 30 вересня 2013 року та остаточно від 10 червня 2014 року з позивача стягуються на користь відповідача аліменти на утримання сина у розмірі 700 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття.

Позивач вказує, що з 13 листопада 2014 року їх з відповідачем син почав проживати з ним у квартирі АДРЕСА_1 та з цього часу саме він почав нести усі витрати на його утримання, в тому числі харчування, одяг, дозвілля, оплату навчання, шкільних потреб, тощо, проте як продовжував сплачувати позивачу аліменти у визначеному рішенням суду розмірі.

Оскільки, з листопада 2014 року змінились обставини, які існували на час прийняття рішення про стягнення з позивача аліментів, зокрема щодо проживання дитини, а також її утримання, позивач, з урахування неодноразово наданих під час судового розгляду справи уточнень, які прийняті судом, як такі, що відповідають вимогам ст. 31 Цивільного процесуального кодексу України (далі по тексту - ЦПК України), просить суд:

· встановити факт постійного проживання неповнолітньої дитини - ОСОБА_5, 1998 року народження, разом з батьком - позивачем починаючи з листопада 2014 року та перебування на його утриманні;

· визначити постійне місце проживання неповнолітнього ОСОБА_5, 1998 року народження, разом з батьком за адресою: АДРЕСА_1, починаючи з 13 листопада 2014 року;

· звільнити позивача від сплати аліментів шляхом зупинення виконання рішень Дарницького районного суду м. Києва від 03 лютого 2009 року у справі №2-6054/08, від 30 вересня 2013 року у справі №753/12984/13 та від 10 червня 2014 року у справі №753/3406/14, починаючи з 13 листопада 2014 року;

· стягнути з ОСОБА_4 аліменти на користь ОСОБА_1 на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_5, 1998 року народження, у розмірі ? частини всіх видів доходу щомісячно, починаючи з 13 листопада 2014 року та до повноліття дитини;

· стягнути ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 фактично понесені додаткові витрати на утримання неповнолітньої дитини у розмірі 5 434,50 грн.

В судовому засіданні позивач та його представник уточнені позовні вимоги підтримали в повному обсязі, вважали їх обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Представник відповідача визнала позовні вимоги в частині стягнення аліментів лише у розмірі 643 грн. та саме з моменту пред'явлення позову до суду, оскільки відповідач є непрацездатною особою та має проблеми зі здоров'ям. Стосовно інших позовних вимог заперечила проти їх задоволення, посилаючись на те, що вимоги про встановлення факту та визначення місця проживання дитини разом з батьком не підлягають задоволенню, оскільки даний факт ніким не заперечується, а відповідно до норм чинного законодавства місце проживання дитини, яка досягла 14 років, визначається нею самою. Вимога щодо звільнення позивача від сплати аліментів з підстав зміни місця проживання дитини на її думку також не підлягає задоволенню, так як звільнення від сплати аліментів з заявленої підстави сімейним законодавством не передбачено, а понесенні ним витрати не є додатковими відповідно до вказаних норм.

Заслухавши пояснення позивача, його представника, представника відповідача, допитавши свідків, повно, всебічно та об'єктивно дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі до 24 вересня 2008 року. Від даного шлюбу мають неповнолітнього сина - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 03 лютого 2009 року з позивача стягнуто на користь відповідача аліменти на утримання неповнолітнього сина - ОСОБА_5 у розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 04.11.2008 року і до досягнення дитиною повноліття.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 30 вересня 2013 року збільшено розмір аліментів, які стягуються з позивача на користь відповідача на утримання неповнолітнього сина до 1/2 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 02.08.2013 року і до досягнення дитиною повноліття.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 10 червня 2014 року збільшено розмір аліментів, які стягуються з позивача на користь відповідача на утримання неповнолітнього сина та визначено їх у твердій грошовій сумі у розмірі 700 грн. щомісячно, починаючи з 19.02.2014 року і до досягнення дитиною повноліття.

Судом встановлено, що ОСОБА_6 з 13 листопада 2014 року проживає разом з батьком у квартирі АДРЕСА_1 та з цього часу саме він почав нести витрати на його утримання, в тому числі харчування, одяг, дозвілля, шкільних потреб, що підтверджується наявними у матеріалах справи доказами, зокрема квитанціями на купівлю одягу та не оспорювалось представником відповідача. Зазначене також підтвердили допитані в судовому засідання свідки - ОСОБА_5 особисто зазначив, що він проживає разом з батьком з 13 листопада 2014 року і саме той здійснює витрати на його утримання, а також цивільна дружина позивача - ОСОБА_7.

Водночас, незважаючи на встановлені судом обставини, заявлена позивачем відповідна вимога про встановлення факту постійного проживання неповнолітнього ОСОБА_5 разом з батьком починаючи з листопада 2014 року та перебування на його утриманні, не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 13 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України) цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. А статтею 14 цього кодексу передбачено, що цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язком для неї.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 15 ЦПК України встановлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Тобто, законодавство пов'язує право звернення за судовим захистом з суб'єктивною думкою фізичної особи щодо порушення чи оспорювання її інтересів; об'єктивна наявність чи відсутність таких порушень встановлюється під час розгляду справи.

За змістом ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Проте як відповідно до ч. 1 ст. 15 цього Кодексу кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Таким чином до суду вправі звертатися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється.

При цьому, за змістом вказаної статті, а також інших норм, які гарантують право на звернення до суду (Конституція України, ЦК України та інші нормативно-правові акти) повинні існувати порушення права чи законного інтересу або спір щодо них на момент звернення до суду.

Відтак, звертаючись до суду з вимогою про встановлення факту постійного проживання неповнолітнього ОСОБА_5 разом з батьком починаючи з листопада 2014 року та перебування на його утриманні, позивачем не доведено яким чином порушується його право чи не визнається особою до якої пред'явлено позов в цій частині у розумінні стст. 15, 16 ЦК України, оскільки, як встановлено судом вище, зазначені факти жодним чином не були оспорені відповідачем, а у випадку безспірності вимог та наявності порушеного у зв'язку з ними права позивача, він може звернутися до суду в порядку окремого провадження з заявленими вимогами.

Водночас, за змістом ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. А частиною 2 цієї статті встановлено, що фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Зазначені положення також визначені частиною 3 ст. 160 Сімейного кодексу України (далі по тексту - СК України) за якою, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Оскільки неповнолітній ОСОБА_5 досяг чотирнадцятирічного віку, а окреме проживання його батьків (позивача та відповідача у даній справі) підтверджено матеріалами справи, вибір місця проживання належить виключно йому, а відтак позовні вимоги в частині визначення постійного місця проживання неповнолітньої дитини разом з батьком також не підлягають задоволенню.

При цьому, за змістом частини 4 ст. 223 ЦПК України, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред'явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них.

Оскільки після набрання рішенням суду про стягнення з позивача на користь відповідача аліментів на утримання дитини змінились обставини, що впливають на їх визначення, зокрема щодо зміни місця проживання дитини разом з батьком, а відповідно до вимог сімейного законодавства утримання аліментів на дитину покладається на того з батьків, з яким проживає дитина, а також несе витрати на її утримання, що також роз'яснив Пленум Верховного Суду у своїй постанові «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року №3, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в частині звільнення позивача від сплати аліментів, які стягуються на підставі рішення Дарницького районного суду м. Києва від 10 червня 2014 року, яким остаточно визначено розмір стягуваних з позивача аліментів.

Вимога позивача стосовно звільнення його від сплати аліментів в частині зупинення виконання судових рішень, за якими вони йому встановлені, починаючи з 13 листопада 2014 року, не підлягає задоволенню, оскільки зазначена вимога фактично є зупиненням виконання судового рішення, яке набрало законної сили, що є недопустимим у розумінні ЦПК України, а також його нормами не передбачено встановлення дати звільнення від їх сплати, а тому суд відмовляє у задоволенні позову в цій частині.

Також не заслуговують на увагу доводи представника відповідача щодо відсутності визначених СК України правових підстав для звільнення від сплати аліментів у зв'язку зі зміною обставин, що впливають на їх сплату, оскільки зазначені підстави встановлені саме ЦПК України, зокрема його частиною 4 ст. 223, яка і була застосована судом.

Водночас, згідно зі статтею 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ч. 1 ст. 181 СК України способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними.

Оскільки неповнолітній син - ОСОБА_5, як встановлено судом, проживає з батьком, мати - відповідач по справі зобов'язана надавати матеріальну допомогу на його утримання.

Судом встановлено, що відповідач з листопада 2014 року добровільно не надає допомогу на утримання сина, що також підтвердили допитані у судовому засіданні свідки, зокрема її син та цивільна дружина позивача.

Частиною 3 ст. 181 СК України встановлено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

При цьому, за змістом ст. 184 СК України, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

Як встановлено в судовому засіданні, відповідач не працює, оскільки звільнилась з попереднього місця роботи, що підтверджується наявною у матеріалах справи її трудовою книжкою, та з цього часу не має стабільного заробітку, також має незадовільний стан здоров'я, а тому суд дійшов висновку про наявність правових підстав щодо визначення розміру аліментів саме у твердій грошовій сумі, а не у частці від її доходу.

Статтею 182 СК України встановлено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватись з максимально можливим врахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї.

За змістом ст. 18 Конвенції про захист прав дитини, суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини.

Враховуючи вищевикладене та стан здоров'я дитини, його батька, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів у відповідності до наявних у матеріалах справи доказів, що мають істотне значення при вирішенні даного спору та те, що аліменти, спрямовані на утримання неповнолітнього сина, повинні бути достатніми і, разом з тим, співрозмірними з урахуванням мети аліментного зобов'язання, суд дійшов висновку, що в судовому засіданні встановлені, передбачені статтею 185 СК України, обставини для визначення аліментів на утримання неповнолітньої дитини - ОСОБА_5 у твердій грошовій сумі у розмірі 700 грн. щомісячно, від дня пред'явлення цього позову, у зв'язку з чим частково задовольняє позовні вимоги в цій частині.

Водночас, відповідно до ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв'язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за три роки.

Оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які докази про вжиття позивачем заходів до стягнення аліментів та ухилення відповідача від їх сплати, а позивачем та його представником під час розгляду справи їх не надано, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення вимог в частині стягнення з відповідача на його користь аліментів за минулий період.

За змістом п. 1 ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача додаткових витрат на утримання дитини, суд приходить до наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).

Частина 1 зазначеної статті закріплює правило, відповідно до якого, той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами. Дане положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається даною статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв'язку із розвитком певних її здібностей, страждає на тяжку хворобу, є калікою. Особливі обставини можуть бути зумовлені, як негативними (хвороба), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструменту, або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті). Такі особливі обставини будуть індивідуальними у кожному конкретному випадку.

У своїй позовній заяві щодо стягнення додаткових витрат на утримання дитини, позивач відносить до таких витрат кошти у розмірі 1 049 грн., які сплачені ним за купівлю піджака та кедів, а також 9 800 грн. - 20% за перший рік навчання у ПАТ «Вищий навчальний заклад «Міжрегіональна академія управління персоналом», що підтверджується відповідними квитанціями.

При цьому, частиною 2 ст. 185 СК України встановлено, що розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.

За правовим аналізом вказаної норми закону, визначення обставин, що можуть бути визнані істотними, закон відносить до компетенції суду. В свою чергу, доказами, що підтверджують наявність особливих обставин, що спричинили додаткові витрати на дитину, можуть бути документи, які свідчать, наприклад, про витрати на придбання спеціальних інструментів, призначених для розвитку здібностей людини (наприклад, музичного інструменту або спортивного спорядження тощо), витрати на заняття у музичних, мистецьких або спортивних закладах, на додаткові заняття, висновки МСЕК, довідки медичних закладів та інші документи, що підтверджують відповідний стан здоров'я дитини (хвороба, каліцтво), і свідчать про необхідність додаткових витрат на лікування (на придбання ліків, спеціальний медичний догляд, санаторно-курортне лікування тощо).

Разом з тим, додаткові витрати не є додатковим стягненням коштів на утримання дитини. Аліменти необхідні, щоб забезпечити нормальні матеріальні умови для життя дитини. В окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину.

Позивачем до позовної заяви не додано доказів та в судовому засіданні не доведено наявності особливих обставин, зумовлених негативними фактами, як то тяжка хвороба або каліцтво, або розвитком певних його здібностей, а додані до позовної заяви докази понесених витрат, зокрема, квитанції про сплату коштів на купівлю піджака і кедів, не є такими у розумінні ст. 185 СК України, оскільки зазначені речі необхідні задля забезпечення нормальних матеріальних умов життя дитини, тобто витратами на утримання дитини.

Окрім того, понесені позивачем витрати у вигляді здійсненої ним оплати за перший рік навчання у ПАТ «Вищий навчальний заклад «Міжрегіональна академія управління персоналом» також не можуть бути додатковими витратами у розумінні вищезазначеної норми, оскільки, по-перше, в матеріалах справи відсутній договір щодо вступу неповнолітнього до цього закладу, інших підтверджуючих документів про проходження ним навчання у даному закладі та взагалі складання вступних іспитів до нього, а відтак додана до матеріалів справи квитанція про оплату навчання не є належним та допустимим доказом понесення позивачем саме додаткових витрат на навчання. По-друге, суд також враховує встановлені під час судового розгляду інші обставини, такі як скрутний матеріальний стан відповідача у зв'язку з втратою роботи, незадовільний стан її здоров'я, а також відсутність її згоди щодо вступу неповнолітнього сина саме до вказаного навчального закладу, що підтверджено наданими ОСОБА_5 поясненнями під час його допиту у якості свідка.

Відповідно до приписів ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Водночас, статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Враховуючи вищевикладене та те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, в розумінні ст. 185 СК України, щодо стягнення додаткових витрат на дитину викликаних особливими обставинами, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги в цій частині є недоведеними та не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. А згідно з ч. 3 цієї статті, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної частини вимог.

На підставі викладеного та керуючись стст. 7, 160, 180, 181, 182, 184, 185, 191 Сімейного кодексу України, стст. 13, 14, 15, 16, 29 Цивільного кодексу України, стст. 10, 11, 15, 31, 57, 60, 88, 208, 209, 218, 223, 367 Цивільного процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Звільнити ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_3, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1; індивідуальний ідентифікаційний номер НОМЕР_1) від сплати аліментів на користь ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_4, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1; індивідуальний ідентифікаційний номер НОМЕР_2) на утримання сина - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, які стягуються на підставі рішення Дарницького районного суду м. Києва від 10 червня 2014 року у справі 753/3406/14 (2/753/2619/14).

Стягнути з ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_4, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1; індивідуальний ідентифікаційний номер НОМЕР_2) на користь ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_3, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1; індивідуальний ідентифікаційний номер НОМЕР_1) аліменти на утримання сина - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, у твердій грошовій сумі у розмірі 700 грн. щомісячно, починаючи з 04.03.2015 року і до досягнення ним повноліття.

Рішення допустити до негайного виконання у межах суми платежу за один місяць.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_4, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1; індивідуальний ідентифікаційний номер НОМЕР_2) на користь ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_3, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1; індивідуальний ідентифікаційний номер НОМЕР_1) витрати по сплаті судового збору в сумі 243,60 грн.

Стягнути з ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_4, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1; індивідуальний ідентифікаційний номер НОМЕР_2) в дохід держави судовий збір в розмірі 243,60 грн.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва через Дарницький районний суд м. Києва шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

СУДДЯ: КАЛІУШКО Ф.А.