АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий у 1 інстанції - Шевченко Т.М.
№22-ц/796/1449/2015 Доповідач - Борисова О.В.
Справа №752/4278/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 лютого 2015 року колегія суддів судової палати з розглядуцивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Гаращенка Д.Р.

при секретарі: Шалапуда Н.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2014 року у справі за позовом державного підприємства «Антонов» в особі філії «Серійний завод «Антонов» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по оплаті за проживання,-

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач у березні 2014 року звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по оплаті за проживання у кімнаті АДРЕСА_1 у розмірі 12335,95 грн., інфляційних втрат в розмірі 123,35 грн. та 3% річних в сумі 680,34 грн.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2014 року позов ДП «Антонов» в особі філії «Серійний завод «Антонов» задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_1 на користь ДП «Антонов» в особі філії «Серійний завод «Антонов» заборгованість у розмірі 12335,95 грн., інфляційні втрати в розмірі 123,35 грн. та 3% річних в сумі 680,34 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

В апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що позивач не надав жодних доказів того, що в нього є право нараховувати та встановлювати тарифи по оплаті за комунальні послуги у гуртожитку та доказів про взяття вищевказаного гуртожитку на баланс філії ДП «Антонов» «Серійний завод «Антонов».

Зазначає, що у квитанціях, на які посилається позивач, не вказано які саме надані комунальні послуги, суми за які комунальні послуги та по яких тарифах повинні сплачувати мешканці гуртожитку. Крім того, ніяких наказів чи розпоряджень про затвердження будь-яких тарифів у вищевказану гуртожитку в період з 2010 по 2013 рік не видавалось.

Відповідач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_5, відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити.

Представник позивача заперечувала проти задоволення апеляційної скарги та просила її відхилити.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_4 у судове засідання не з'явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Колегія суддів вважає можливим розглядати справу у їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явились, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішенням, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Разом з тим, рішення суду першої інстанції вказаним вимогам не відповідає.

Судом встановлено, що в кімнаті АДРЕСА_1 проживають та зареєстровані відповідачі.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі відмовляються отримувати від адміністратора оздоровчого комплексу квитанції для відшкодування витрат на проживання, при цьому розрахунок вартості розміщення та надання місця працівникам заводу для тимчасового перебування в АДРЕСА_1 за місяць виконувався на підставі роз'яснення Управління цінової політики виконавчого органу Київської міської ради (КМДА), уточненого розрахунку вартості розміщення та надання місця працівникам заводу для тимчасового перебування в АДРЕСА_1, спільного рішення Адміністрації філії ДП «Антонов» «Серійний завод «Антонов» та профспілкового комітету ПАУ на філії ДП «Антонов» «Серійний завод «Антонов» від 28 лютого 2012 року №19 та розпорядження від 01 червня 2013 року №54 та відповідно до розрахунку відповідачі мають заборгованість по оплаті за проживання за період з 01 квітня 2012 року по 01 лютого 2014 року в сумі 12335,95 грн., яка підлягає стягненню в повному обсязі.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Як вбачається з довідки Форми №3 від 24 лютого 2014 року в кімнаті АДРЕСА_1 проживають та зареєстровані: ОСОБА_2, ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та відповідачі займають ліжко-місця.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 12 червня 1984 року була прийнята на роботу на посаду медичної сестри в оздоровчий комплекс з санітарно-профілактичним лікуванням «Сокіл» згідно наказу №316/ОУ до ДП «Київський авіаційний завод «Авіант». В подальшому вона як робітник підприємства разом із своїм сином ОСОБА_1 були поселені у в кімнату АДРЕСА_1, де і були зареєстровані.

ОСОБА_3 15 квітня 2005 року була прийнята на роботу на посаду машиніста насосних установок 3 р. «Сокіл» на підставі наказу №71/К до ДП «Київський авіаційний завод «Авіант». Відповідач як працівник підприємства разом зі своїм чоловіком ОСОБА_4 та малолітньою дитиною ОСОБА_4 були також поселені до кімнати АДРЕСА_1 вказаного гуртожитку, де були зареєстровані.

06 лютого 2012 року ОСОБА_2 була звільнена з посади старшої медичної сестри оздоровчого комплексу «Сокіл» на підставі наказу №4031/ВК.

Позивач, звертаючись з позовом до суду обґрунтовував свої вимоги тим, що відповідачі мешкають не у гуртожитку, а у місці тимчасового проживання за адресою: АДРЕСА_1.

Разом з тим, як вбачається з технічного паспорту, виданого Київським міським бюро технічної інвентаризації 28 січня 2001 року, корпус №20 по вул. Столичне шосе, 29 км обліковується як квартирний (багатоповерховий) житловий будинок - гуртожиток.

При здійснені реєстрації місця проживання відповідачів у довідці Форми №1 та в паспортах останніх зазначено, що вони зареєстровані в гуртожитку.

Відповідно до ОСОБА_5 приймання в експлуатацію закінченого будівництва об'єкту за 1972 рік за адресою: АДРЕСА_1 в експлуатацію було здано гуртожиток.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що корпус АДРЕСА_1 відсутній у реєстрі гуртожитків Голосіївського району м. Києва і не передавався відповідно підприємством органам місцевого самоврядування, як гуртожиток, через ненадання балансоутримувачем ДП «Антонов» «Серійний завод «Антонов» інформації про те, що будівля за адресою: АДРЕСА_1 має статус гуртожиток.

Таким чином, колегія судді вважає, що відповідачі проживають саме в гуртожитку.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач посилався на ст.820 ЦК України та на розпорядження від 01 червня 2013 року №54 про введення уточнених розрахунків вартості розміщення та надання місця працівникам заводу для тимчасового перебування у корпусах ОК «Сокіл» згідно якого вартість розміщення та тимчасового перебування в кімнаті №18 за одну особу становить 338,62 грн., а за кімнату в цілому - 1354,47 грн.

Однак матеріали справи не містять доказів, що між сторонами був укладений договір найму приміщення (в гуртожитку), тоді як ч.1 ст.811 ЦК України передбачено, що договір найму житла укладається у письмовій формі.

Згідно з ч.1 ст.810 ЦК України за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату.

Проте, в матеріалах справи відсутні докази, що право відповідачів на користування житловим приміщенням у гуртожитку виникло у зв'язку з цивільно-правовою угодою, а не з підстав передбачених ст.128 ЖК УРСР.

За приписами ст.127 ЖК УРСР для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки.

За змістом ч.ч.1-3 ст.132 ЖК УРСР сезонні, тимчасові працівники і особи, що працювали за строковим трудовим договором, які припинили роботу, а також особи, що вчились у навчальних закладах і вибули з них, підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення з гуртожитку, який їм було надано у зв'язку з роботою чи навчанням.

Інших працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв'язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину.

Осіб, які припинили роботу з інших підстав, ніж ті, що зазначені в частині другій цієї статті, а також осіб, перелічених у статті 125 цього Кодексу, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення.

За правилами ст.125 ЖК УРСР без надання іншого жилого приміщення не може бути виселено, зокрема, осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років.

Таким чином, відповідачі є мешканцями гуртожитку в силу закону, а не на підставах договору найму житла, а тому на них поширюються гарантії, встановлені законодавством, зокрема, Примірним положенням про гуртожиток, затвердженим Постановою Ради Міністрів УРСР №208 від 03 червня 1986 року, Законом України «Про житлово-комунальні послуги» та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до п.36 Примірного положення про гуртожиток громадяни, які проживають у приміщеннях, що перебувають у їх відособленому користуванні, вносять плату за користування жилою площею і за комунальні послуги по ставках квартирної плати (тарифах), установлених для будинків державного та громадського житлового фонду.

Згідно з ст.14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» ціни/тарифи на комунальні послуги та послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій формуються і затверджуються центральними органами виконавчої влади, національними комісіями, що здійснюють державне регулювання у відповідних сферах, та органами місцевого самоврядування відповідно до їхніх повноважень , визначених законом.

Як вбачається з матеріалів справи, з червня 2009 року та на час спірних правовідносин в м. Києві діяли тарифи на послуги встановлені по кожному будинку (гуртожитку) окремо, розраховані виконавцями послуг з утримання будинків та прибудинкових територій, залежно від кількісних показників фактичного надання послуг з урахуванням забезпечення належного санітарно-гігієнічного, протипожежного, технічного стану будинку та прибудинкової території.

Зважаючи, що центральним органом виконавчої влади - Мінрегіоном України не розроблено та не затверджено методику розрахунку вартості ліжко-місця, відповідно виконавчим органом Київської міської ради (Київською міською державною адміністрацією) не встановлено вартість зазначеної плати.

Разом з тим, громадяни, які проживають у приміщеннях, що перебувають у їх відособленому користуванні, вносять плату за користування жилою площею по ставках квартирної плати (тарифах).

Відповідно до Порядку формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01 червня 2011 року № 869 «Про забезпечення єдиного підходу до формування тарифів на житлово-комунальні послуги» із змінами, тарифи (нормативні витрати, пов'язані з утриманням будинків і споруд та прибудинкових територій) розраховуються окремо за кожним будинком залежно від запланованих кількісних показників фактичного надання послуг з урахуванням забезпечення належного санітарно-гігієнічного, протипожежного, технічного стану будинків і споруд та прибудинкових територій з урахуванням переліку послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій згідно з додатком до Порядку.

На теперішній час, тарифи на послуги для гуртожитків розраховуються згідно з зазначеним Порядком, а вартість послуг з утримання будинків і споруд з розрахунку на ліжко-місце визначається як добуток тарифу на ці послуги на норму житлової площі для однієї особи в гуртожитку.

Як вбачається з матеріалів справи, філія «Серійний завод «Антонов» ДП «Антонов» не зверталась до Департаменту економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) з приводу затвердження тарифів на послуги з утримання будинку і прибудинкових територій для гуртожитку, що знаходиться на території оздоровчого комплексу «Сокіл», хоча про необхідність затвердження таких тарифів підприємству направлялись відповідні листи.

В наданій позивачем довідці про розрахунок відшкодування витрат підприємством вартості розміщення та надання місця для тимчасового перебування у кімнаті №18 за період з 01 лютого 2012 року по 01 лютого 2014 року є визначення «експлуатаційні витрати» до яких включено: оплата проїздних квитків, використання флешки, обслуговування бухгалтерських програм, послуги зв'язку, тощо.

Разом з тим, норми чинного законодавства які регулюють спірні правовідносини, не містять такого визначення як «експлуатаційні витрати» та їх складові.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачами щомісячно вноситься оплата комунальних послуг за займану ними кімнату гуртожитку за період з 01 квітня 2012 року по 01 лютого 2014 року відповідно до кількості спожитих комунальних послуг згідно з затвердженими тарифами для гуртожитків м. Києва.

При цьому, позивачем зроблено розрахунок вартості проживання відповідачів на підставі спільного рішення адміністрації філії ДП «Антонов» «Серійний завод «Антонов» та профспілкового комітету ПАУ на філії ДП «Антонов» «Серійний завод «Антонов» від 28 лютого 2012 року №19, та розпорядження заступника директора з кадрових та соціально-побутових питань філії ДП «Антонов» «Серійний завод «Антонов» згідно якого вартість для проживання за кімнату №18 складає 1354,47 грн., по 338,62 грн. за одну особу.

Посилання позивача на те, що розрахунок проводився відповідно до рекомендацій викладених у листі Управління цінової політики №09050/4-439 від 08 грудня 2011 року вимог позовної заяви не підтверджують, оскільки як зазначено в даному листі в м. Києві діють тарифи на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій по кожному будинку окремо, розраховані виконавцями послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій відповідно до Порядку формування тарифів на зазначені послуги, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01 червня 2011 року №869, який використовується для розрахунку вартості на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій. Разом з тим, позивачем розрахунок експлуатаційних витрат проведено на власний розсуд, а не у відповідності до цього Порядку з включенням витрат, які не входять до переліку послуг, що можуть бути покладені на споживачів (зокрема, використання флешки, обслуговування бухгалтерських програм, курси КНС, послуги зв'язку та інше).

Враховуючи те, що позивач не звертався в установленому законом порядку за затвердженням тарифів до виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), колегією суддів не може бути прийнятий до уваги розрахунок вартості розміщення відповідачів та витрат пов'язаних з утриманням приміщень та заборгованості за період з 01 квітня 2012 року по 01 лютого 2014 року в сумі 12335,95 грн.

Згідно з ст. ст. 10,60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

А тому колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для стягнення визначеної позивачем заборгованості, оскільки при її розрахунку позивачем включено експлуатаційні витрати та тарифи, які не затверджені у визначеному законом порядку.

На основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст.218, 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2014 року скасувати та ухвалити нове рішення наступного змісту.

В задоволенні позову державного підприємства «Антонов» в особі філії «Серійний завод «Антонов» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по оплаті за проживання - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: