У Х В А Л АІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01 квітня 2015 року м. Київ

Колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Журавель В.І., Лесько А.О., Черненко В.А.

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Романівської сільської ради Романівського району Житомирської області, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання недійсними та скасування рішень, визнання недійсними свідоцтв, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Романівського районного суду Житомирської області від 02 липня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 10 листопада 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2013 року ОСОБА_4 звернувся до суду з вищевказаним позовом, у якому просив:

- визнати незаконними та скасувати рішення виконавчого комітету Романівської сільської ради Романівського району Житомирської області від 25 травня 2010 року № 33 «Про призначення права власності на об'єкти нерухомого майна» в частині оформлення права власності та видачі свідоцтва про право власності на ім'я ОСОБА_5 на житловий будинок по АДРЕСА_1, рішення виконавчого комітету Романівської сільської ради Романівського району Житомирської області від 20 жовтня 2010 року № 68 «Про призначення права власності на об'єкти нерухомого майна» в частині оформлення права власності та видачі свідоцтва про право власності на ім'я ОСОБА_6 на житловий будинок по АДРЕСА_2;

- визнати недійсним свідоцтво про право власності на житловий будинок по АДРЕСА_1, видане ОСОБА_5, та свідоцтво про право власності на житловий будинок по АДРЕСА_2, видане ОСОБА_6;

- визнати за ним (позивачем) право на одержання у власність 1/3 частини житлового будинку по АДРЕСА_1 та 1/3 частини житлового будинку по АДРЕСА_2 в порядку спадкування після смерті батька ОСОБА_7

На обґрунтування своїх вимог посилався на те, що його батьки ОСОБА_7 та ОСОБА_6 перебували в зареєстрованому шлюбі та їм на праві спільної сумісної власності належало два житлових будинки АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 за вказаними вище адресами.

ІНФОРМАЦІЯ_1 його батько ОСОБА_7 помер.

19 липня 2010 року він разом з матір'ю ОСОБА_6 звернувся до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини за законом, оскільки заповіт не складався. Інші спадкоємці заяви не подавали. При формуванні спадкової справи зазначені вище житлові будинки, які належали на праві спільної сумісної власності ОСОБА_7 та ОСОБА_6, до спадкового майна включені не були з тих причин, що право власності на них було зареєстровано згідно з рішеннями виконавчого комітету Романівської сільської ради від 25 травня 2010 року № 33 та від 20 жовтня 2010 року № 68 відповідно за ОСОБА_5 (на будинок АДРЕСА_1) та ОСОБА_6 ( на будинок АДРЕСА_2). Відповідачам в подальшому були видані свідоцтва про право власності на нерухоме майно.

Оскільки право на спадщину було оформлено лише на одного спадкоємця, просив скасувати вказані рішення виконкому, визнати недійсними видані на підставі цих рішень свідоцтва про право власності та визнати за ним право на одержання у власність у порядку спадкування 1/3 частини зазначених будинків.

Рішенням Романівського районного суду Житомирської області від 02 липня 2014 року, залишеним без зміни ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 10 листопада 2014 року, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення та ухвалу судів попередніх інстанцій, ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Відповідно до частини другої статті 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_8, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що житлові будинки АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 не входили до складу спадкового майна після смерті батька позивача ОСОБА_7, оскільки станом на день смерті останнього його право власності на будинок АДРЕСА_2 не було оформлено, а єдиним власником будинку АДРЕСА_1 з 1989 року була ОСОБА_6, яка отримала його у власність в порядку спадкування після смерті ОСОБА_9

Колегія суддів погоджується з такими висновками судів.

Оцінивши всі зібрані у справі докази, правильно встановивши характер правовідносин та вірно застосувавши норми матеріального права, суди апеляційної інстанції з урахуванням встановлених обставин справи обґрунтовано дійшли висновку про відмову в позові.

Доводи скарги та матеріали витребуваної справи не дають підстав вважати, що судами при розгляді даної справи допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які передбачені статтями 338-341 ЦПК України як підстави для скасування рішення.

Згідно із частиною першою статті 335 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, а тому доводи касаційної скарги не можуть бути визнані як підстава для призначення справи до судового розгляду.

Оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, наведені в касаційній скарзі доводи висновків судів не спростовують.

Враховуючи наведене та керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити, рішення Романівського районного суду Житомирської області від 02 липня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 10 листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.І. Журавель

Судді А.О. Лесько

В.А. Черненко