№ провадження 2/646/114/2015
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21.10.2015 року м. Харків

Червонозаводський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді Шелест І.М.

за участю секретарів Біляєвої Ю.В.,

представника позивача ОСОБА_1, ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа ОСОБА_6 про звернення стягнення на предмет застави та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 третя особа ОСОБА_6 про визнання договору застави автотранспортного засобу припиненим,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, третя особа ОСОБА_6, в якому просив звернути стягнення на предмет застави: автомобіль марки MERCEDES-BENZ, модель R 320CDI 4 MATIC, сірого кольору, 2009 року випуску, номер шасі (кузова, рами) 4JGCB25E69A096050, реєстраційний номер № НОМЕР_1, який належить ОСОБА_5 на праві власності шляхом визнання права власності за ОСОБА_4 в рахунок погашення заборгованості за договором позики від 28.09.2012 року в сумі 683775,01 грн., що за офіційним курсом НБУ 12,95 за 1 долар США становить 52801,16 доларів США з яких: сума позики 548432,50 грн., що є еквівалентом 42350,00 доларів США, інфляційне збільшення суми боргу 57516,90 гривень, 3% річних від простроченої суми 16246,81 гривень, пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором 61578,80 гривень, та судові витрати. Посилався на порушення з боку позичальника умов договору позики та на своє, передбачене договором застави автотранспортного засобу, звернення стягнення на предмет застави в рахунок погашення боргу за договором позики.

ОСОБА_5 звернувся до суду з зустрічним позовом доОСОБА_4, третя особа ОСОБА_6, в якому просив визнати припиненим договір застави автотранспортного засобу - автомобіля марки MERCEDES-BENZ, модель R 320CDI 4 MATIC, сірого кольору, 2009 року випуску, номер шасі (кузова, рами) 4JGCB25E69A096050, реєстраційний номер № НОМЕР_1,, укладений 28.09.2012 р. між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 за реєстр. № 2184. Посилався на те, що договір застави автотранспортному засобу є договором майнової поруки і тому є змішаним договором, правовідносини за яким повинні регулюватися законодавчими актами «Про заставу», а і нормами ЦК України, які визначають відносини поруки.

Вважав, що оскільки позивач протягом 6 місяців після спливу строку, зазначеному у договорі позики, а саме до 29.09.2013 року, не звернувся до ОСОБА_5 з вимогою про задоволення своїх вимог, він пропустив встановлені законом строки для предявлення майнових вимог до майнового поручителя по договору застави, тому цей договір припинив свою дію в силу ст. 559 ЦК України.

Представники позивача відповідача за зустрічним позовом - ОСОБА_1, ОСОБА_2 повністю підтримали позовні вимоги та викладені в позові обставини, проти задоволення зустрічних позовних вимог заперечували за їх необґрунтованістю, сього числа не зявилися, просили слухати справу у їх відсутності.

Представник відповідача позивача за зустрічним позовом - ОСОБА_3 проти первісного позову заперечував, просив задовольнити зустрічний позов, сього числа у судове засідання повторно не зявився, доказів поважності причини неявки суду не надав.

Відповідач ОСОБА_5, будучи належним чином повідомлений про день та час слухання справи, у судове засідання не зявився, про причини неявки суд не повідомив.

В судове засідання третя особа не зявилася, причини неявки не повідомила суду. Про час та дату слухання справи повідомлена.

Суд, вислухавши пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги ОСОБА_4 підлягають задоволенню частково, а зустрічний позов ОСОБА_5 не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлені такі факти та відповідні правовідносини.

28 вересня 2012 року між ОСОБА_4 «Позикодавець» та ОСОБА_6 «Позичальник» було укладено договір позики, який було посвідчено та зареєстровано в реєстрі за №2181 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_7

Частиною 1 ст. 1046 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно п.1. договору позики позивач передав, а ОСОБА_6 прийняла до моменту підписання договору грошові кошти у розмірі 345576 гривень, що є еквівалентом 42350 доларів США.

П.п.3.1. п.3. договору позики встановлено, що строк, на який надається позика складає 6 місяців, починається з моменту підписання сторонами Договору, а саме з 28.09 2012 року і закінчується 29.03.2013 року.

Відповідно до п.п.4.1. п.4 договору позики ОСОБА_6 зобовязується сплачувати позивачу суму позики щомісячно до двадцятого числа кожного місяця, не менш ніж як по 9996 гривень, що є еквівалентом 1225 доларів США та 285600 гривень, що є еквівалентом 35000 доларів США до 29 березня 2013 року. Фактом виконання ОСОБА_6 свого обовязку по поверненню позики є заява позивача, справжність підпису на якій засвідчується нотаріально та є невідємною частиною договору позики.

Відповідно до ч.1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 629 ЦК України також передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 527 ЦК України встановлено, що боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Згідно ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 1049 ЦК України встановлено обов'язок позичальника повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

ОСОБА_6 боржник за договором позики від 28.09.2012 р. в строк за договором та на час розгляду даної справи в суді свої зобовязання не виконала, позичені у позивача грошові кошти не повернула.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Статтею 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.

Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Згідно ч.1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Статтею 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, у звязку з невиконанням умов договору позики від 28.09.2012 року у ОСОБА_6 виникла заборгованість за договором у розмірі 345576,00 грн.

Інфляційне збільшення суми боргу 57516,90 гривень, 3% річних від простроченої суми за період 30.03.2013 р. - 23.10.2014 р. становить 16246,81 гривень, пеня за несвоєчасність виконання грошового зобов'язання за договором за період з 11.11.2013 р. по 24.10.2014 р. становить 61578,80 грн.

На забезпечення зобовязання, що виникло у ОСОБА_6 за договором позики, позивачем «Заставодержатель» з ОСОБА_5 «Заставодавець» 28 вересня 2012 року було укладено договір застави автотранспортного засобу, який було посвідчено та зареєстровано в реєстрі за №2184 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_7

Згідно ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися зокрема заставою.

Частиною 1 ст. 1 Закону України «Про заставу» встановлено, що Застава - це спосіб забезпечення зобов'язань, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст. 572 ЦК України, ч.2 ст. 1 ЗУ «Про заставу» в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Частиною 1 ст. 583 ЦК України та ч.2 ст. 11 ЗУ «Про заставу» встановлено, що заставодавцем може бути боржник або третя особа (майновий поручитель).

Згідно п.2, п.3 договору застави з метою забезпечення виконання ОСОБА_6 зобовязань за договором позики, ОСОБА_5 передає позивачу у заставу належне йому майно, а саме: автомобіль марки MERCEDES-BENZ, модель R 320CDI 4 MATIC, сірого кольору, 2009 року випуску, номер шасі (кузова, рами) 4JGCB25E69A096050, реєстраційний номер № НОМЕР_1, який належить ОСОБА_5 на праві власності на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу САА № 259733 виданого ВРЕР №1 м. Харкова ГУМВСУ Харків 10.12.2009 року.

Відповідно до п.1, 10 договору застави заставою забезпечуються вимоги Заставодержателя по основному зобов'язанню, та також вимоги щодо відшкодування: витрат, пов'язаних з пред'явленням вимоги за Договором позики і зверненням стягнення на предмет застави; збитків, завданих порушенням Заставодавцем зобов'язань за Договором позики; збитків, завданих порушенням умов цього договору; витрат, пов'язаних з реєстрацією предмету застави в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна.

Пунктом 6 договору застави встановлено, що зобовязання, яке забезпечене заставою, буде виконаним, якщо сплачені усі боргові зобовязання, а також відшкодовані у повному обсязі витрати по договору позики.

Відповідно до ст. 589 ЦК України, ст. 22 ЗУ «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», ст. 19 ЗУ «Про заставу» та абз.2 п.1 договору застави позивач за рахунок заставленого майна має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.

Статтею 590 ЦК України, ст. 20 ЗУ «Про заставу», ст. 23 ЗУ «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 24 ЗУ «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса в порядку, встановленому законом, або в позасудовому порядку згідно із цим Законом.

Згідно п.9 договору застави позивач здійснює звернення стягнення на предмет застави одним з наступних способів: виконавчий напис нотаріуса, судове врегулювання, право позивача від свого імені продати предмет застави будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу, право позивача без згоди ОСОБА_5 зареєструвати за собою право власності на предмет застави.

Відповідно до ч.2 ст. 25 «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження в рішенні суду зазначається зокрема спосіб реалізації предмета забезпечувального обтяження шляхом проведення публічних торгів або із застосуванням однієї з процедур, передбачених статтею 26 цього Закону.

Пунктом 1 ч.1 ст. 26 ЗУ «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» встановлено, що обтяжувач має право на власний розсуд обрати такий спосіб звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, як передача рухомого майна, що є предметом забезпечувального обтяження, у власність обтяжувача в рахунок виконання забезпеченого обтяженням зобов'язання в порядку, встановленому цим Законом.

Згідно ст.ст. 11-16 ЦК України цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки. Особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. При здійсненні своїх прав особа зобовязана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Виконання цивільних обовязків забезпечується засобами заохочення та відповідальністю, які встановлені договором або актом цивільного законодавства. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Ст.ст. 202-205, 207, 208 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Правочин може вчинятися усно або в письмовій формі.

Згідно ст.ст. 509, 524, 525, 526, 530 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Зобовязання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобовязання має грунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобовязання в іноземній валюті. Одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно ст.ст. 553, 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Статтями 572, 575 ЦК України встановлено, що в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Відповідно до ст.ст. 626-629, 638 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Договір є обовязковим для виконання сторонами. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно 629 ЦК України що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

28.09.2012 року при укладанні договору застави автотранспортного засобу між ОСОБА_4 з ОСОБА_5 було погоджено всі умови договору, зокрема умови щодо звернення стягнення на предмет застави шляхом визнання права власності на автомобіль за заставодержателем.

Як вбачається з вищенаведених норм чинного законодавства України, застава за правовою природою самостійним видом забезпечення виконання зобовязання та регулюється нормами параграфу 6 (статті 572-593) гл. 49 ЦК України та спеціальним законом.

Пунктом 23 Постанови № 5 Пленуму вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин встановлено, що при вирішенні спорів за участю майнових поручителів суди мають виходити з того, що відповідно до статті 11 Закону України "Про заставу", майновий поручитель є заставодавцем. Відповідно до статті 546 ЦК застава (іпотека) та порука є різними видами забезпечення, тому норми, що регулюють поруку (статті 553 - 559 ЦК), не застосовуються до правовідносин кредитора з майновим поручителем, оскільки він відповідає перед заставодержателем за виконання боржником основного зобов'язання винятково в межах вартості предмета застави.

Такий самий висновок підтверджується Висновками Верховного Суду України, викладені в постановах, ухвалених за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п.1 ч.1 ст.355 ЦПК України, за ІІ півріччя 2014р. пунктом 5 розділу «Спори щодо забезпечення виконання зобовязань» передбачено, що «відповідно до ч.1 ст.546 ЦК України виконання зобовязання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, притриманням, завдатком. Згідно із ч.1 ст.553 цього Кодексу за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку. Частиною 1 ст.554 ЦК України передбачено, що боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Відповідно до ст.572 зазначеного Кодексу в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобовязання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника. Аналогічні положення містять ч.1 ст.20 Закону України від 20 жовтня 1992р. №2654- XII «Про заставу» .

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що застава і порука є різними видами забезпечення зобовязань, тому норми, які регулюють поруку (статті 553-559 ЦК України), не застосовуються до правовідносин кредитора з майновим поручителем, оскільки він відповідає перед заставодержателем за виконання боржником основного зобовязання виключно в межах вартості предмета застави.

Таким чином, посилання ОСОБА_5 на договір застави, як на змішаний договір з договором поруки є помилковим, та не є підставою для визнання договору застави автотранспортного засобу від 28.09.2012 року припиненим.

Виходячи з аналізу положень Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 р. № 296/5 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22.02.2012 р. за № 282/20595, при посвідченні правочинів, нотаріуси в тексті посилаються на відповідні норми Законів України, які регулюють певні правовідносини. Отже при посвідченні договору застави, який є змішаним з договором поруки, нотаріус, окрім положень Закону України «Про заставу», повинен був би в тексті такого договору посилатися і на норм ЦК України які регулюють відносини поруки.

Згідно з ч. 1 3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 57, ст. 64 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

Позивач за зустрічним позовом згідно з вимогами ст. 60, ст. 64, ст. 131 ЦПК України мав доказати всі обставини про підстави вважати укладений договір застави змішаним договором. Таких доказів надано суду не було.

Що стосується посилань представника відповідача ОСОБА_5 ОСОБА_3 на те, що ОСОБА_6 частково виконала свої зобовязання за договором позики від 28.09.2012 року, суд вважає їх недоведеними і безпідставними.

Так, відповідно до п. 4.1. Договору позики, факт виконання позичальником свого обовязку по поверненню позики підтверджується заявою Позикодавця, справжність підпису на якій засвідчується нотаріально і є невідємною частиною цього договору позики.

Надані представником ОСОБА_5 ОСОБА_3 ксерокопії розписок (а.с. 87-87) не є належними та допустимим доказом.

Крім того, як встановлено, між ОСОБА_4 і ОСОБА_6 було укладено інший договір позики, забезпечений іпотекою, а даних на виконання умов якого саме договору розписки не місять.

Таким чином суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_4 ґрунтуються на Законі, і підлягають задоволенню частково. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 необхідно відмовити у звязку з недоведеністю вимог.

На підставі викладеного, керуючись, , ст.ст. 3, 11, 12, 15, 16, 256-258, 509, 526, 527, 530, 549, 572, 583, 589, 590, 610, 625, 1046, 1049, 1050 ЦК України, ст.ст. 1, 19, 20 Закону України «Про заставу», ст.ст. 22-26 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», ст. ст. 3, 4, 5, 11, 10, 11, 57, 58, 60, 79, 84, 88, 209, 212, 214-216, 218, 222 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_4 - задовольнити частково.

Звернути стягнення на предмет застави: автомобіль марки MERCEDES-BENS, МОДЕЛЬ R 320CDI 4 MATIC, сірого кольору, 2009 року випуску, номер шасі (кузова, рами) 4JGCB25E69A096050, реєстраційний номер № НОМЕР_1, який належить ОСОБА_5 на праві власності шляхом визнання права власності за ОСОБА_4 в рахунок погашення заборгованості за договором позики від 28.09.2012 року в сумі 345 576 (триста сорок пять тисяч пятсот сімдесят шість гривень), інфляційне збільшення суми боргу 57516,90 (п'ятдесят сім тисяч п'ятсот шістнадцять) гривень 90 копійок, 3% річних від простроченої суми - 16246,81 (шістнадцять тисяч двісті сорок шість) гривень 81 копійка, пеня за несвоєчасність виконання грошового зобов'язання за договором - 61578,80 грн. (шістдесят одна тисяча пятсот сімдесят вісім гривень 80 коп.), що загалом складає 480 918 (чотириста вісімдесят тисяч девятсот вісімнадцять гривень 51 коп.).

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 судові витрати в сумі 3 654 (три тисячі шістсот пятдесят чотири) грн.

У задоволенні позову в іншій частині - відмовити.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 відмовити.

Рішення може бути оскаржене.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: І.М. Шелест