АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/7461/15 Справа № 185/4340/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - Гаврилов В. А. Доповідач - Кочкова Н.О.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2015 року м. Дніпропетровськ

Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

Головуючої - судді Кочкової Н.О.,

суддів - Григорченка Е.І., Каратаєвої Л.О.,

при секретарі - Левцунову І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Кредитної спілки «Союз-Дніпро» про визнання умов кредитного договору незаконними та недійсними, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 червня 2015 року, -

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що 27.09.2013 року уклав з відповідачем кредитний договір №2555/13 на суму 18870 грн., але фактично отримав 14 716 грн. Згідно п.1.1 договору з нього було стягнуто в день отримання проценти в сумі 3870,00 грн. Відповідач йому не повідомив, що не є банківською установою та не надав для огляду ліцензію Державної комісії з регулювання ринку фінансових послуг. Вважає, що умови п.п.1.1., 4.1., 4.4 договору не відповідають чинному законодавству та порушують його права: кредитна спілка «Союз-Дніпро» є неприбутковою організацією, але отримала дохід за користування коштами в той час, коли сама послуга не надавалась. Посилаючись на ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та ч.1, 2 ст. 1, ст.9 Закону України «Про захист від недобросовісної конкуренції» позивач просив умови пунктів 1.1, 4.1, 4.4 кредитного договору № 2555/13 від 27 вересня 2013 року в частині розмірів відсотків та в частині розміру відсоткової ставки по кредиту та вимоги по сплаті відсотків за користування кредитом - визнати незаконними та недійсними з моменту укладення, зобов'язати КС «Союз-Дніпро» зарахувати грошові кошти, сплачені на виконання умов кредитного договору та зараховані як сплата відсотків за користування кредитом, зарахувати на повернення суми основного боргу (а.с.1-4).

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 червня 2015 року задоволенні позову відмовлено (а.с.34-35).

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду та просить ухвалити нове рішення (а.с.38-40).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд 1 інстанції посилався на ст. 651 ЦК України та виходив з того, що підстави для зміни умов кредитного договору відсутні.

Однак, із висновками суду погодитись не можна з наступних підстав.

Згідно із ст.ст.3, 11 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 звернувся з позовом до Кредитної спілки «Союз-Дніпро» про визнання умов кредитного договору незаконними та недійсними, ці вимоги судом не розглянуті, а позовні вимоги про зміну умов кредитного договору позивачем не заявлялись. За таких обставин рішення суду підлягає скасуванню на підставі п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України з ухваленням нового рішення.

Установлено, 27 вересня 2013 року між КС «Союз-Дніпро» та членом кредитної спілки ОСОБА_2 був укладений кредитний договір №2555/13, відповідно до якого позичальник отримав у кредит кошти у сумі 18870грн. строком на 36 місяців на умовах, встановлених договором. Зокрема, у день отримання кредитних коштів позичальник сплачує відсотки у сумі 3870,00 грн. (із розрахунку 20,51%), а також проценти, нараховані згідно із п.4.2 договору. Посилання в п.1.1 кредитного договору на те, що нарахування процентів передбачено п.4.2. є технічною помилкою, оскільки порядок нарахування процентів передбачено п.4.1., які нараховуються: по-перше на залишок заборгованості, вказаної у п.1.1. договору, по-друге щомісячно із розрахунку 1,95% на залишок заборгованості; тип процентної ставки є фіксованим, при цьому проценти нараховуються у відсотках від суми кредиту з наступного дня після надання кредиту до дня повного погашення. Ця помилка не впливає на розмір відсотків та суть умов укладеного договору. Отже, п.4.1 договору та графіком погашення кредиту, що встановлений п.4.2 договору, сторонами погоджені строки та розміри щомісячних внесків на повернення частини кредиту, що залишилась, і розмір відсотків, а також загальна сума щомісячного платежу (а.с.7-8). Наявність особистого підпису ОСОБА_2 у кредитному договорі суд визнає прямим підтвердженням ознайомлення його з умовами кредитного договору та згоду на отримання коштів саме за таких умов.

Згідно ч.1 ст.626, ст.627 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору.

За положеннями ч.1 ст.628, ч.1 ст.638 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Стаття 215 ЦК України передбачає, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

За змістом ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів" договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; тип відсоткової ставки; суму на яку кредит може бути виданий; строк на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; тощо.

Із матеріалів справи вбачається, що кредитний договір підписаний сторонами, кошти у сумі 18870грн. позивачем отримані, що підтверджується видатковим касовим ордером № 4863. У цей же день позивачем сплачена сума відсотків за користування кредитом - 3870грн. (а.с.7-8, 9, зворот). У період з 27.09.2013 року по 30 квітня 2014 року позивачем на виконання умов договору щомісячно сплачувались кошти, які включали повернення основного боргу і плату за користування кредитом (проценти), що підтверджується квитанціями (а.с.9).

У п.6 кредитного договору зазначено, що позичальник стверджує, що, зокрема: є повністю дієздатним, його волевиявлення є вільним і відповідає його внутрішній волі, умови договору вважає вигідними для себе, зміст ч.2 ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів" йому відомий, кредитор повідомив позичальника у письмовій формі зазначену у вказаній нормі інформацію (а.с.6).

Посилання апелянта на те, що відповідач не повідомив ОСОБА_2 про те, що не є банківською установою та не надав для огляду ліцензію Державної комісії з регулювання ринку фінансових послуг України прийняти до уваги не можна, оскільки ОСОБА_2 не заперечує, що за отриманням кредиту він звернувся не до банку, а саме до кредитної спілки, заповнив власноручно заяву про вступ до Кредитної Спілки «Союз-Дніпро», був ознайомлений зі Статутом КС та сплатив вступний внесок у сумі 20грн. (а.с.9, зворот).

Крім того, в матеріалах справи наявна ліцензія Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг №581557 серія АВ від 07.10.2011 зі строком дії з 13 жовтня 2011 року до 13 жовтня 2014 року (а.с.30-а).

Виходячи із того, що позичальник погодився на умови надання кредиту, останні його влаштовували, у тому числі умови договору щодо розміру та порядку виплати процентів за користування кредитом, що свідчить про дотримання кредитодавцем вимог ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів" щодо надання інформації про умови отримання кредиту, зміст договору відповідає вимогам закону, при підписанні оспорюваного договору сторонами було досягнуто згоди з усіх істотних умов, які були обумовлені та прийняті ними, волевиявлення позичальника було вільним і відповідало його внутрішній волі, правочин укладено у письмовій формі та був спрямований на настання реальних наслідків, кредит ОСОБА_2 отримано, при укладенні договору сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності.

З урахуванням викладеного, колегія суддів не вбачає підстав для визнання вказаних пунктів договору недійсними, посилання позивача на те, що вказані пункти є несправедливими по відношенню до споживача та протирічать ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», не знайшли свого підтвердження. Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 60 ЦПК України передбачено обов'язок сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Оскільки позивачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження позовних вимог, у задоволенні позову слід відмовити.

Посилання апелянта на те, що Кредитна Спілка не має права на отримання процентів, - не можна прийняти до уваги. Так, згідно із ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України; відповідно до ч.1,2 ст. 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором; розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів; частиною 1 ст. 536 ЦК України встановлено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами.

Наведеними нормами передбачено обов'язок боржника сплачувати проценти за користування чужими грошовими коштами, виняток з цього правила може бути встановлений лише договором і тільки між фізичними особами. Тобто, користування чужими грошовими коштами, запозиченими у юридичної особи, завжди є платним.

Відповідно до п.2 ч.1, ч.2 Закону України «Про кредитні спілки» кредитна спілка надає кредити своїм членам на умовах їх платності, строковості та забезпеченості в готівковій та безготівковій формі і має право самостійно встановлювати: розмір плати (процентів) за користування кредитами.

Посилання ОСОБА_2 у позовній заяві на те, що від нього приховали значущу інформацію, - не приймаються до уваги, оскільки ним не зазначено, яку саме інформацію було приховано, а Закон України «Про захист від недобросовісної конкуренції» застосовується лише до відносин, у яких беруть участь суб'єкти господарювання (стаття 2). Посилання позивача на те, що йому нав'язали послугу - добровільне страхування від нещасних випадків, - не заслуговує на увагу, оскільки позовні вимоги про визнання недійсним договору добровільного страхування позивачем не заявлялись.

За таких обставин апеляційну скаргу слід задовольнити частково, скасувати рішення суду від 3 червня 2015 року та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову з підстав, що зазначені вище.

Керуючись ст.307, п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України, апеляційний суд,-

В И Р І Ш И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 червня 2015 року - скасувати та ухвалити нове рішення. У задоволенні позову ОСОБА_2 до Кредитної спілки «Союз-Дніпро» про визнання умов кредитного договору незаконними та недійсними - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Судді: