У Х В А Л А

іменем україни

01 квітня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О. П.,

суддів: Дербенцевої Т. П., Остапчука Д. О.,

Карпенко С. О., Савченко В. О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Правекс-Банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості, за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Правекс-Банк» на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 17 червня 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 10 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2013 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Правекс-Банк» (далі - ПАТ КБ «Правекс-Банк»), посилаючись на неналежне виконання ОСОБА_3 умов кредитного договору від 11 вересня 2008 року № 539-089/08Р, просило стягнути солідарно з позичальника та ОСОБА_4 як поручителя 32 550,88 доларів США, що еквівалентно 260 179 грн 18 коп., заборгованості за вказаним договором та судові витрати.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 17 червня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 10 грудня 2014 року, в задоволенні позову ПАТ КБ «Правекс-Банк» відмовлено.

У поданій касаційній скарзі ПАТ КБ «Правекс-Банк», посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, ухвалені у справі судові рішення просить скасувати та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, обговоривши доводи касаційної скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, виходив із того, що позивач пропустив строк позовної давності, встановлений ст. 257 ЦК України.

Проте з такими висновками судів повністю погодитися не можна з огляду на наступне.

Судами встановлено, що 11 вересня 2008 року між ОСОБА_3 та Акціонерним комерційним банком «Правекс-Банк», правонаступником якого є ПАТ «Правекс-Банк», було укладено кредитний договір № 539-089/08Р, згідно з умовами якого банк надав відповідачу кредит у розмірі 21 056 доларів США, а останній зобов'язався повернути кредит у термін до 11 вересня 2015 року та сплатити відсотки за користування кредитними коштами у розмірі 13,99 % річних.

Цього ж дня із метою забезпечення вказаного договору між ОСОБА_3 та Акціонерним комерційним банком «Правекс-Банк» було укладено договір застави транспортного засобу № 539-089/08Р, відповідно до умов якого відповідач передав в заставу банку належний йому на праві власності автомобіль «Mitsubishi Lancer 1/5 Invite», тип ТЗ - легковий седан, д.н.з. НОМЕР_1, 2008 року випуску.

11 вересня 2008 року із метою забезпечення виконання вказаного кредитного договору між Акціонерним комерційним банком «Правекс-Банк» та ОСОБА_4 було укладено договір поруки № 539-089/08Р, згідно з умовами якого остання взяла на себе зобов'язання у випадку неналежного виконання боржником зобов'язань за зазначеним кредитним договором відповідати перед банком нарівні з боржником як солідарні боржники.

Згідно зі ст. ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Обґрунтовуючи підстави позову, ПАТ «Правекс-Банк» посилалось на те, що ОСОБА_3 зобов'язання за вказаним кредитним договором належним чином не виконував, внаслідок чого станом на 15 березня 2013 року виникла загальна заборгованість у сумі 32 550,88 доларів США, що еквівалентно 260 179 грн 18 коп., яку позивач просив стягнути на свою користь.

За змістом ст. ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов᾽язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом.

Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Відповідно до п. п. 4.4, 4.5 кредитного договору позичальник зобов'язується погашати заборгованість за кредитом шляхом внесення коштів рівними частинами в сумі 251 долари США щомісяця до 10-го числа наступного місяця. Відсотки за користування кредитом підлягають сплаті позичальником щомісяця (за час фактичного користування коштами протягом календарного місяця) у термін до 10-го числа місяця, наступного за місяцем нарахування відсотків, а також на момент припинення дії договору, зазначеного в п. 1.2 даного договору.

Отже, поряд зі встановленням строку дії договору сторони встановили і строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов'язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою.

Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Оскільки умовами договору встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Таким чином, оскільки за умовами договору погашення кредиту та сплата відсотків повинні здійснюватись позичальником частинами не пізніше 10-го числа кожного місяця, початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобов'язань.

У той же час, вирішуючи спір по суті та погоджуючись із висновками суду першої інстанції, на порушення приписів ст. 303 ЦПК України апеляційний суд не звернув уваги на те, що у випадку неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів і відсотків за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Із доданих позивачем розрахунків заборгованості вбачається, що позичальником з 11 травня 2009 року порушені умови кредитного договору щодо сплати щомісячних платежів. Із позовом про стягнення кредитної заборгованості банк звернувся 08 травня 2013 року, про що свідчить поштовий штемпель на конверті (а. с. 47, т. 1). З урахуванням наведеного суд дійшов помилкового висновку про те, що строк позовної давності сплинув стосовно всіх платежів за договором. Судом не враховано той факт, що з дати подання позовної заяви у банку виникло право стягнути з боржника заборгованість зі сплати кожного щомісячного простроченого платежу в сумі 251 долари США, яка мала бути сплачена, починаючи не пізніше 10-го числа наступного місяця до закінчення строку повернення кредиту. При цьому несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, на порушення приписів ст. 303 ЦПК України апеляційний суд не звернув уваги на те, що строк позовної давності сплинув лише по окремій частині платежів за період з 11 травня 2009 року по 11 квітня 2010 року. Правових підстав для відмови в позові про стягнення заборгованості за період з 11 травня 2010 року по травень 2013 року у суду не було.

Крім того, відмовляючи в задоволенні позову у зв'язку з пропуском строку позовної давності, суд не звернув уваги на те, що заяву про застосування строку позовної давності було подано лише поручителем ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_5 (а. с. 97, т. 1).

У той же час суд не врахував, що саме зобов'язання поручителя щодо виконання умов кредитного договору є похідними від зобов'язань боржника, а не навпаки. Проте ОСОБА_3 із заявою про застосування строку позовної давності до суду не звертався.

З огляду на зазначене висновки суду про відмову в задоволенні позову у зв'язку з пропуском строку позовної давності є передчасними.

Порушення апеляційним судом при розгляді справи норм процесуального права (ст. ст. 10, 60, 179 ЦПК України) унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для її правильного вирішення, тому постановлена у справі ухвала апеляційного суду не може вважатись законною і обґрунтованою та в силу ст. 338 ЦПК України підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Правекс-Банк» задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду м. Києва від 10 грудня 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О. П. Касьян

Судді: Т. П. Дербенцева

С. О. Карпенко

Д. О. Остапчук

В. О. Савченко