АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_________________________
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 березня 2015 року колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого - Саліхова В.В.

суддів: Вербової І.М., Музичко С.Г.

при секретарі: Шалапуді Н.П.

за участю:

представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 27 січня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за борговою розпискою,

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення з останнього на його користь борг за борговою розпискою в сумі 140 000 грн., відсотки за користування грошовими коштами в сумі 14 000 грн., а також понесені судові витрати в розмірі 1 540 грн.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 27.01.2015 в задоволенні позову відмовлено у зв'язку з пропуском позивачем строку позовної давності.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове по суті позовних вимог. Апелянт посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права. В обґрунтування своїх доводів вказує, що подавав відповідний позов в межах строку позовної давності, але з порушеннями правил підсудності, в зв'язку з чим вважає, що не пропустив строку позовної давності за вищезгаданим позовом.

Відповідач в судове засідання не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце слухання справи, в зв'язку з чим колегія суддів на підставі ч. 2 ст. 305 ЦПК України ухвалила розглянути справу у його відсутності.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що остання не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач пропустив трирічний строк позовної давності на звернення до суду за захистом свого порушеного права.

З таким висновком суду погоджується і колегія суддів.

Справа № 760/21805/14
№ апеляційного провадження:22-ц/796/4111/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Букіна О.М.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Саліхов В.В.

З матеріалів справи вбачається, що 12.05.2011 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір позики, відповідно до якого позивач надав відповідачу в борг 140 000 грн., а останній зобов'язався повернути позивачу вказані кошти з відсотками в розмірі 14 000 грн. строком до 08.08.2011 (а.с.4). Позивач надав відповідачу вказані кошти, але відповідач своїх обов'язків за вказаним договором не виконав та гроші не повернув. 30.07.2014позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_3 суми заборгованості до Шевченківського районного суду м. Києва (а. с. 56-57). Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 28.08.2014 даний позов було повернуто ОСОБА_2 для подання до належного суду. Дана ухвала набрала законної сили 05.09.2014 (а. с.10). 07.10.2014 позивач звернувся в вищезгаданим позовом до Солом'янського районного суду м. Києва (а. с. 1-2). 27.01.2015 під час розгляду справи представник відповідача заявила клопотання про застосування судом до спірних правовідносин строк позовної давності (а. с. 58).

Відповідно до ст ст. 1046, 1049 ЦК позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві суму позики у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути надана розписка позичальника.

Таким чином, законодавець визначив, що договір позики може бути підтверджено відповідною розпискою.

Враховуючи, що матеріали справи містять боргову росписку підписану сторонами по справі, та встановлення судом факту невиконання відповідачем своїх зобовязань за вказаним договором, колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції щодо обгрунтованості вимог позивача правильними.

Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо застосування судом першої інстанції при вирішенні зазначеного спору строку позовної давності.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).

Разом з тим, із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (частина друга статті 251 та частина друга статті 252 ЦК України).

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними в п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 № 14 установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення.

Матеріали справи свідчать, що договір позики було підписано сторонами 12.05.2011 з датою виконання зобов'язання 08.08.2011, а з відповідним позовом позивач звернувся лише 07.10.2014, тобто поза строки встановлені ст. 257 ЦК України. Також матеріали справи свідчать про те, що відповідач заявив клопотання про застосування судом строку позовної давності, а позивач не клопотав про продовження йому судом зазначеного строку, як пропущеного останнім з поважних причин.

Враховуючи наведені обставини колегія суддів вважає, що рішення суду про відмовлення в задоволенні позову саме у зв'язку з пропуском відповідного процесуального строку є правильним.

Посилання апелянта на те, що при розгляді справи в суді першої інстанції суд необґрунтовано не прийняв до уваги те, що з позовом про стягнення зазначеної заборгованості позивач звернувся 30.07.2014 до іншого суду, але з порушенням правил підсудності (а. с. 70), тобто в межах строку позовної давності, колегія суддів вважає безпідставними з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звертався з зазначеним позовом до Святошинського районного суду м. Києва, ухвалою якого від 10.06.2013 справа була повернута позивачу на підставі ч. 3 п. 4 ст. 121 ЦПК України (у зв'язку з порушенням правил підсудності). З позовом до належного Солом'янського районного суду м. Києва позивач звернувся лише 07.10.2014.

Виходячи з основних принципів цивільно-процесуального законодавства можливо зробити висновок про те, що звертаючись до суду з позовом, позивач просив ухвалити рішення, яким здійснити захист свого порушеного права, свобод чи інтересів. При цьому вимога, яка спрямована до суду (про порушення справи), є його процесуальним захистом, а вимога до відповідача є матеріально-правовою стороною позову, оскільки наявність такого права позивач і буде доводити при розгляді справи по суті.

Таким чином, до прийняття судом рішення про порушення цивільної справи можливо лише говорити про вимогу позивача до суду, а не до відповідача, оскільки останньому з об'єктивних обставин ще невідомо про пред'явлення до нього будь-якої вимоги з боку позивача.

Враховуючи наведені обставини, колегія суддів вважає, що звернення позивача з позовом до суду з порушенням правил підсудності не є належним пред'явленням вимоги до поручителя, а тому не може бути підставою для переривання перебігу строку позовної давності за вищезгаданим договором позики.

Посилання апелянта на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права не знайшли свого підтвердження при розгляді справи в апеляційному суді, а тому не можуть бути підставою для скасування або зміни рішення суду першої інстанції.

Враховуючи наведені обставини та вимоги ч. 1 ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст.303,304,308,313,314,315,325 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 27 січня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий: В.В. Саліхов

Судді: І.М. Вербова

С.Г. Музичко