Ухвала

іменем україни

11 березня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Амеліна В.І., Гончара В.П.,

Дербенцевої Т.П., Остапчука Д.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визначення порядку користування земельною ділянкою; за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визначення порядку користування земельною ділянкою, за касаційною скаргою ОСОБА_5, поданою в інтересах ОСОБА_4, на рішення апеляційного суду м. Києва від 16 січня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2011 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що він є власником 35/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1, а відповідач - власником 65/100 частин зазначеного будинку. Рішенням виконавчого комітету Київської міської ради депутатів трудящих від 8 березня 1955 року внаслідок обліку земель у забудованих кварталах Дарницького району зареєстровано за землекористувачами будинку АДРЕСА_1 земельну ділянку площею 875 кв. м та залишено в тимчасове користування земельну ділянку площею 23 кв. м, що складає 898 кв. м. Посилаючись на те, що співвласники будинку не можуть дійти згоди щодо користування земельною ділянкою, просив суд визначити порядок користування спірною земельною ділянкою, згідно з яким залишити у користуванні позивача Ѕ частину земельної ділянки, а у користування відповідача виділити частину земельної ділянки, на якій розміщена належна їй частина житлового будинку та частину земельної ділянки, необхідну для її обслуговування.

ОСОБА_4 пред'явила зустрічний позов, посилаючись на те, що розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 5 лютого 1998 року зі змінами, внесеними рішеннями Київської міської ради від 23 грудня 2004 року та 17 вересня 2009 року, передано у приватну власність сторонам земельну ділянку площею 0,09 га: ОСОБА_3 - 35/100 від 0,09 га та позивачці - 65/100 від 0,09 га. Посилаючись на те, що порядок користування земельною ділянкою повинен бути визначено відповідно до рішень органу місцевого самоврядування, просила суд визначити порядок користування земельною ділянкою площею 0,917 кв. м у АДРЕСА_1 та виділити у користування ОСОБА_4 65/100 від 0,917 га та ОСОБА_3 35/100 від 0,917 га.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 13 лютого 2013 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено.

Визначено порядок користування земельною ділянкою, площею 0,0917 кв.м, в АДРЕСА_1 між ОСОБА_4 65/100 від 0,0917 кв.м та ОСОБА_3 35/100 від 0,0917 кв. м.

Встановлено наступний порядок користування земельною ділянкою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1:

виділено ОСОБА_3 земельну ділянку площею 321,0 кв.м, що складає 35/100 частин від загальної площі земельної ділянки (з урахуванням площі під будинком та будівлями), в тому числі ділянка загального користування площею 2,5 кв. м.

Ділянку для обслуговування стіни будинку шириною 1,0 м, площею 5,0 кв.м в точках «В, К,Л, Б» залишено в загальному користуванні ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Визначено лінії розподілу ділянок.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 16 січня 2014 року рішення районного суду скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_3 задоволено.

Визначено порядок користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1 площею 0,090142 га (901,42 кв. м):

виділено в користування ОСОБА_3 Ѕ частину земельної ділянки по АДРЕСА_1, площею 450,71 кв. м;

виділено в користування ОСОБА_4 Ѕ частину земельної ділянки земельної ділянки АДРЕСА_1, площею 450,71 кв. м.

Визначено лінії розподілу ділянок.

У задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 в особі її представника - ОСОБА_5, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з частиною 2 статті 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні первісного позову та задовольняючи зустрічний позов, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_3 не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що він має право користування земельною ділянкою у розмірі Ѕ частини від 898 кв. м, яка є відмінною від його частки у праві власності на жилий будинок, а розпорядженням Київської міської ради від 5 лютого 1998 року, рішеннями Київської міської ради від 17 вересня 2009 року та від 17 вересня 2009 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 передано у приватну власність земельну ділянку відповідно 35/100 від 0,09 та 65/100 від 0,09 га.

Скасовуючи рішення районного суду та відмовляючи у задоволенні первісного позову і задовольняючи зустрічний позов, суд апеляційної інстанції виходив з того, що рішення Київської міської ради про передачу сторонам земельної ділянки у приватну власність не є документом, який посвідчує право власності або право користування земельною ділянкою та з того, що між попередніми власниками був встановлений порядок користування земельною ділянкою, а наступні зміни у розмірі часток не тягнуть за собою змін установленого порядку.

Проте погодитись із такими висновками апеляційного суду не можна, оскільки суд дійшов їх із порушенням норм матеріального та процесуального права.

Судами установлено, що рішенням виконавчого комітету Дарницької ради депутатів трудящих м. Києва від 24 вересня 1946 року відведено під індивідуальну забудову земельну ділянку ОСОБА_6 на АДРЕСА_1 (т.1, а.с. 40).

Рішенням Ватутінського районного суду м. Києва від 23 травня 1995 року за ОСОБА_7 визнано право власності на 65/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1, а за ОСОБА_8 - 35/100 частин домоволодіння (т.1, а.с. 21-22).

Як вбачається з акту встановлення і погодження меж землекористування від 5 жовтня 1995 року, до якого додані абрис та план встановлених меж на місцевості, попередні власники спірної земельної ділянки ОСОБА_7 та ОСОБА_8 погодили між собою межі землекористування по АДРЕСА_1. З цих документів вбачається, що ОСОБА_8 користується земельною ділянкою площею 395, 39 кв.м, а ОСОБА_7 - земельною ділянкою площею 426,55 кв.м (т.1, а.с. 14-17, 24-31).

Відповідно до договору купівлі-продажу від 23 жовтня 1996 року, укладеного між ОСОБА_8 та ОСОБА_3, останній придбав 35/100 частин будинку АДРЕСА_1.

З копії свідоцтва про спадщину за заповітом від 9 жовтня 2008 року вбачається, що ОСОБА_4 успадкувала 65/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1, яка належала ОСОБА_7 (т.1, а.с. 57-60).

На підставі розпорядження Київської міської державної адміністрації від 5 лютого 1998 року № 216 «Про передачу громадянам у приватну власність земельних ділянок для будівництва та обслуговування жилих будинків і господарських будівель» із змінами, внесеними на підставі рішень Київської міської ради від 23 грудня 2004 року та від 17 вересня 2009 року, сторонам передано у спільну часткову власність земельну ділянку площею 0,09 га: ОСОБА_4 площею 65/100 від 0,09 га та ОСОБА_3 35/100 від 0,09 га.

Частинами 1 та 2 статті 116 ЗК України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Згідно із ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 42 ЗК України в редакції, що діяла на час виникнення правовідносин щодо користування земельною ділянкою між ОСОБА_7 та ОСОБА_8, громадяни, яким жилий будинок, господарські будівлі та споруди і земельна ділянка належать на праві спільної сумісної власності, використовують і розпоряджаються земельною ділянкою спільно. Використання і розпорядження земельною ділянкою, що належить громадянам на праві спільної часткової власності, визначаються співвласниками цих об'єктів і земельної ділянки пропорційно розміру часток у спільній власності на даний будинок, будівлю, споруду. Наступні зміни в розмірі часток у спільній власності на жилий будинок і господарські будівлі, що сталися у зв'язку з прибудовою, надбудовою або перебудовою, не тягнуть за собою змін установленого порядку використання та розпорядження земельною ділянкою. Угода про порядок використання і розпорядження земельною ділянкою є обов'язковою для особи, яка згодом придбала відповідну частку в спільній власності на жилий будинок і господарські будівлі.

Вирішуючи справу, апеляційний суд на зазначене уваги не звернув, у порушення вимог ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України обставини справи встановив неповно, наявним у справі доказам належної оцінки не дав; посилаючись в обґрунтування своїх висновків щодо визначення порядку користування спірною земельною ділянкою на встановлений попередніми власниками порядок користування земельною ділянкою, не врахував, що відповідно до акту встановлення і погодження меж землекористування від 5 жовтня 1995 року, до якого додані абрис та план встановлених меж на місцевості, попередні власники спірної земельної ділянки ОСОБА_7 та ОСОБА_8 погодили між собою межі землекористування по АДРЕСА_1, згідно з якими ОСОБА_8 (правонаступник ОСОБА_3) користується земельною ділянкою площею 395, 39 кв.м + 33,41 кв.м, а ОСОБА_7 (правонаступник ОСОБА_4) - земельною ділянкою площею 426,55 + 61, 82 кв.м (т.1, а.с. 24-31), що не відповідає визначеним апеляційним судом часткам (по Ѕ частині). Поза увагою апеляційного суду залишилося і те, що визначений судом розмір часток спірної земельної ділянки не відповідає розміру часток сторін у спільній власності на будинок, а також розміру часток, які визначені рішенням органу місцевого самоврядування при передачі земельної ділянки співвласникам у власність.

З огляду на зазначене, рішення суду апеляційної інстанції не відповідає вимогам ст. ст. 213, 214 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору. За таких обставин колегія суддів вважає, що рішення підлягає скасуванню з передачею справи на новий апеляційний розгляд відповідно до ч. 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5, подану в інтересах ОСОБА_4, задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 16 січня 2014 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. КасьянГоловуючий
Судді:В.І. Амелін В.П. Гончар Т.П. Дербенцева Д.О. ОстапчукСудді:В.І. Амелін