Ухвала іменем україни
11 листопада 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є., суддів: Коротуна В.М., Мазур Л.М., Писаної Т.О., Юровської Г.В.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом селянського фермерського господарства «Едельвейс» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, Петропавлівського районного управління юстиції в особі Реєстраційної служби Петропавлівського районного управління юстиції про стягнення коштів, визнання договорів недійсними та тлумачення правочину, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 серпня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року селянське фермерське господарство «Едельвейс» (далі - СФГ «Едельвейс») звернулося до суду з позовом, в якому зазначало, що 20 травня 2008 року між ним та ОСОБА_2 були укладені договори оренди земельних ділянок, відповідно до умов яких остання передала в оплатне строкове користування земельні ділянки площею 4,88 га та площею 4,89 га, які розташовані на території Брагинівської сільської ради, на полі НОМЕР_5.

Договори оренди земельних ділянок були укладені строком на 5 років, з 01 січня 2009 року по 31 грудня 2013 року. Зборами орендодавців у травні 2013 року строк дії договору оренди земельних ділянок із ОСОБА_2 було продовжено на 10 років.

Також позивач вказував, що восени 2013 року засіяв поле НОМЕР_5, на якому розташовані ділянки відповідачки, озимою пшеницею, всього 74 га. Весь період дане поле оброблялось позивачем, вносились добрива, проводилась протравка посівного матеріалу.

У жовтні 2013 року СФГ «Едельвейс» стало відомо, що були зареєстровані договори оренди земельних ділянок, кадастрові номери НОМЕР_1 та НОМЕР_2, укладені між

ОСОБА_2 та ОСОБА_1

Уточнивши позовні вимоги, СФГ «Едельвейс» просило суд стягнути з ОСОБА_1 кошти у розмірі 107 772 грн; зобов'язати ОСОБА_1 повернути позивачеві 38,49 тонн пшениці III класу; витлумачити п. 8 договорів оренди від 20 травня 2008 року, укладених між СФГ «Едельвейс» та ОСОБА_2 відповідно до ст. ст. 213, 253, 763 ЦК України; визнати недійсними договори оренди земельних ділянок, укладені між ОСОБА_2 та ОСОБА_1

23 вересня 2013 року, та скасувати державну реєстрацію прав та їх обтяжень на підставі якої зареєстроване право оренди за ОСОБА_1 на вказані спірні земельні ділянки.

Рішенням Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 05 серпня 2015 року позов СФГ «Едельвейс» задоволено частково.

Витлумачено п. 8 договорів оренди земельних ділянок, укладений між СФГ «Едельвейс» та ОСОБА_2 від 20 травня 2008 року, що зареєстровані 23 вересня 2008 року у державному реєстрі за НОМЕР_3 та НОМЕР_4, визнано, що строк дії обох договорів починався 01 вересня 2009 року, а закінчився 31 грудня 2013 року.

Визнано недійсним договір оренди земельної ділянки, кадастровий номер НОМЕР_1, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1, від 23 вересня 2013 року.

Визнано недійсним договір оренди земельної ділянки, кадастровий номер НОМЕР_2, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1, від 23 вересня 2013 року.

Скасовано рішення про державну реєстрацію та їх обтяжень на підставі яких зареєстровано право оренди ОСОБА_1 на земельні ділянки, кадастровий номер НОМЕР_1 та НОМЕР_2.

У задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 серпня 2015 року рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову скасовано.

Зобов'язано ОСОБА_1 повернути СФГ «Едельвейс» 38,49 тонн пшениці III класу в натурі.

У решті рішення суду залишено без змін

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та ухвалити нове рішення, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 335 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2127/ed_2014_02_23/pravo1/T041618.html?pravo=1> під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд першої інстанції частково задовольняючи позовні вимоги та визнавши оспорюванні договори оренди недійсними, виходив із того, що на час укладання вказаних договорів між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у вересні 2013 року строк дії договорів оренди, укладених між СФГ «Едельвейс» та ОСОБА_2, не закінчився, оскільки вони припинили свою дію 31 грудня 2013 року.

Рішення суду першої інстанції в цій частині в апеляційному порядку не оскаржувалось та не переглядалось, а тому суд касаційної інстанції не має підстав для перегляду рішення суду в частині задоволення позову в касаційному порядку.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині зобов'язання ОСОБА_1 повернути позивачу 38,49 тони пшениці III класу в натурі, суд першої інстанції виходив із того, що на момент збору врожаю зі спірних земельних ділянок, що належать ОСОБА_2., а саме на 29, 30 червня 2014 року діяли договори оренди земельних ділянок укладені у жовтні 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 та які були зареєстровані належним чином, а тому підстави для застосування положень ст. 1212 ЦК України до спірних правовідносин відсутні.

Апеляційний суд, скасувавши рішення суду першої інстанції у вищезазначеній частині, виходив із того, що ОСОБА_1 у червні 2014 року було безпідставно зібрано врожай озимої пшениці, оскільки договори оренди, укладені з ОСОБА_1, визнано судом недійсними, а тому з підстав, передбачених ст. ст. 1212, 1213 ЦК України, ОСОБА_1 повинна повернути позивачеві безпідставно набуте майно.

Такі висновки апеляційного суду є правильними та відповідають матеріалам справи з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 30 травня 2008 року між СФГ «Едельвейс» та ОСОБА_2 було укладено договори оренди земельних ділянок, згідно з умовами яких остання передала в оренду належні на праві приватної власності земельні ділянки площами 4,88 га та 4,89 га, розташовані на території Брагинівської сільської ради, договори зареєстровано у Петропавлівській районній філії Дніпропетровського регіонального центру земельного кадастру 23 вересня 2008 року за НОМЕР_3 та НОМЕР_4 (а. с. 11-15, т. 1).

Відповідно до п. 8 указаних договорів оренди договори укладено строком на 5 років, з 1 січня 2009 року по 31 грудня 2013 року. Після закінчення строку договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше 60 днів повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію.

Пунктом 34 договорів передбачено, що дія договору припиняється у разі закінчення строку, на який його було укладено (а. с. 12, т. 1).

З матеріалів справи вбачається, що 16 вересня 2013 року між ОСОБА_2 та СФГ «Едельвейс» було укладено договори оренди належних їй земельних ділянок, площами 4,88 га та 4,89 га, що розташовані на території Брагинівської сільської ради. Договори укладено строком на 10 років (а. с. 72).

Відповідно до статей 18, 20 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі підлягає державній реєстрації, якщо такий договір укладений. Після державної реєстрації укладеного договору оренди землі він набирає чинності.

Пунктом 41 договорів передбачено, що вони набирають чинності після підписання сторонами та їх державної реєстрації.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843712/ed_2015_09_03/pravo1/T030435.html?pravo=1> передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Отже, сторони договору, дійшовши згоди щодо всіх істотних умов договору оренди землі, складають і підписують договір, надаючи згоду встановленої форми.

23 вересня 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договори оренди належних ОСОБА_2. земельних ділянок площами 4,88 га та 4,89 га, що розташовані на території Брагинівської сільської ради, право оренди вказаних земельних ділянок було зареєстровано 10 жовтня 2013 року за ОСОБА_1, службою Петропавлівським РУЮ строком на 6 років в порядку ч. 1 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (а. с. 100-102, 113-114).

Таким чином, вищевказані договори оренди земельних ділянок було укладено та проведено їх державну реєстрацію під час дії договорів оренди спірних земельних ділянок, що були укладені між ОСОБА_2 та СФГ «Едельвейс» і які припиняли свою дію лише 31 грудня 2013 року.

Згідно з актом прийому-передачі ОСОБА_2 передала належні їй на праві власності земельні ділянки у користування ОСОБА_1 04 жовтня 2013 року (а. с. 102, 115).

Судами встановлено та підтверджується матеріалами справи, що у вересні 2013 року саме СФГ «Едельвейс» було оброблено та засіяно озимою пшеницею поле НОМЕР_5 площею 74 га, на якому знаходяться земельні ділянки відповідачки ОСОБА_2 Дані обставини відповідачі не заперечували (а. с. 17, 20, 21, т. 1).

Таким чином, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що на момент передачі у користування ОСОБА_1 належних ОСОБА_2 земельних ділянок, а саме 04 жовтня 2013 року ці ділянки були засіяні озимою пшеницею СФГ «Едельвейс», врожай якої у червні 2014 року було безпідставно зібрано за вказівкою ОСОБА_1 з посиланням на договори оренди, укладені 23 вересня 2013 року із ОСОБА_2

Вказані договори визнанні судом першої інстанції недійсними та скасовано рішення про їх державну реєстрацію. Рішення районного суду в цій частині сторонами в апеляційному порядку не оскаржувалось та судом не переглядалось.

Відповідно до ст. 1212 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_844316/ed_2014_09_02/pravo1/T030435.html?pravo=1> особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї статті застосовуються також до вимог, зокрема, про повернення виконаного однією зі сторін у зобов'язанні, відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1822/ed_2014_06_04/pravo1/T041618.html?pravo=1> кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1823/ed_2014_06_04/pravo1/T041618.html?pravo=1>. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

На підставі зібраних у справі доказів судом встановлено, що загальна кількість пшениці, яка безпідставно зібрана ОСОБА_1, склала 38,49 тонн. Відповідно до лабораторного аналізу кількість пшениці з поля НОМЕР_5 відповідає III класу згідно з ДСТУ 3768:2010 «Пшениця. Технічні умови» (а. с. 28, т. 1).

Системний аналіз положень ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843042/ed_2015_04_05/pravo1/T030435.html?pravo=1>, ч. 1 ст. 177 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843211/ed_2015_04_05/pravo1/T030435.html?pravo=1>, ч. 1 ст. 202 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843240/ed_2015_04_05/pravo1/T030435.html?pravo=1>, ч. ч. 1, 2 ст. 205 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843243/ed_2015_04_05/pravo1/T030435.html?pravo=1>, ч. 1 ст. 207 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843245/ed_2015_04_05/pravo1/T030435.html?pravo=1>, ч. 1 ст.1212 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_844316/ed_2015_04_05/pravo1/T030435.html?pravo=1> дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені ч. 2 ст. 11 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843042/ed_2015_04_05/pravo1/T030435.html?pravo=1>.

Загальна умова ч. 1 ст. 1212 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_844316/ed_2015_04_05/pravo1/T030435.html?pravo=1> звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зi сторін у зобов'язанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi ст. 1212 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_844316/ed_2015_04_05/pravo1/T030435.html?pravo=1> тільки за наявності ознаки безпiдставностi такого виконання.

Якщо ж зобов'язання не припиняється з підстав, передбачених ст. ст. 11 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843042/ed_2015_04_05/pravo1/T030435.html?pravo=1>, 600 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843671/ed_2015_04_05/pravo1/T030435.html?pravo=1>, 601 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843672/ed_2015_04_05/pravo1/T030435.html?pravo=1>, -604607 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843675/ed_2015_04_05/pravo1/T030435.html?pravo=1>, 609 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843680/ed_2015_04_05/pravo1/T030435.html?pravo=1>, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов'язання). Набуття однією зі сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не є безпідставним.

Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст. 1212 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_844316/ed_2015_04_05/pravo1/T030435.html?pravo=1> може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Отже, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_844316/ed_2015_04_05/pravo1/T030435.html?pravo=1>, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно потерпілому.

Указаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 02 жовтня 2013 року у справі № 6-88цс13 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_3428/ed_2015_02_12/pravo1/T041618.html?pravo=1> є обов'язковим для всіх судів України.

Таким чином, апеляційний суд, скасувавши рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову та ухваливши в цій частині нове рішення, яким позов задоволено, обґрунтовано виходив із того, що оскільки відповідач ОСОБА_1 зібрала врожай озимої пшениці з належних ОСОБА_2 земельних ділянок, що перебували в оренді СФГ «Едельвейс», тобто за відсутності правових підстав, відповідно до положень ст. 1212 ЦК України він підлягає поверненню СФГ «Едельвейс» як власнику посівного матеріалу та законному користувачеві вказаних земельних ділянок.

Із матеріалів справи та змісту оскаржуваного рішення апеляційного суду не вбачається, що судом при розгляді скарги допущено порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, які передбачені ст. -ст. 338341 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2130/ed_2014_02_23/pravo1/T041618.html?pravo=1> як підстави для скасування рішення.

Доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судом повно та всебічно з'ясовано дійсні обставини справи, надано належну оцінку зібраним у ній доказам, ухвалено законне і обґрунтоване рішення, подану касаційну скаргу слід відхилити, а оскаржуване рішення апеляційного суду - залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 337, 345 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2129/ed_2014_02_23/pravo1/T041618.html?pravo=1>, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 серпня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська
Судді: В.М. Коротун Л.М. Мазур Т.О. Писана Г.В. Юровська