Справа № 369/8438/14-ц Головуючий у І інстанції Пінкевич Н.С.
Провадження № 22-ц/780/4432/15 Доповідач у 2 інстанції Савченко С. І.
Категорія 18 24.09.2015
У Х В А Л А

іменем України

24 вересня 2015 року м.Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Даценко Л.М., Білоконь С.І.,

при секретарі Говорун В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Києво-Святошиньского районного суду Київської області від 24 червня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, треті особи ОСОБА_4, ОСОБА_5, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Скляр Оксана Станіславівна про визнання неправомірними дій нотаріуса, визнання недійсними договорів купівлі-продажу нерухомого майна та зобов'язання вчинити дії, -

в с т а н о в и л а:

У серпні 2014 року ОСОБА_3 звернуласядо суду із вказаним вище позовом,який мотивувала тим, що 17 вересня 2012 року між нею і відповідачем ОСОБА_2 було укладено два договори купівлі-продажу нерухомого майна. За одним із договорів вона продала відповідачу садовий будинок АДРЕСА_1, за іншим - земельну ділянку для ведення садівництва площею 0,0606 га за цією ж адресою. Вказувала, що дані договори мають бути визнані недійсними, оскільки в момент укладення договорів купівлі-продажу вона не розуміла значення своїх дій та не могла ними керувати. Зазначала, що вона є людиною похилого віку (81 рік), має слабке здоров'я, приймає тривалий час сильнодіючі медичні препарати і антидепресанти. Вважає, що відповідач скористався її станом з метою незаконного заволодіння майном, бо при укладенні договору жодних коштів від відповідача ОСОБА_2 вона не отримувала, після укладення договору її життя жодним чином не змінилось і вона продовжила проживати в будинку, що у свою чергу свідчить про вибуття майна із її володіння поза її волею.

Посилалася, що вона має вади зору, однак при укладенні договорів купівлі-продажу нотаріус всупереч інструкції не прочитала їй вголос текст договору та не зробила про це відповідні відмітки, а тому дії нотаріуса мають бути визнані неправомірними.

Крім того, вказувала, що оспорювані договори купівлі-продажу згідно ст.235 ЦК України є удаваними, бо вчинені для приховання іншого правочину - договору позики, укладеного 16 грудня 2011 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4, за яким ОСОБА_5 передала ОСОБА_4 у власність 993187,83 грн. З метою забезпечення виконання умов договору позики ОСОБА_4 надала в заставу ОСОБА_5 транспортні засоби, про що укладені відповідні договори. Свої зобов'язання станом на 21 вересня 2012 року ОСОБА_4 виконала та повернула ОСОБА_5 кошти в розмірі 80 080 євро. 17 вересня 2012 року ОСОБА_5 написала розписку про обмін заставленого рухомого майна на нерухоме майно, а тому оспорювані договори купівлі-продажу є безгрошовими, що суперечить їх природі, та направлені на настання інших цивільно-правових відносин, а ніж вказаних у договорах.

У зв'язку із наведеним просила суд визнати неправомірними дії приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Скляр О.С. при посвідченні нею договорів купівлі-продажу садового будинку та земельної ділянки; визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0606 га, яка знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, Хотівська сільська рада, садове товариство «Академічне», з цільовим призначенням для ведення садівництва, кадастровий номер НОМЕР_1, укладений 17 вересня 2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Скляр О.С., зареєстрованого в реєстрі за №2315; визнати недійсним договір купівлі-продажу садового будинку загальною площею 117,7 кв.м, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, укладений 17 вересня 2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Скляр О.С., зареєстрованого в реєстрі за №2310; зобов'язати ОСОБА_2 повернути їй у власність земельну ділянку та садовий будинок, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1; судові витрати покласти на відповідача.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 червня 2015 року позов задоволено частково. Визнано недійсними укладені 17 вересня 2012 року між ОСОБА_3 і ОСОБА_2 договір купівлі-продажу земельної ділянки для ведення садівництва площею 0,0606 га та договір купівлі-продажу садового будинку АДРЕСА_1. В решті позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням, відповідач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального і процесуального права. Скаргу мотивує неправильністю судового висновку про те, що ОСОБА_3 протягом останніх років, в тому числі на час укладення оспорюваних нею договорів купівлі-продажу не могла розуміти значення своїх дій і керувати ними. Вказує, що висновок судової експертизи з цього приводу є необгрунтованим і таким, що суперечить іншим матеріалам справи. Також вважає, що експертами не досліджувався стан, в якому перебувала позивачка на момент укладення договорів. Судом залишено поза увагою ряд суттєвих доказів, а саме факт укладання ОСОБА_3 договору застави транспортних засобів від 16 грудня 2011 року щодо забезпечення виконання договору позики, укладеного 16 грудня 2011 року між ОСОБА_4 і ОСОБА_5, та факт передачі ОСОБА_3 ОСОБА_5 грошових коштів 80080 євро. Наведене свідчить про повне розуміння ОСОБА_3 своїх дій. Крім того, судом дана невірна оцінка медичній довідці № 727 психоневрологічного диспансера № 2 від 16 грудня 2012 року.

В суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_2 подану апеляційну скаргу підтримав, просив задоволити та скасувати рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області.

Представники ОСОБА_3 в суді апеляційної інстанції проти задоволення апеляційної скарги заперечували, посилаючись на законність і обгрунтованість судового рішення та відсутність підстав для його скасування.

Третя особа ОСОБА_4 проти задоволення апеляційної скарги заперечила, вказала, що суд встановив вірно всі обставини справи і увалив законне і правильне рішення.

Третя особа ОСОБА_5 і її представник, а також третя особа приватний нотаріус Скляр О.С. і її представник в суді апеляційної інстанції визнали апеляційну скаргу, вважали, що суд не врахував усіх обставин справи, які спростовують висновки суду, що позивачка не розуміла значення свої дій і не могла керувати ними в момент укладення договорів.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи позовні вимоги частково та визнаючи недійсними оспорювані правочини, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що в період укладання договорів купівлі-продажу садового будинку і земельної ділянки 17 вересня 2012 року ОСОБА_3 не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.

При цьому суд виходив з того, що дані обставини встановлені висновком судово-психіатричної експертизи № 12 ц від 18 лютого 2015 року, які відповідачем не спростовані.

Такі висновки суду є правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Відповідно до ч.1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частиною 3 ст.203 ЦК України визначено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

За змістом ч. 1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'зана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Судом першої інстанції встановлено і підтверджується матеріалами справи, що 17 вересня 2012 року між ОСОБА_3 і ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу садового будинку, за яким позивачка продала відповідачу садовий будинок АДРЕСА_1.

В цей же день 17 вересня 2012 року між сторонами укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, за яким позивачка продала відповідачу земельну ділянку площею 0,0606 га для ведження садівництва, що розташована в садовому товаристві «Академічне» Хотівської сільскої ради Києво-Святошинського району Київської області.

Також судом встановлено, що на момент укладання вказаних договорів щодо відчуження садового будинку і земельної ділянки ОСОБА_3 усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними не могла, що стверджується матеріалами справи, в тому числі висновком судово-психіатричної експертизи № 12 ц від 18 лютого 2015 року, які відповідачем не спростовані.

За таких обстаивин суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст.212 ЦПК України), з урахуванням встановлених обставин і вимог ст.ст.10,60 ЦПК України, дійшов обґрунтованого висновку про наявність передбачених ст.225 ЦК України підстав для визнання недійсними оспорюваних договорів про відчуження майна.

Доводи апеляційної скарги про те, що висновок судово-психіатричної експертизи не є належним доказом у справі надумані і безпідставні, поскільки судово-психіатрична експертиза призначена та проведена відповідно до положень цивільного процесуального законодавства, зокрема експертиза призначена за ухвалою суду, експерти попереджені про кримінальну відповідальність, висновок є чітким та зрозумілим. З висновку вбачається, що при її проведенні експертна комісія повно і об'єктивно дослідила всю наявну медичу документацію та інші обставини у справі. Зокрема згідно п.20 висновку комісією досліджено три медичні карти ОСОБА_3 та 14 медичних висновків, довідок, витягів, починаючи із січня 2011 року, в тому числі висновки та результати огляду психіатрів, а також безпосередньо проведено обстеження експертами самої позивачки ОСОБА_3, результати яких повно і об'ємно відображені у висновку (а.с.177 зворот).

Посилання у скарзі на те, що експертами не досліджувався стан, в якому перебувала позивачка на час укладення оспорюваних договорів, спростовуються висновком експертизи, з якого вбачається, що експертами досліджувався стан хворої за період починаючи із січня 2011 року, що відображено в описовій частині висновку (а.с.178). Крім того у резолютивній частині висновку чітко вказано, що ОСОБА_3 в період підписання договорів купівлі-продажу 17 вересня 2012 року усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними не могла (а.с.179).

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що судом дана невірна оцінка медичній довідці № 727 психоневрологічного диспансера № 2 від 16 грудня 2012 року, поскільки у вказаній довідці лише зазначено, що за медичною допомогою ОСОБА_3 не зверталася і на обліку не перебувала (а.с.144). У довідці взагалі відсутні відомості про огляд ОСОБА_3 лікарем (тобто реальний медичний огляд), що у свою чергу не спростовує висновків суду та не суперечить обставинам викладеним у висновку судово-психіатричної експертизи.

Посилання апелянта на необхідність призначення повторної судово-психіатричної експертизи у відношенні ОСОБА_3 не грунтуються на вимогах процесуального закону, зокрема на приписах ч.3 ст.303 ЦПК України, яка надає суду можливіть досліджувати нові докази, лише у випадку якщо їх неподання до суду першої інстанції обумовлено поважними причинами. З матеріалів справи вбачається, що представник ОСОБА_2 брав участь в розгляді справи в тому числі в судовому засіданні 24 червня 2015 року, коли судом оголошувася висновок судово-психіатричної експертизи і клопотання про призначення повторної експертизи не заявляв, що у свою чергу свідчить про відсутність поважних причин неподання такого доказу до суду.

Крім того, такі доводи представника апелянта суперечать ч.2 ст.150 ЦПК України, згідно якої повторна експертиза може бути призначена лише у випадку встановлення необгрунтованості висновку експерта, суперечності його іншим матеріалам справи або сумнівам у його правильності. Представник апелянта не надав до суду апеляційної інстанції жодного доказу, який би вказував на необгрунтованість висновку експерта (інший висновок лікарів з цього приводу, докази про фальшивість медичних документів, які досліджувалися екпертами тощо). Фактично така позиція представника відповідача, який не має знань в галузі медицини, грунтується на його особистих уявленнях щодо правильності висновку експертизи.

Колегія суддів вважає необгрунтованими посилання апелянта на те, що судом залишено поза увагою ряд суттєвих доказів, а саме факт укладання ОСОБА_3 договору застави транспортних засобів від 16 грудня 2011року щодо забезпечення виконання договору позики, укладеного 16 грудня 2011 року між ОСОБА_4 і ОСОБА_5, та факт передачі ОСОБА_3 ОСОБА_5 грошових коштів 80080 євро, що на думку апелянта свідчить про повне розуміння ОСОБА_3 своїх дій. Колегія суддів ввадає, що сам по собі факт укладення ОСОБА_3 інших правочинів не є і не може бути доказом її психічного стану в момент укладання оспорюваних договорів купівлі-продажу та не спростовує висновків суду про наявність підстав для визнання цих правочинів недійсними.

Посилання представника відповідача в суді апеляційної інстанції на те, що рішенням суду було вирішено питання про права і обов'язки ОСОБА_2, який не залучався до участі у справі, колегія суддів вважає необгрунтованими.

Зі справи вбачається, що в позовній заяві та рішенні суду по батькові відповідача ОСОБА_2 вказано як Володимирович, хоча насправді слід писати Олександрович. На думку колегії суддів це не є підставою для скасування судового рішення, а є підставою відповідно до ст.219 ЦПК України для виправлення описки.

При цьому колегія суддів виходить з того, що у справі приймав участь саме ОСОБА_2, поскільки решта обставин, які ідентифікують його особу, зокрема його прізвище та ім'я, місце проживання і реєстрації, податковий номер, встановлені вірно та відповідають дійсності. Крім того, упродовж всього розгляду справи в суді першої та апеляційної інстанції ОСОБА_2 в судовому засіданні представляв ОСОБА_10, який діяв на підставі належно оформленої довіреності саме від ОСОБА_2 (а.с.145).

Відповідні виправлення щодо правильного написання по батькові відповідача як Олександрович також були внесені приватним нотаріусом Скляр О.С. до обох оспорюваних договорів купівлі-продажу, що стверджується оглянутими апеляційним судом матеріалами нотаріуса щодо укладення договорів.

Відповідно до приписів ч.2 ст.309 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а тому визнає дане рішення законним та обґрунтованим.

Підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія судів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Києво-Святошиньского районного суду Київської області від 24 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: