АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/4534/15 Головуючий 1 інст. Макаров В.О.
Справа № 639/3509/15-ц Доповідач - Макаров Г.О.
Категорія: право власності
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого Макарова Г.О.,

суддів: Кружиліної О.А., Кіся П.В.,

за участю секретаря - Сементовської О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на заочне рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 25 березня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання незаконним самовільного будівництва житлового будинку, відновлення порушених прав, усунення перешкод, знесення самочинно зведеної будівлі, треті особи: Харківська міська рада, Виконавчий комітет Жовтневої районної ради м. Харкова, Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю у Харківській області, Управління МВС України на Південній залізниці, ОСОБА_4, -

встановила:

28.08.2007 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_5 про відновлення порушеного права та усунення перешкод у праві користування власністю. У подальшому до у часті у справі з урахуванням уточнення позовних вимог було залучено до участі у справі у якості співвідповідача ОСОБА_1 та вищезазначених третіх осіб. 28.02.2012 року ОСОБА_5 помер, його правонаступником залучено ОСОБА_1 З урахуванням зазначеного, у подальшому ОСОБА_3 уточнила позовні вимоги та просила визнати незаконним проведення самочинного будівництва ОСОБА_1 двоповерхової будівлі на території домоволодіння №27 по вул. Безіменній в м. Харкові на місці колишніх будівель літ. «Л» та «М» та зобовязати ОСОБА_1 знести зазначену самочинну будівлю за власний рахунок. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що на підставі договору купівлі-продажу від 21.05.1998 року, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_6, вона є власником домоволодіння № 25 по вул. Безіменній в м. Харкові, а також земельної ділянки за вказаною адресою на підставі державного акту про право власності на земельну ділянку серії ХР № 046619 від 26.11.2014 року. Земельна ділянка та домоволодіння № 27 по вул. Безіменній в м. Харкові, яка межує з земельною ділянкою позивача, належить померлому ОСОБА_5 та знаходиться в фактичному користуванні його дочки відповідача у справі - ОСОБА_1 Відповідач, разом зі своїм чоловіком у 2006 році розпочали будівництво самочинної двоповерхової будівлі, яка розміщується на місці колишньої господарської будівлі, без отримання відповідних погоджувальних документів та дозволів відповідних державних установ. При зведені другого поверху стіна будівлі фактично покладена на стіну будівлі, що розташована на ділянці ОСОБА_3, що призводить до її руйнування. З приводу самоправних дій ОСОБА_1 позивач неодноразово зверталася до компетентних органів, які виносили неодноразові приписи про заборону зведення будівлі та її знесення, що відповідачем не виконується.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 25 березня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_3, задоволено. Визнано незаконним проведення самочинного будівництва ОСОБА_1 двоповерхової будівлі на території домоволодіння №27 по вул. Безіменній в м. Харкові на місці колишніх будівель літ. «Л» та «М» та зобовязано ОСОБА_1 знести зазначену самочинну будівлю за власний рахунок. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судові витрати в розмірі 16 грн. (т.1 а.с. 305-307)

14.04.2015 року відповідач ОСОБА_1 звернулась до суду з заявою про перегляд заочного рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 25.03.2015 року у вищезазначеній цивільній справі.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 24 квітня 2015 року, у задоволенні заяви про перегляд вказаного заочного рішення, відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 ОСОБА_2, просить скасувати заочне рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 25 березня 2015 року, та ухвалити нове про відмову у задоволені позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, оскільки ОСОБА_1 не є належним відповідачем у справі, так як матеріали справи не містять правовстановлюючих документів щодо реєстрації за нею права власності на домоволодіння № 27 по вул. Безіменній в м. Харкові. Судом не взято до уваги, що за вказаною адресою будівля існувала за технічною документацією ще за довго 1977 року. Судом не аргументовано, яким саме чином порушуються права позивача через проведення самочинного будівництва ОСОБА_1 на території домоволодіння на місці колишніх будівель «Л» та «М» і на підставі яких норм чинного законодавства двоповерхова житлова будівля підлягає знесенню. Позивачем не доведено та не надано документів, які б свідчили про факт незаконного будівництва станом на 01.01.2015 року, а надані позивачем акти огляду будівель, давності 2006-2008 років не можна вважати належними доказами позовних вимог.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, та вимог, заявлених в суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 задоволенню не підлягає, виходячи з наступного:

Статтями 10, 11, 58, 60, 61, 179, 212, 213 Цивільного процесуального кодексу України, передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до розяснень, які містяться у п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», рішення є законним тоді коли суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно розтлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін.

Згідно ст. 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

За змістом ч.1 ст.16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 376 Цивільного кодексу України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту , або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Згідно частини 4 вказаної статті закону, якщо самочинне будівництво порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

Згідно з ч. ч. 2,3 ст. 331 Цивільного кодексу України, право власності на новостворене майно (житлові будинки, будівлі, споруди, тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання, тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Відповідно до ст. 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст. 212 Земельного кодексу України, самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування витрат, понесених за час незаконного користування ними.

Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок проводиться за рішенням суду.

Згідно з ч.ч. 1,3 ст. 22 закону України «Про основи містобудування», забудова земельних ділянок , що надаються для містобудівних потреб здійснюється після виникнення права власності чи права користування земельною ділянкою в порядку, передбаченому законом, та отримання дозволу на виконання будівельних робіт.

Згідно з ч. 17 ст. 29 Закону України «Про планування і забудову територій», здійснення будівельних робіт на об'єктах містобудування без дозволу на виконання будівельних робіт або його перереєстрації, а також здійснення не зазначених у дозволі будівельних робіт вважається самовільним будівництвом і тягне за собою відповідальність згідно із законом.

Відповідно до ст. 1225 Цивільного кодексу України, Право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом.

Згідно зі ст. 1261, ч. 5 ст. 1268 Цивільного кодексу України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Як роз'яснив Пленум Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 5 Постанови від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)», відповідно до вимог статті 376 ЦК право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об'єкта нерухомості мають як органи державної влади, так і органи місцевого самоврядування. У випадках порушення прав інших осіб право на звернення до суду належить і таким особам за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (стаття 391 ЦК), а також власнику (користувачу) земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно (частина четверта статті 376 та стаття 391 ЦК). Розглядаючи зазначені позови відповідно до вимог вказаної норми та положень частини сьомої статті 376 ЦК, суди мають встановлювати, чи було видано особі, яка здійснила самочинне будівництво, припис про усунення порушень, чи можлива перебудова об'єкту та чи відмовляється особа, яка здійснила самочинне будівництво, від такої перебудови.

Крім того, як зазначено в п. п. 4,24 вказаної вище Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, при розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Самочинним також вважається будівництво хоча і на підставі проекту, але за наявності істотних порушень зазначених норм та правил як у самому проекті, так і при будівництві, за наявності рішень спеціально уповноважених органів про усунення порушень.

Будівництвом об'єкта нерухомості на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, вважається спорудження таких об'єктів на земельній ділянці, що не віднесена до земель житлової й громадської забудови, зокрема, наданій для ведення городництва, сінокосіння, випасання худоби тощо, цільове призначення або вид використання якої не змінено в установленому законом порядку.

Під належним дозволом слід розуміти передбачений Законом України N 3038-VI дозвільний документ (статті 35 - 37), що дає право виконувати підготовчі та будівельні роботи саме того об'єкту і на тій земельній ділянці, яка передана з цією метою певній особі.

Під проектом слід розуміти залежно від категорії об'єкта будівництва відповідний склад документації, визначеної статтями 1, 7 та 8 Закону України N 687-XIV, отриманої відповідно до статей 29, 31 Закону N 3038-VI, а також будівельний паспорт та технічні умови, отримані відповідно до статей 27, 30 зазначеного Закону.

Будівництвом, яке здійснюється з істотним порушенням будівельних норм і правил, вважається у тому числі будівництво, яке хоча і здійснюється за наявності проекту, але з порушенням державно-будівельних норм та санітарних правил, що загрожують життю та здоров'ю людини у разі невиконання приписів інспекції державного архітектурно-будівельного контролю про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил тощо.

Знесення нерухомості, збудованої з істотним відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотним порушенням будівельних норм і правил (у тому числі за відсутності проекту), можливе лише за умови, що неможлива перебудова нерухомості відповідно до проекту або відповідно до норм і правил, визначених державними правилами та санітарними нормами, або якщо особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від такої перебудови.

В інших випадках суд за позовом відповідного державного органу чи органу місцевого самоврядування може на підставі частини сьомої статті 376 ЦК зобов'язати забудовника здійснити перебудову житлового будинку, будівлі, споруди або іншого об'єкта нерухомості, який побудовано чи будується з істотними відхиленнями від проекту або з істотним порушенням основних будівельних норм і правил, у тому разі, коли таке будівництво суперечить суспільним інтересам, порушує права інших осіб, коли порушення будівельних норм і правил є істотним, а також є технічна можливість виконати перебудову. Якщо технічна можливість перебудови об'єкта нерухомості відсутня або забудовник відмовляється від такої перебудови, суд, незалежно від поважності причин відмови, за позовом зазначених органів або особи, права чи інтереси якої порушено таким будівництвом, ухвалює рішення про знесення житлового будинку або іншого нерухомого майна. Відмовою забудовника від перебудови слід вважати як його заяву про це, так і його дії чи бездіяльність щодо цього, вчинені до або після ухвалення рішення суду про зобов'язання здійснити перебудову. Погодження забудовника на перебудову при розгляді справи про знесення самочинного будівництва за можливості перебудови, якщо це підтверджено, є підставою для відмови в позові лише тоді, коли рішення суду, яке набрало законної сили, про зобов'язання здійснити перебудову не виконано не з вини забудовника, про що державним виконавцем складено відповідний акт.

Рішення суду першої інстанції обґрунтоване встановленням таких фактів та відповідних їм правовідносин:

На підставі договору купівлі-продажу від 21.05.1998 року, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_6, ОСОБА_3 є власником домоволодіння № 25 по вул. Безіменній в м. Харкові та земельної ділянки за вказаною адресою на підставі державного акту про право власності на земельну ділянку серії ХР № 046619 від 26.11.2014 року.

Земельна ділянка та домоволодіння № 27 по вул. Безіменній в м. Харкові належить померлому ОСОБА_5 та знаходиться в фактичному користуванні його дочки відповідача у справі - ОСОБА_1

Відповідач розпочала будівництво самочинної двоповерхової будівлі, яка розміщується на місці колишньої господарської будівлі, без отримання відповідних погоджувальних документів та дозволів відповідних державних установ.

З приводу самоправних дій ОСОБА_1 позивач неодноразово зверталася до компетентних органів, які виносили неодноразові приписи про заборону зведення будівлі та її знесення, що підтверджується листами Жовтневої СЕС м. Харкова від 20.07.2007 року, відділення Державного Пожежного нагляду Жовтневого районного відділу ГУМНС України в Харківській області від 27.07.2007 року, Інспекції Держбудконтролю від 14.04.2007 року, виконавчого комітету Харківської міської ради від 01.01.2007 року, Управління містобудування та архітектури виконавчого комітету харківської міської ради від 25.04.2008 року, виконавчого комітету Жовтневої районної ради м. Харкова, актами від 21.09.2006 року, 21.05.2007 року, 20.06.2007 року, приписом від 26.09.2006 року.

Вирішення питання відносно самочинного будівництва регулюються Цивільним кодексом України, земельним кодексом України та порядком вирішення питань, повязаних із самочинним будівництвом, затвердженим рішенням харківської міської ради від 17.08.2011 року № 390/11.

Дія цього Порядку поширюється на всі підприємства, установи та організації, фізичних осіб-підприємців, а також громадян, які здійснили або здійснюють самочинне будівництво на території міста Харкова. Порядок є обовязковим до виконання на території м. Харкова.

Судом встановлено, що у відповідача відсутній документ, що засвідчує відповідність закінченого будівництвом обєкта проектній документації, державним будівельним нормам, стандартам і правилам, підстави для експлуатації такого обєкта, укладення договорів про постачання ресурсів та оформлення права власності відсутні.

Відповідачем не надано належних та допустимих доказів, на які вона посилається, як на підставу своїх заперечень, щодо технічної можливості виконати прибудову самочинного будівництва відповідно до норм і правил, визначених державними правилами і санітарними нормами.

З урахуванням наведеного суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_3

Такий висновок є обґрунтованим, оскільки суд дійшов його на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин справи, та наявних в ній доказів, яким дана відповідна оцінка. Правильно встановивши юридичну природу виниклих правовідносин, суд застосував закон, який їх регулює.

Доводи викладені в апеляційній скарзі були предметом судової перевірки та не дістали об'єктивного підтвердження.

Наведені у рішенні мотиви визнання цих доводів безпідставними, судова колегія вважає обґрунтованими, такими що відповідають матеріалам справи.

Оскільки судове рішення ухвалене з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а наведені в скарзі доводи не відносяться до тих підстав, з якими процесуальне законодавство пов'язує можливість прийняття рішення відносно скасування чи зміни оскаржуємого судового рішення і висновків суду першої інстанції не спростовують, в її задоволенні належить відмовити на підставі ст.308 Цивільного процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 305, 307, 308, 313-315, 317, 319, 321, 322, 324, 325 Цивільного процесуального кодексу України, судова колегія, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 відхилити.

Заочне рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 25 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді: -