РІШЕННЯ

Іменем України

Справа № 285/3119/15-ц

провадження у справі № 2/0285/1221/15

24 вересня 2015 року м. Новоград-Волинський

Новоград-Волинський міськрайонний суд Житомирської області в складі:

головуючої судді…………....ОСОБА_1

при секретарі………………. .ОСОБА_2

з участю: позивача………………...........ОСОБА_3

представника відповідача……Коваля А.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу

за позовом ОСОБА_3

до Публічного акціонерного товариства «Енергопостачальна компанія «Житомиробленерго» (далі Житомиробленерго)

про визнання неправомірними дій та наказу про звільнення, зміну формулювання причини звільнення з роботи, стягнення невиплачених при звільненні сум і моральної шкоди та зобовязання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

11.08.2015 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому з урахуванням уточнених позовних вимог, прийнятих судом під час розгляду справи 26.08.2015 року /а.с.131-132/, просив визнати неправомірними дії та бездіяльність Житомиробленерго, які полягали у примушуванні його виконувати роботу, що не входила в його обовязки, та понаднормово і в період відпустки; визнати незаконним наказ про його звільнення; змінити формулювання причин звільнення з п.4 ст.40 КЗпП на ч.3 ст.38 КЗпП та зазначити дату звільнення день ухвалення судового рішення; стягнути з відповідача на його користь вихідну допомогу в розмірі тримісячного середнього заробітку в сумі 12 105,66 грн., середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01.08. по 26.08.2015 року в сумі 3 429,94 грн. та на відшкодування моральної шкоди 20 000 грн.; зобовязати відповідача надати йому довідки про його середній заробіток за останні 12 місяців та про належні суми до виплати при звільненні.

В обґрунтування позову зазначив, що з 05.03.2014 року працював юрисконсультом Новоград-Волинського району електричних мереж Житомиробленерго. Під час його роботи відповідачем постійно порушувалось законодавство про працю, яке полягало: у залученні його до виконання своїх обовязків у період відпустки для участі в судових засіданнях в судах, виробничій нараді 08.07.2015 року, подачі звітів та вирішення ряду виробничих питань; не дотриманні встановленої КЗпП України 40-годинної норми тривалості робочого часу; веденні роботи, що не входила в його обовязки, зокрема виконував претензійно-позовну роботу, подавав звіти про відправку поштової кореспонденції, здійснював розрахунки заборгованості боржників, вів прийом громадян з приводу переоформлення договорів, здійснював розяснювально-консультативну роботу. Внаслідок цього 20.07.2015 року подав заяву про звільнення з роботи з 31.07.2015 року за власним бажанням на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України з виплатою йому всіх належних сум при звільненні. 10.08.2015 року дізнався, що з підстав, зазначених у його заяві, звільнений не буде. Натомість 20.08.2015 року в суді при розгляді його первісного позову щодо визнання неправомірними дій та бездіяльності Житомиробленерго отримав копію наказу про його звільнення за прогул. Вважає такі дії відповідача незаконними, такими, що призвели до його моральних страждань, оскільки при звільненні не було дотримано правил та порядку застосування дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення, зокрема, не витребувано від нього письмових пояснень.

В судовому засіданні позивач уточнені вимоги підтримав повністю з підстав, зазначених в позовній заяві, крім зобовязання відповідача надати йому довідку про належні суми до виплати при звільненні, оскільки таку довідку йому було надано. Крім цього пояснив, що про результати розгляду своєї заяви про звільнення з роботи на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, дізнався не 10.08.2015 року, як зазначав у позовній заяві, а 30.07.2015 року, однак на роботу з 31.07.2015 року не вийшов, оскільки свою заяву не відкликав, вважав, що відповідач зобовязаний був його звільнити, а тому вважав себе звільненим. Відкликання його з відпустки відбувалось за усною вказівкою керівництва без видачі жодних відповідних наказів.

Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, надав письмові заперечення /а.с.86-94, 156-165/, просив відмовити в їх задоволенні за безпідставністю, оскільки звільнення відповідача відбулося на законних підставах.

Пояснив, що заява позивача про звільнення його з роботи з 31.07.2015 року за власним бажанням на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України була розглянута і 30.07.2015 року повідомлено позивачу про відмову у звільненні з цих підстав. Натомість запропоновано звільнити його з роботи на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України, оскільки жодних порушень законодавства про працю відповідачем допущено не було, а відтак і підстав для звільнення ч. 3 ст. 38 КЗпП України теж не вбачалось.

З 04.08.2015 року ОСОБА_3 на роботу не вийшов, про що були складені відповідні доповідні записки, від дачі будь-яких пояснень причин своєї відсутності на роботі він відмовився.

Жодних наказів про відкликання позивача з роботи під час перебування у відпустці, зокрема для участі в судових засіданнях та нарадах, Житомиробленерго не виносилось, це була виключно його власна ініціатива.

Будь-які заходи примусу до ОСОБА_3 щодо виконання роботи, що не входила в його обовязки, не вживались.

Заслухавши пояснення сторін та дослідивши письмові матеріали справи і оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов до наступного висновку.

У відповідності до ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених фізичними або юридичними особами вимог і на підставі наданих ними доказів.

Судом встановлено, що з 05.03.2014 року ОСОБА_3 перебував у трудових відносинах із Житомиробленерго на посаді юрисконсульта Новоград-Волинського району електричних мереж /а.с.85/.

Відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

20.07.2015 року позивач рекомендованим листом із описом вкладення направив на адресу відповідача заяву про звільнення із займаної посади на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України внаслідок порушення законодавства про працю та умов трудового договору з підстав, зазначених в позовній заяві, з вимогою припинити трудовий договір з 31.07.2015 року /а.с.5-7/. Зазначена заява отримана відповідачем 29.07.2015 року /а.с.8/ та цього ж дня виготовлена письмова відповідь ОСОБА_3 про відмову у звільненні його з роботи за ч. 3 ст. 38 КЗпП України /а.с.107/, про що йому повідомлено особисто 30.07.2015 року /а.с.108, 110, 119-120/. Однак, знаючи, що його не звільнено, на роботу позивач не вийшов. Дана обставина не заперечувалась позивачем в судовому засіданні /а.с.145-147/.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Прогулом визнається відсутність працівника на роботі, як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.

20.08.2015 року наказом № 937-к ОСОБА_3 був звільнений із займаної посади за п. 4 ст. 40 КЗпП України (за відсутність на роботі з 04.08. по 20.08.2015 року без поважних причин) /а.с.121/ та цього ж дня в судовому засіданні йому вручено копію зазначеного наказу та трудову книжку /а.с.127/.

До виконання трудових обов'язків позивач повинен був приступити 31.07.2015 року, однак, починаючи з 04.08.2015 року на роботу він не з'являвся, про причини неявки роботодавця не повідомляв, що підтверджується доповідними про відсутність юрисконсульта ОСОБА_3 на своєму робочому місці /а.с.115-118/, наказом про службове розслідування /а.с.141/.

17.08.2015 року працівниками Житомиробленерго було здійснено вихід за місцем проживання позивача ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1, з метою зясування причин його відсутності на роботі та встановлення місцезнаходження, але вдома він був відсутній, про що складений акт /а.с.138/. Позивач не заперечив у судовому засіданні, що від нього в телефонному режимі цього ж дня вимагались пояснення з приводу невиходу на роботу, однак він відмовився від їх дачі.

20.08.2015 року до початку судового засідання, яке розпочалось о 9 год. 48 хв., від дачі будь-яких пояснень щодо причин своєї відсутності на роботі ОСОБА_3 також відмовився, про що складено акт /а.с.137/. Відтак, доводи позивача щодо недотримання порядку притягнення його до дисциплінарної відповідальності, зокрема порушення ст. 149 КЗпП України, є безпідставними та спростовуються тим, що відповідачем приймалися заходи щодо з'ясування причин відсутності його на роботі, встановлення його місця знаходження, надання пояснень щодо причин відсутності на роботі, що було доведено в судовому засіданні.

Суд вважає, що метою отримання власником або уповноваженим ним органом письмових пояснень порушника трудової дисципліни є з'ясування обставин, за яких вчинено проступок для врахування цього порядку з іншими обставинами при обранні виду стягнення, а тому сам по собі факт неотримання власником таких пояснень за відсутності даних про поважність причин вчинення проступку не може бути підставою для визнання рішення про застосування дисциплінарного стягнення незаконним. А отже вказані вимоги закону слід вважати додержаними.

Відповідно до ст.139 КЗпП України працівник зобов'язаний працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження роботодавця, додержувати трудової дисципліни.

Позивачем не заперечувався у судовому засіданні той факт, що з 04.08.2015 року він дійсно не виходив на роботу, оскільки вважав себе звільненим і будь-яких пояснень з приводу прогулу не бачив сенсу надавати /а.с.147/. Разом з тим слід відмітити, що роботодавець не має права самостійно змінювати визначену працівником у заяві причину звільнення з роботи, а суд не має права змінити формулювання причин звільнення з тих підстав, з якими роботодавець не пов'язував обставини звільнення. Відсутність волевиявлення особи на звільнення за власним бажанням позбавляє роботодавця законних підстав для звільнення працівника згідно зі статтею 38 КЗпП України без зазначення частини третьої цієї статті.

За таких обставин суд приходить висновку, що позивач не виходив на роботу з 04 по 20 серпня 2015 року без поважних причин, тобто допустив прогул, та відповідно до норм чинного законодавства про працю був звільнений відповідачем з посади.

З врахуванням наведеного, позивачем не було доведено в судовому засіданні поважність причини відсутності його на роботі з 04 по 20 серпня 2015 року, що стало причиною його звільнення, тому суд не вбачає підстав для задоволення його вимог про визнання неправомірним наказу відповідача від 20.08.2015 року про звільнення ОСОБА_3 за прогул згідно п.4ст.40 КЗпП України.

Пунктом 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» розяснено, що суд не в праві визнати звільнення правильним, виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов'язували звільнення. Якщо обставинам, які стали підставою звільнення, в наказі (розпорядженні) дана неправильна юридична кваліфікація, суд може змінити формулювання причин звільнення привести його у відповідність з чинним законодавством про працю.

Твердження позивача про те, що він залучався до виконання своїх обовязків у період відпустки, не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду, оскільки жодних наказів про відкликання позивача з щорічної відпустки відповідачем не виносилось.

Позивач обіймав посаду юрисконсульта, основне завдання якого правова робота. Остання, в свою чергу, як вид юридичної діяльності, включає в себе нормотворчу та правозастосовну діяльність, відтак посилання позивача на те, що ведення претензійно-позовної та розяснювально-консультативної роботи не входило в його обовязки, суд не бере до уваги та вони спростовуються його посадовою інструкцією /а.с.36-37/.

Будь-яких документів чи інших належних та допустимих доказів, які б свідчили про порушення відповідачем законодавства про працю або умов трудового договору, позивачем в порушення вимог ст. 60 ЦПК України суду надано не було. У звязку з цим підстав для зміни формулювання причини звільнення з роботи позивача та стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу і моральної шкоди, немає.

Заява позивача від 20.07.2015 року /а.с.6/ про надання йому у звязку зі звільненням, крім іншого, довідки про його середній заробіток за останні 6 місяців роботи відповідачем була задоволена та направлена йому 30.07.2015 року /а.с.111, 134/, що не заперечувалось самим позивачем в судовому засіданні. З вимогою про надання довідки про середній заробіток за останні 12 місяців роботи позивач до відповідача не звертався, відтак зазначена його позовна вимога про зобовязання відповідача надати зазначену довідку задоволенню не підлягає.

Суд не знаходить підстав також у задоволенні позовних вимог в частині стягнення вихідної допомоги на користь позивача, оскільки у відповідності до ст.44 КЗпП України вихідна допомога, крім іншого, виплачується при припиненні трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю чи трудового договору. Між тим, згідно встановлених у цій справі обставин, позивача було звільнено із дотримання вимог законодавства на підставі п.4 ст.40 КЗпП України, що не передбачає виплату вихідної допомоги у відповідності до вимог ст.44 КЗпП України, як про це просить позивач у позові.

Керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 15, 57-60, 209, 212-215 ЦПК України, ст.ст. 36, 40,47, 232, 233 КЗпП України, суд,

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Енергопостачальна компанія «Житомиробленерго» про визнання неправомірними дій та наказу про звільнення, зміну формулювання причини звільнення з роботи, стягнення невиплачених при звільненні сум і моральної шкоди та зобовязання вчинити дії, відмовити за безпідставністю.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Житомирської області через Новоград-Волинський міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення.

Головуюча О.О. Літвин