Ухвала

іменем україни

04 листопада 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Амеліна В.І., Остапчука Д.О., Парінової І.К., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення коштів в рахунок повернення вкладу при припиненні договору простого товариства, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 12 грудня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 28 травня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_3 про стягнення коштів в рахунок повернення вкладу при припиненні договору простого товариства.

Позов мотивувала тим, що 12 липня 2012 року між нею та відповідачами було укладено договір про спільну діяльність, за умовами якого вона інвестувала кошти в процесінгову діяльність з метою отримання прибутків, в розмірі 28 000 грн, проте при припиненні цього договору та її виході зі спільної діяльності вказана сума коштів їй повернута не була.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 12 грудня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 28 травня 2015 року, позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 кошти, внесені нею за договором про спільну діяльність від 12 липня 2012 року в сумі 28 000 грн, індекс інфляції в розмірі 3 704 грн 40 коп. та 840 грн - 3% річних.

У задоволенні вимог до ОСОБА_2 відмовлено.

Вирішено питання про судові витрати.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить ухвалені у справі судові рішення скасувати і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову, мотивуючи свої вимоги порушенням судами норм матеріального та процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1988/ed_2014_01_28/pravo1/T041618.html?pravo=1> рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1989/ed_2014_01_28/pravo1/T041618.html?pravo=1> під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Таким вимогам закону судові рішення у повному обсязі не відповідають.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив з того, що позивач, як учасник простого товариства у зв'язку з припиненням договору, має право на повернення вкладених коштів з урахуванням інфляційних витрат та 3% річних.

Проте погодитися з такими висновками судів не можна.

Як вбачається з матеріалів справи, між сторонами 12 липня 2012 року було укладено договір про співробітництво, за умовами якого сторони зобов'язалися спільно інвестувати кошти в процесінгову діяльність з метою отримання прибутку, пропорційно сумі інвестування.

За змістом ст. 1130 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_844228/ed_2014_05_13/pravo1/T030435.html?pravo=1> за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов'язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Спільна діяльність може здійснюватися на основі об'єднання вкладників учасників (просте товариство) або без об'єднання вкладників учасників.

Стаття 1133 ЦК <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_844231/ed_2014_05_13/pravo1/T030435.html?pravo=1> встановлює, що вкладом учасника вважається все те, що він вносить у спільну діяльність (спільне майно), в тому числі грошові кошти, інше майно, професійні та інші знання.

Зокрема ч. 1 ст. 1134 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_844232/ed_2014_05_13/pravo1/T030435.html?pravo=1> презюмує, що внесене учасниками майно, яким вони володіли на праві власності, а також вироблена у результаті спільної діяльності продукція та одержані від такої діяльності плоди і доходи є спільною частковою власністю учасників, якщо інше не встановлено договором простого товариства або законом.

За п. 4 ч. 1 ст. 1141 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_844239/ed_2014_05_13/pravo1/T030435.html?pravo=1> у разі відмови учасника від подальшої участі у договорі простого товариства або розірвання договору на вимогу одного з учасників, якщо домовленістю між учасниками не передбачено збереження договору щодо інших учасників договір простого товариства припиняється.

При цьому ч. 2 зазначеної статті регулює порядок повернення учасникам договору простого товариства, у разі його припинення з підстав, передбачених п. 4 ч. 1 ст. 1141 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_844239/ed_2014_05_13/pravo1/T030435.html?pravo=1>, речей, переданих у спільне володіння та (або) користування учасників, які їх надали. Зокрема, у разі припинення договору простого товариства <http://pravo.ligazakon.ua/document/view/T030435?edition=2015_07_01> речі <http://pravo.ligazakon.ua/document/view/T030435?edition=2015_07_01>, передані у спільне володіння та (або) користування учасників, повертаються учасникам, які їх надали, без винагороди, якщо інше не передбачено домовленістю сторін. Поділ майна, що є у спільній власності учасників, і спільних прав вимоги, які виникли у них, здійснюється в порядку, встановленому цим Кодексом, тобто в порядку поділу спільної часткової власності.

Крім того, учасник, який вніс у спільну власність річ, визначену індивідуальними ознаками, має право у разі припинення договору простого товариства вимагати в судовому порядку повернення йому цієї речі за умови додержання інтересів інших учасників і кредиторів.

З наявної в матеріалах справи копії договору від 12 липня 2012 року вбачається, що внесок ОСОБА_1 за договором про співробітництво становить 28 000 грн, що складає 40% від загальної суми.

За умовами цього договору частки інших учасників, а саме ОСОБА_2 та ОСОБА_3 мають становити 21 000 грн, що складає по 30% від загальної суми.

Також вказаним договором визначено, що у випадку виходу зі спільного співробітництва учаснику повертаються лише грошові кошти протягом 6-8 місяців з дня усного повідомлення усіх інвесторів договору.

Отже, вирішуючи спір щодо повернення учаснику договору, припиненого на підставі п. 4 ч. 1 ст. 1141 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_844239/ed_2014_05_13/pravo1/T030435.html?pravo=1>, речей, наданих ним у спільне володіння та (або) користування учасників, суду необхідно встановити з урахуванням умов договору щодо повернення вартості його частки в товаристві, чи мали передані речі індивідуальні ознаки, чи ці речі були визначені як кошти, що використовувались в інтересах усіх учасників та товариства, та встановити, чи має право особа вимагати повернення внесених коштів як речей з індивідуальними ознаками, чи право на повернення вартості його частки в загальному майні товариства, при цьому слід з'ясувати як обсяг загального майна товариства, так і вартість частки учасника, що виходить із складу.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1819/ed_2015_09_01/pravo1/T041618.html?pravo=1> доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 59 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1821/ed_2015_09_01/pravo1/T041618.html?pravo=1> передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 60 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1822/ed_2015_09_01/pravo1/T041618.html?pravo=1> на сторін покладено обов'язок довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Відповідно до статті 212 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1987/ed_2015_09_01/pravo1/T041618.html?pravo=1> суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо за своїм внутрішнім переконанням. Результати оцінки доказів відображаються в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Суди попередніх інстанцій у порушення вимог ст. ст. 212-214, 303, 304, 315 ЦПК України на зазначені положення закону уваги не звернули; заперечень відповідача ОСОБА_3 щодо неправильної дати укладення договору про співробітництво та невідповідність вказаних у ньому сум внесків учасників фактично переданих ними сумам, належним чином не перевірили; взагалі не дослідили умови укладеного між сторонами договору, унаслідок чого не визначилися з порядком виходу його учасника та припинення самого договору, наслідком чого є повернення внесених коштів й відповідно не встановили які суми грошових коштів були внесені сторонами та за яких обставин вони мають бути повернуті. При цьому зазначаючи про те, що фактичне володіння вкладами учасників здійснювалося одноособово ОСОБА_3 суди не навели на підтвердження цього жодного належного й допустимого доказу.

Отже висновки судів у порушення вимог ч. 4 ст. 60 ЦПК України ґрунтуються на припущеннях.

Крім того, розглянувши справу у відсутності відповідача ОСОБА_3, якого не було належним чином повідомлено про час і місце розгляду справи, суд допустив суттєву неповноту у встановленні фактичних обставин справи.

Наведені порушення судами норм процесуального права (ст. ст. <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1759/ed_2015_09_01/pravo1/T041618.html?pravo=1>, 10 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1766/ed_2015_09_01/pravo1/T041618.html?pravo=1>, 60 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1822/ed_2015_09_01/pravo1/T041618.html?pravo=1>, 179 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1951/ed_2015_09_01/pravo1/T041618.html?pravo=1>) унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, тому оскаржувані судові рішення не можуть вважатись законними і обґрунтованими та в силу ст. 338 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2130/ed_2015_09_01/pravo1/T041618.html?pravo=1> підлягають скасуванню, а справа передачі на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2128/ed_2012_12_01/pravo1/T041618.html?pravo=1>, 338, 345 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2134/ed_2012_12_01/pravo1/T041618.html?pravo=1>, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 12 грудня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 28 травня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. Касьян

Судді: В.І. Амелін

Д.О. Остапчук

І.К. Парінова

В.О. Савченко