АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/3683/15 Справа № 199/6120/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - Подорець О. Б. Доповідач - Волошин М.П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2015 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Волошина М.П.,

суддів - Куценко Т.Р., Демченко Е.Л.,

при секретарі - Жидковій Г.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 05 лютого 2015 року по справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання недійсними кредитного договору та договору іпотеки, -

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2014 року позивачка звернулася до суду з позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання недійсними кредитного договору та договору іпотеки. В обґрунтування позовних вимог зазначала, що 25 січня 2008 року між нею та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено кредитний договір за №DN10GA00000163 на суму 39 000,00 доларів США.

В забезпечення виконання зобов'язань того ж дня між сторонами було укладено договір іпотеки №DN10GA00000163, згідно з яким позивачка передала в іпотеку Банку належну їй квартиру АДРЕСА_1. Вказаний договір було посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Повєткіною Н.М. та зареєстровано в реєстрі під № 8/08.

У позові позивачка посилалась на те, що вона належним чином виконувала умови договору. Разом з тим, ПАТ «КБ «Приватбанк» порушував свої зобов'язання та невірно нараховував відсоткові ставки та інші платежі по вказаному кредитному договору.

На думку позивачки, укладений кредитний договір не відповідає вимогам чинного законодавства, а саме принципу рівності сторін. Договір не відповідає загальним засадам цивільного законодавства, яким є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

Згідно висновку експертного дослідження №27/36 від 20.03.2014 були виявлені чисельні порушення з боку відповідача.

При укладенні кредитного договору від 25 січня 2008 року №DN10GA00000163 банком не були проведені розрахунки сукупності вартості кредиту, реальної відсоткової ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту, що не відповідає приписам Закону України «Про захист прав споживачів» та Постанови правління НБУ № 168 від 10 травня 2007 року «Про затвердження Правил про надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупні вартість кредиту».

З урахуванням всіх обставин позивачка просила суд, визнати кредитний договір №DN10GA00000163 від 25 січня 2008 року недійсним в частині п.3.3. щодо річної бази нарахування процентів 360 календарних днів у році; в частині п.2.2.5 щодо права банку в односторонньому порядку списувати кошти з будь-яких рахунків позичальника; в частині п.2.2.9 щодо накладання на позичальника додаткових грошових зобов'язань; в частині п.2.3.14 щодо самостійного вибору банком способу інформування позичальника; в частині п.3.2. щодо визначення порядку направлення грошових коштів, сплачених на погашення кредиту; в частині п.2.3.1., щодо права банку в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом з 10 січня 2009 року; в частині п.2.3.9, щодо права банка доводити до відома третіх осіб інформацію про заборгованість позичальника за договором, а також про наявність (відсутність) і стан майна, переданого в забезпечення виконання зобов'язань; в частині п.6.4. щодо додаткових штрафних санкцій; в частині п.8.4 щодо додаткових штрафних санкцій; визнати кредитний договір №DN10GA00000163 від 25 січня 2008 року недійсним в цілому; визнати договір іпотеки від 25 січня 2008 року недійсним та покласти на відповідача судові витрати.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 05 лютого 2015 року у задовленні позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин справи просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 25 січня 2008 року між сторонами було укладено кредитний договір №DN10GA00000163 в розмірі 39 000,00 доларів США.

Суд, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, вірно зазначив, що сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору, договір укладено у письмовій формі, сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. На момент укладення оспорюваного кредитного договору ОСОБА_3 не заявляла додаткових умов, щодо яких повинно бути досягнуто згоди.

Таким чином, істотними умовами даного договору відповідно до чинного законодавства являються лише ті, які сторони визначили за взаємною згодою укладаючи договір. Крім того, банком було видано кредит у повному обсязі у строки, зазначені в договорі, тобто свої обов'язки банк виконав належним чином.

Факт підписання ОСОБА_3 кредитного договору та подальше його виконання також свідчить про згоду останньої з його умовами.

Суд вірно дійшов висновку про безпідставність посилання позивачки на те, що оскільки ПАТ «КБ «ПриватБанк» не були проведені розрахунки сукупної вартості кредиту, реальної відсоткової ставки, то такий договір є недійсним, на підставі того, що умови кредитного договору не відповідають загальним засадам цивільного законодавства. Представником відповідача ПАТ КБ «ПриватБанк» було надано документи, які передували укладанню кредитного договору між сторонами, в тому числі і що стосується сукупної вартості кредиту, реальної відсоткової ставки.

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» договір про надання фінансових послуг (яким відповідно до ст. 4 цього Закону є договір про надання споживчого кредиту) повинен містити розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків.

За положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: установлюються обов'язкові для споживача умови, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надаються продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Крім того, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає різні взаємовиключні підстави визнання угод недійсними.

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», тобто умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Таким чином, для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до п. 1.2 Постанови правління НБУ № 168 від 10 травня 2007 року «Про затвердження Правил про надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» встановлено, що ці правила регулюють порядок надання банками споживачу повної необхідної, доступної достовірної та своєчасної інформації про сукупну вартість споживчого кредиту, з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням та погашенням кредиту.

В апеляційній скарзі позивачка посилається на те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, про те, що банком надано позичальнику повну інформацію щодо умов укладення кредитного договору.

Вказані посилання є безпідставними, оскільки в матеріалах справи містяться додаток до кредитного договору № 1 «Загальна вартість кредиту» та додаток № 2 «Графік погашення кредиту» , в яких зазначена повна інформація стосовно умов кредитування, з якими позивачка ознайомилась та прийняла умови кредитування підписавши вказані додатки під час укладення кредитного договору.

Доводи представника позивачки , що вказані додатки ОСОБА_3 не підписувала, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки позивачкою в порушення вимог ст.. 10, 60 ЦПК України доказів, на підтвердження вказаних обставин, суду не надано.

Суд першої інстанції не прийняв до уваги посилання позивачки на висновок судово - економічної експертизи, вказавши, що експертом не досліджувалися всі документи за даним кредитним договором і він є одностороннім.

Крім того, позивачка в своєму позові просить визнати пункти кредитного договору недійсними, які не пов'язані з подорожчанням кредиту на яке вона посилається, як на підставу визнання кредитного договору недійсним в цілому.

В апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що банк ввів позичальника в оману, застосувавши базу нарахування процентів, , яка складає 360 днів/рік замість 365/366, що спричиняє переплату з боку позичальника (введення позичальника в оману шляхом штучного збільшення відсотків).

Проте з таким, доводом апелянта погодитися не можна, оскільки відповідно до ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

З роз'яснень, викладених у пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 (далі - постанова) вбачається, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Відповідно до п. 1.22 Постанови правління НБУ № 255 - обрахування процентних доходів і витрат застосовуються такі методи визначення кількості днів:

метод «факт/факт» - передбачає, що для розрахунку використовується фактична кількість днів у місяці та році;

метод «факт/360» - передбачає, що для розрахунку використовується фактична кількість днів у місяці, але умовно в році 360 днів;

метод «30/360» - передбачає, що для розрахунку використовується умовна кількість днів у році - 360, у місяці - 30.

В кредитному договорі №DN10GA00000163 застосований метод «факт/360».

Відповідно до п. 3.1 Постанови правління НБУ № 168 від 10 травня 2007 року «Про затвердження Правил про надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» Банки зобов'язані в кредитному договору або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх сукупних послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачем дотримано вищезазначені Правила, що підтверджується змістом кредитного договору, додатку № 1 та додатку № 2, з якими позивачка була ознайомлена.

За таких обставин довід апеляційної скарги про те, що кредитний договір підлягає визнанню недійсним на підставі ч. 1 ст. 230 ЦК України та ст..ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», як такий, що укладений внаслідок введення в оману позичальника з боку банку, необґрунтований, оскільки, виходячи з положень ч. 1 ст. 11, ст.. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та ст.. 230 ЦК України, є самостійними підставами визнання договорів недійсними.

Позивачкою та матеріалами справи не встановлено та доведено категоричного висновку щодо введення позивачки в оману під час укладання договору, оскільки перед його підписанням вона мала можливість із текстом та умовами кредитного договору та власноручно його підписала.

Посилання апелянта на те, що пунктами 6.4 та 8.4 кредитного договору банком було порушено чинне законодавство шляхом накладення кількох різних видів відповідальності за одне й те саме порушення з боку позичальника (споживача), необґрунтовані.

Відповідно до ст.. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума, або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

За змістом вказаної норми та пунктів договору нарахування пені та штрафу здійснюються у разі неналежного виконання зобов'язань за різними порушеннями відповідальності.

Довід апеляційної скарги про те, що банк незаконно збільшував розмір процентної ставки в односторонньому порядку за користування кредитом, безпідставний, оскільки з матеріалів справи вбачається, що процентна ставка за спірним кредитним договором підвищена у зв'язку зі змінами на фінансовому ринку України на підставі наказу РR - 2008-330 від 03 жовтня 2008 року, тобто до введення в дію положення ст.. 1056-1 ЦК України, на яку посилається апелянт. Тобто збільшення процентної ставки було правомірне, оскільки це передбачено п. 2.3.1 кредитного договору.

Доводи апеляційної скарги про неповне дослідження обставин справи є безпідставними та не спростовують правильності висновків суду про відмову у задоволенні позовних вимог позивачки.

Відповідно до положень ст.308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Ухвалене судом рішення відповідає матеріалам справи та вимоги закону, що регулює зазначені правовідносини, підстав для його скасування не встановлено.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308,315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 05 лютого 2015 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду чинна з моменту проголошення та може бути оскаржено до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів.

Головуючий: М.П.Волошин

Судді: Е.Л.Демченко

Т.Р.Куценко