Справа № 347/1360/14-ц
Провадження № 22-ц/779/2019/2015
Головуючий у 1 інстанції Турянський І.Є.
Суддя-доповідач Мелінишин Г.П.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2015 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Мелінишин Г.П.

суддів: Беркій О.Ю., Соколовського В.М.

секретаря Турів О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - Брустурівська сільська рада, приватний нотаріус Косівського районного нотаріального округу - Кабин Андрій Романович, державний нотаріус Косівської районної державної нотаріальної контори - Антонюк Оксана Василівна про визнання недійсним заповіту та свідоцтв про право на спадщину за заповітом за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Косівського районного суду від 03 серпня 2015 року,-

в с т а н о в и л а :

В червні 2014 року ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_3, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - Брустурівська сільська рада, приватний нотаріус Косівського районного нотаріального округу - Кабин А.Р., державний нотаріус Косівської районної державної нотаріальної контори - Антонюк О.В., про визнання недійсним заповіту та свідоцтв про право на спадщину за заповітом.

Рішенням Косівського районного суду від 03 серпня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

На вказане рішення ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, зокрема, неповне з'ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам. Відмовляючи у задоволенні позову суд зіслався на висновок посмертної судово-психіатричної експертизи, згідно якої її чоловік з 18.12.2012 року до 28.12.2012 року не приймав ніяких опіоїдних наркотичних препаратів, на момент посвідчення заповіту міг у повній мірі усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Однак, згідно довідки Косівської ЦРЛ № 1100-2/6150 від 28.10.2013 року, виданої на підставі історії хвороби, за час стаціонарного лікування ОСОБА_6 призначались медикаменти, в тому числі, «трамадол», який є опіоїдним наркотичним анальгетиком.

Апелянт зазначає, що оскільки висновок експерта суперечив матеріалам справи, нею було заявлено клопотання про призначення повторної посмертної судово-психіатричної експертизи. Однак, суд безпідставно відмовив в задоволенні цього клопотання, а також у виклику в судове засідання свідка ОСОБА_7

З цих підстав апелянт просила призначити у справі повторну посмертну судово-психіатричну експертизу, доручивши її проведення іншому судовому експерту-психіатру; рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити в повному об'ємі.

В засіданні апеляційного суду апелянт доводи скарги підтримала з наведених у ній мотивів.

ОСОБА_3 доводів скарги не визнала посилаючись на обґрунтованість висновків суду.

Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - Брустурівська сільська рада, приватний нотаріус Косівського районного нотаріального округу - Кабин А.Р., державний нотаріус Косівської районної державної нотаріальної контори - Антонюк О.В., в судове засідання не з'явилися будучи належним чином повідомленими, що не перешкоджає розгляду справи у їх відсутності.

Постановляючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що на підтвердження своїх позовних вимог ОСОБА_2 не представила належних та допустимих доказів, що на момент посвідчення заповіту її чоловік ОСОБА_6 не розумів значення своїх дій, не міг керувати ними, оскільки був під дією медичних препаратів та морального примусу. А тому з цих підстав відмовив у задоволенні позову.

Вислухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

За змістом ст. ст. 1233, 1234 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною вільною дієздатністю.

Заповіт як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення.

Згідно ч.2 ст.1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Як правильно встановлено судом, 28.12.2012 року чоловік позивача - ОСОБА_6 зробив заповітне розпорядження щодо усього свого майна, де б воно не було і з чого б воно не складалося, заповівши його ОСОБА_3 Вказаний заповіт посвідчено приватним нотаріусом Косівського районного нотаріального округу Кабин А. Р. та зареєстровано у реєстрі за № 1171 (а.с. 12).

16 січня 2013 року ОСОБА_6 помер. (а.с.15).

З матеріалів справи вбачається, що 26 липня 2013 року державним нотаріусом Косівської районної нотаріальної контори ОСОБА_3 видано свідоцтва про право на спадщину за заповітом на спадкове майно: житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 а також земельні ділянки, площею 2500 кв.м., кадастровий НОМЕР_1 та 10740 кв.м., кадастровий НОМЕР_2 (а.с.14-18).

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги ОСОБА_2 зазначала, що заповіт посвідчено під моральним примусом відповідача, за відсутності вільного волевиявлення заповідача, тому таке волевиявлення його внутрішній волі не відповідало. Крім того, що внаслідок тяжкої хвороби та вживання опіоїдних медичних препаратів у момент вчинення правочину її чоловік не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Як на доказ цього посилалася на довідку Косівської ЦРЛ № 1100-2/6150 від 28.10.2013 року, видану на підставі історії хвороби, згідно якої за час стаціонарного лікування ОСОБА_6 призначався опіоїдний наркотичний анальгетик «трамадол» (а.с.21).

Як роз'яснено в п. 16 постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року правила ст. 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до ст. 145 ЦПК зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін.

Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК.

Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами для встановлення того, чи була здатна особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

З'ясовано, що з метою визначення наявності такого стану, коли спадкодавець на момент укладення правочину не міг усвідомлювати значення своїх дій та (або) не міг керувати ними ухвалою суду першої інстанції 09.02.2015 року за клопотанням позивача було призначено посмертну судово-психіатричну експертизу.

Як вбачається з висновку судово-психіатричної експертизи №127 від 30.04.2015 року станом на 28.12.2012 року будь-яких психічних розладів у ОСОБА_6 не виявлено. В період з 18.12.2012 року по 28.12.2012 року опіоїдні наркотичні препарати останній не приймав. Відтак, експерт прийшов до висновку, що у момент посвідчення заповіту, 28.12.2012 року, ОСОБА_6 міг у повній мірі усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (а.с.99-101).

Тобто, вищезазначеною експертизою не зроблено висновку про абсолютну неспроможність ОСОБА_6 в момент підписання оспорюваного заповіту розуміти значення своїх дій та керувати ним.

Зі змісту висновку видно, що експертом досліджено медичну карту стаціонарного хворого № 9892 та з врахуванням переліку призначених препаратів (в якому «трамадол» відсутній) дано відповіді щодо психічного стану особи та фактів, які встановлені та виявлені при дослідженні об'єктів експертизи.

Як вбачається з листка призначення історії хвороби №9892 ОСОБА_6.(а.с. 6 цієї історії, а.с.171), витребуваної із Косівської центральної районної лікарні ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 03.09.2015 року, дані щодо призначення хворому «трамадолу» відсутні.

З врахуванням цих обставин ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області від 22.09.2015 року відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_2 про призначення повторної посмертної судово-психіатричної експертизи.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відтак, відмовляючи у задоволенні позовних вимог місцевим судом дана належна оцінка доказам, наявним в матеріалах справи, в т.ч. в їх сукупності та взаємному зв'язку, вірно застосовані положення ст. ст. 225, 1257 ЦК України, висновки, що ОСОБА_6 на момент вчинення правочину міг усвідомлювати значення своїх дій та міг керувати ними, а також, що волевиявлення заповідача було вільним та відповідало його волі, є правильним.

Розглянувши справу в межах заявленого позову та в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що фактичні обставини справи судом першої інстанції з'ясовано всебічно та повно, дано їм вірну правову оцінку, а рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Виходячи із змісту ч. 2 ст. 303 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не вправі переоцінювати докази, які судом першої інстанції досліджені у встановленому законом порядку, а апеляційна скарга не містить посилання на нові докази, що давало б підставу для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення.

Тому підстав для задоволення апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, а рішення Косівського районного суду від 03 серпня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий Г.П. Мелінишин

Судді: О.Ю. Беркій

В.М. Соколовський