АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий у 1 інстанції - Кізюн Л.І.
№22-ц/796/778/2015 Доповідач - Борисова О.В.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 квітня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Гаращенка Д.Р.

при секретарях: Шалапуда Н.П., Греку А.Г., Кутц А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «БАНК ТАВРИКА» - Лемеша Миколи Володимировича на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 05 червня 2014 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства «БАНК ТАВРИКА» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2013 року ПАТ «БАНК ТАВРИКА» звернувся до суду з указаним позовом, в якому з урахуванням уточнених вимог, просив стягнути солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь банку заборгованість по кредитному договору № 17-07-08-Ф-МСБ від 17 липня 2008 року в сумі 79403,66 доларів США, що в гривневому еквіваленті станом на 29 квітня 2014 року складає 905201,72 грн.

В мотивування вимог посилався на те, що з під час виконання вказаного рішення Дарницького районного суду м. Києва від 1 березня 2011 року перед банком було погашено лише частину загальної заборгованості, яка складається із: 222624,48 доларів США заборгованості за кредитом та 66556,93 доларів США заборгованості за відсотками, а тому неповернута частина заборгованості підлягає стягненню з відповідачів у солідарному порядку.

Ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 4 червня 2014 року провадження у справі в частині позовних вимог ПАТ «БАНК ТАВРИКА» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором станом на 1 березня 2010 року (стягнутої заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 1 березня 2011 року) закрито.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 05 червня 2014 року - позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «БАНК ТАВРИКА» заборгованість за кредитним договором у сумі 5028,14 доларів США, що складає 59130,93 грн. у задоволенні решти позовних вимог ПАТ «БАНК ТАВРИКА» відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 26 серпня 2014 року рішення районного суду скасовано та ухвалено нове, яким позов ПАТ «Банк «Таврика» задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь ПАТ «Банк «Таврика» заборгованість за кредитним договором у сумі 79403,66 доларів США, що складає 905201,72 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних кримінальних справ від 10 грудня 2014 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Апеляційного суду м. Києва від 26 серпня 2014 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 15 липня 2014 року залишено без змін.

У своїй апеляційній скарзі Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «БАНК ТАВРИКА» - Лемеш М.В. посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позову в повному обсязі.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що суд дійшов помилкового висновку про припинення поруки, так як після закінчення строку виконання основного зобов'язання банком в шестимісячний строк надсилалась письмова вимога про погашення заборгованості за кредитним договором до поручителів.

Крім того, внаслідок виконання рішення попереднього суду, яким було звернуто стягнення на предмет іпотеки, позивачу було передано майна на суму 2311427 грн., а розмір заборгованості для погашення якої зверталось стягнення становила суму 3282073,36 грн. Таким чином позивач в загальному порядку звернувся з даним позовом про стягнення з боржника та поручителів тієї суми заборгованості, яка залишилась не погашеною після звернення стягнення.

В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача ПАТ «БАНК ТАВРИКА» - апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити з вищевказаних підстав.

Представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_5 проти задоволення апеляційної скарги заперечував та просив застосувати строк позовної давності, про що ним заявлялось в суді першої інстанції.

Відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4 в судове засідання не з'явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, до суду направили заяви про розгляд справи за їх відсутності, а тому колегія суддів вважає можливим розглянути справу у їх відсутність.

Заслухавши доповідь судді Борисової О.В., пояснення осіб, які брали участь у справі, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги колегія суддів вважає, що скарга підлягає задоволенню частково.

Відмовляючи у задоволенні позову про стягнення з поручителів солідарно з боржником заборгованості на користь банку суд першої інстанції виходив з того, що зобов'язання за договорами поруки, укладеними між банком, ОСОБА_3 та ОСОБА_4, є припиненими.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що 17 липня 2008 року між банком та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір, за яким останній отримав споживчий кредит у розмірі 297000 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 17,5 % на рік з кінцевим терміном повернення до 16 липня 2009 року.

На забезпечення виконання цього зобов'язання 17 липня 2008 року між банком та ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки, відповідно до якого останній передав у іпотеку належне йому нерухоме майно.

17 липня 2008 року між банком, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір поруки (а.с.52-53).

Цього ж дня між банком, ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було також укладено договір поруки (а.с. 74-75).

Статтями 553 та 554 ЦК України передбачено, що поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку, відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Зі змісту ст.ст.559, 598 ЦК Україна вбачається, що припинення зобов'язання поруки означає такий стан сторін правовідношення, при якому в силу передбачених законом обставин суб'єктивне право і кореспондуючий йому обов'язок перестають існувати.

Термін «порука», застосований законодавцем у ч.1 ст.559 ЦК України, використовується в розумінні зобов'язального правовідношення поруки, з припиненням якого втрачає чинність договір поруки.

Частина четверта статті 559 ЦК України передбачає три випадки припинення поруки (перше речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, якщо кредитор не пред'явить вимоги до поручителя (друге речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов'язання не встановлено або встановлено моментом пред'явлення вимоги), якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя (третє речення частини четвертої статті 559 ЦК України).

Результат аналізу зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.

Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, зокрема й застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не може.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов'язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред'явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя.

При цьому зазначене положення не виключає можливості пред'явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

Отже, виходячи з положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України, слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено у судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто упродовж шести місяців із моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами), або із дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або із дня настання строку виконання основного зобов'язання (у разі, якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

Отже, якщо банк з дня настання строку для пред'явлення позовної вимоги про стягнення заборгованості не звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_4 порука є припиненою.

Твердження апелянта про те, що порука не припинилася так як банк 23 вересня 2009 року направляв поручителям письмові вимоги про виконання зобов'язання за кредитним договором, є на думку судової колегії безпідставними, оскільки строк виконання основного зобов'язання за кредитним договором визначено до 16 липня 2009 року, а із позовом банк звернувся лише у листопаді 2013 року, тобто після спливу шестимісячного строку.

Так,закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з вимогою до поручителя, якою може бути лише позов, заявлений кредитором до поручителя в судовому порядку. Зазначене положення ч.4 ст.559 ЦК України при цьому не виключає можливість пред'явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

Зазначена вище правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року у справі № 6-170цс13 та від 17 вересня 2014 року у справі № 6-53цс14, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Крім того, Верховний Суд України зазначив про те, що аналіз ч.4 ст.559 ЦК України дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у ч.4 ст.559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права (строком позовної давності), а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Якщо договір поруки припинився (у тому числі й на підставі непред'явлення кредитором відповідної вимоги до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання), інститут позовної давності застосовано бути не може, тому всі права та обов'язки сторін за цим договором слід вважати припиненими.

На підставі вищевикладеного колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості з поручителів є законним та обґрунтованим.

Задовольняючи позов про стягнення з ОСОБА_2 на користь позивача заборгованості по процентам, простроченої заборгованості по процентам та пені по простроченим процентам, що становить 5028,14 доларів США, що за курсом Національного банку України станом на 05 червня 2014 року складає 59130,93 грн., суд першої інстанції виходив з того, що кредитний договір не припинив свою дію, при цьому наявне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 01 березня 2011 року про задоволення вимог банку як кредитора, яке набрало законної сили, у зв'язку з чим провадження в частині позовних вимог про стягнення заборгованості, яка була стягнута вказаним рішенням суду було закрито.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст.ст. 626, 530 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами, а якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 01 березня 2011 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «БАНК ТАВРИКА» заборгованість у сумі 410772,64 долари США, що за курсом Національного банку України станом на 01 березня 2010 року складає 3282073,36 грн. У рахунок погашення заборгованості звернуто стягнення на нерухоме майно шляхом проведення прилюдних торгів з продажу земельної ділянки загальною площею 0,0721 га, що розташована у АДРЕСА_1; земельної ділянки загальною площею 0,0605 га, яка розташована у АДРЕСА_2, жилий будинок - цегляний, під літерою «А» та знаходиться за адресою АДРЕСА_2.

Вказаним рішенням встановлено, що заборгованість відповідача ОСОБА_2 станом на 01 березня 2010 року становила: по тілу кредиту в сумі 297000 доларів США; пені в сумі 38882,25 доларів США; прострочена заборгованість про процентам 66556,93 доларів США; пеня за несвоєчасно сплачені проценти за кредит 8333,46 доларів США, а всього 410772,64 доларів США, що еквівалентно по курсу НБУ - 3282073,36 грн.

14 квітня 2011 року за вказаним заочним рішенням Дарницьким районним судом м. Києва було видано виконавчий лист про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно з актом державного виконавця та постанови про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу від 29 березня 2013 року майно, яке підлягало реалізації, не реалізовано з прилюдних торгів та передано стягувачу за початковою (стартовою) ціною - 2311427 грн., за рахунок чого було погашено 222624,48 долари США заборгованості за кредитом та 66556,93 доларів США заборгованості за відсотками, а розмір заборгованості для погашення якої зверталось стягнення становила суму 3282073,36 грн., що за курсом НБУ становить 410772,64 доларів США.

Отже, інша частина заборгованості залишилась не повернута банку.

Згідно з наданого позивачем розрахунку станом на 24 лютого 2014 року сума недостягнутої заборгованості включає в себе: прострочену заборгованість по кредиту - 74375,52 доларів США, строкову заборгованість по процентах - 1441,02 доларів США, прострочену заборгованість по процентах - 3542,91 доларів США, пеню по простроченим процентам - 44,21 доларів США, а всього - 79403,66 доларів США, що еквівалентно станом на 29 квітня 2014 року становить 905201,72 грн. (а.с. 81,119).

Проте, в повній мірі з таким розрахунком заборгованості апеляційна інстанція не погоджується з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Таке визначення розкриває сутність зобов'язання як правового зв'язку між двома суб'єктами (сторонами), відповідно до якого на одну сторону покладено обов'язок вчинити певну дію (певні дії») чи утриматись від її (їх) здійснення; іншій стороні зобов'язання надано право, що кореспондує обов'язку першої. Обов'язками боржника та правами кредитора вичерпується зміст зобов'язання (ст. 510 ЦК України).

У абз. 1, 2 п. 17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику розгляду судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» судам роз'яснено, що зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК України). Такі підстави, зокрема, зазначені у ст. ст. 599-601- 604-609 ЦК України. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК України.

Суд касаційної інстанції скасовуючи рішення апеляційного суду м. Києва від 26 серпня 2014 року про стягнення з боржника ОСОБА_2 заборгованості по тілу кредиту, процентів та пені в загальній сумі 79403,66 доларів США, що за курсом НБУ становило 905201,72 грн. зазначив, що оскільки відповідно до ст.559 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином, не припинилося зобов'язання ОСОБА_2 повернути банку залишок заборгованості. При цьому суд апеляційної інстанції прийшов до помилкового висновку, що кредитний договір не припинив свою дію.

Згідно з ч.4 ст.338 ЦПК України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Враховуючи вищевикладене колегія суддів вважає, що з відповідача ОСОБА_2 підлягає стягненню залишок нестягнутої заборгованості після виконання рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки у розмірі 74375,52 доларів США по тілу кредиту та 144,37 доларів США нарахованих процентів, що в сумі складає 74519 доларів США 89 центів, що станом на 29 квітня 2014 року за офіційним курсом Національного банку України становить 850129 грн. 53 коп.

При цьому оскільки строк дії кредитного договору закінчився 16 липня 2009 року, тo нapaxyвaння відсотків за користування кредитом та неустойки поза строком дії кредитного договору законом не передбачено.

А тому колегія суддів відмовляє в задоволенні позовних вимог про стягнення пені в сумі 44,21 доларів США за період з 30 грудня 2013 року по 24 лютого 2014 року та процентів в розмірі 4983,93 доларів США за період з 23 жовтня 2013 року по 24 лютого 2014 року нарахованих банком після закінчення строку дії договору.

Щодо заяви представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_5 про застосування строку позовної давності, то судова колегія виходить з наступного.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Відповідно до ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного з кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

У разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежа.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звертався до Дарницького районного суду м. Києва з позовом про стягнення боргу за рахунок звернення стягнення на предмет іпотеки за наслідком розгляду якого 01 березня 2011 року було ухвалено рішення на виконання якого 23 жовтня 2013 року було погашено частину заборгованості ОСОБА_2 за договором кредиту, а тому строк позовної давності був перерваний подачею такого позову.

Разом з тим, суд першої інстанції ухвалюючи рішення припустився помилки стягуючи судові витрати на користь позивача, оскільки позивач на підставі п.22 ч.1 ст.5 Закону України «про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, а тому останні повинні бути стягнуті в дохід держави.

Відповідно до ч.5 ст.88 ЦПК України якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з ч.1 ст.4 Закону України «Про судовий збір», судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду. У відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Так, відповідно до п.п.1 п.1 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» ставка судового збору за подання заяви майнового характеру становить 1 % відсоток ціни позову, але не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати та не більше З розмірів мінімальної заробітної плати.

Отже, з відповідача ОСОБА_2 в дохід держави підлягають стягненню 3441 грн судового збору.

В силу ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

На основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, судова колегія приходить до висновку про часткове скасування рішення суду.

Керуючись ст.ст. 218, 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «БАНК ТАВРИКА» - Лемеша Миколи Володимировича - задовольнити частково.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 05 червня 2014 року в частині задоволення позовних вимог про стягнення з ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства «БАНК ТАВРИКА» заборгованості в розмірі 5028 доларів США 14 центів, що еквівалентно 59 130 грн. 93 коп. та 591 грн. 31 коп. судового збору скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення наступного змісту.

Стягнути з ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1) на користь публічного акціонерного товариства «БАНК ТАВРИКА» заборгованість у розмірі 74519 доларів США 89 центів, що по курсу Національного банку України станом на 29 квітня 2014 року становить 850129 грн. 53 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1) в дохід держави судовий збір в розмірі 3 441 грн.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення набираєзаконної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий

Судді