Провадження № 22-ц/783/1699/15 Доповідач в 2-й інстанції: Тропак О. В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого Тропак О.В.,

суддів: Приколоти Т.І., Федоришин А.В. ,

за участю секретаря Іванової О.О.,

з участю: представника відповідача ОСОБА_2,

представника позивача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_4 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 18 грудня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_4, третя особа ОСОБА_7 про визнання осіб такими , що втратили право користування житловим приміщенням,-

в с т а н о в и л а :

В жовтні 2014 року ОСОБА_5 звернувся в суд з позовом , просив визнати відповідачів: ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, покликаючись на те, що 22 вересня 1987 року позивач отримав ордер на жиле приміщення, де заселився та проживав зі своєю сім'єю. Станом на жовтень 2014 року у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані: позивач - ОСОБА_5, його дружина ОСОБА_7 та їх двоє синів: відповідачі ОСОБА_6, ОСОБА_4. В подальшому у 2007 році відповідач ОСОБА_6 одружився та став окремо вести сімейне господарство та проживати окремо власною сім'єю у квартирі АДРЕСА_4, де постійно проживає з 2008 року по теперішній час. У 2010 році відповідач ОСОБА_4 також одружився та з 2010 року став постійно проживати спільно з дружиною власною сім'єю за адресою: Львівська область, Пустомитівський район, с. Липники, де постійно проживає з 2010 року по теперішній час. Відповідачі вже тривалий час (більше 6 років та більше 4 років відповідно) не проживають за адресою: АДРЕСА_1 не сплачують комунальні платежі, не отримують поштову кореспонденцію, їхніх особистих речей у квартирі немає. Факт не проживання відповідачів у вищевказаній квартирі підтверджується показами сусідів та актами складеними представниками ТзОВ ЖЕП "Стимул Сихів" від 16 квітня 2014 року, 15 травня 2014 року, 18 серпня 2014 року, 6 жовтня 2014 року.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 18 грудня 2014 року позов задоволено. Вирішено: визнати ОСОБА_6, 22.08.1980 р. н. та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 р. н. такими, що втратили право на користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1; стягнути солідарно з ОСОБА_6 та ОСОБА_4 в користь ОСОБА_5 судові витрати по сплаті судового збору в сумі 243 гривні 60 коп.

Рішення суду в апеляційному порядку оскаржив відповідач ОСОБА_4, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині позовних вимог щодо визнання ОСОБА_4 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Наводить доводи про те, що 24 жовтня 2013 року Сихівським районним судом м. Львова був виданий судовий наказ № 464/10740/13-ц за зверненням ТзОВ ЖЕП "Стимул-Сихів", відповідно до якого - ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 зобов'язано сплатити на користь ТзОВ ЖЕП "Стимул-Сихів" заборгованість за спожиті житлово-комунальні послуги в сумі 5557 грн. 20 коп. Апелянт зазначає, що, на даний час, тільки він один зі всіх вищевказаних осіб здійснює відрахування із заробітної плати на погашення боргу, оскільки він переживає, щоб квартиру не конфіскували у зв'язку із накопиченням заборгованості. Судом першої інстанції не був взятий до уваги той факт, що апелянт фактично користується квартирою шляхом здійснення оплати комунальних послуг. Зазначає, що квартира у якій він виріс, зареєстрований та на даний час сплачує комунальні послуги, являється єдиним місцем , де він може проживати на законних підставах.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити з наступних мотивів.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову і визнання ОСОБА_4, таким, що втратив право користування жилим приміщенням № в буд. № по вул. Кавалерідзе в м. Львові суд першої інстанції виходив із того, що:

Як стверджується актами від 16.04.2014 р, 15.05.2014 р, 18.08.2014 р. та 06.10.2014 р. складеним комісією ТзОВ ЖЕП "Стимул-Сихів" відповідачі ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_7 р.н понад 3 років не проживають в спірній квартирі. З огляду на наведені обставини, суд прийшов до висновку, що відповідачі ОСОБА_6 та ОСОБА_4 , не проживаючи у спірній квартирі понад шість місяців без поважних причин, втратилм право на користування нею, а тому позов слід задоволити.

Проте повністю погодитись із таким висновком суду не можна, оскільки , на думку колегії суддів, при вирішенні спору, пред"явленого до відповідача ОСОБА_4, судом першої інстанції було неповно з"ясовано обставини, що мають значення для справи, не було доведено обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи і при ухваленні оскарженого рішення допущено порушення норм матеріального права і процесуального права, що колегія суддів вбачає в наступному.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення суду першої інстанції в оскарженій його частині зазначеним вимогам не відповідає.

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати те, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях ( ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об"активному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв"язок доказів в їх сукупності..

У порушення зазначених норм матеріального та процесуального права, суд першої інстанції не дав жодної оцінки доводам відповідача ОСОБА_4 та наданим ним доказам про причини тимчасової відсутності в спірній квартирі та - доказам проведення оплати за комунальні послуги ЛКП "Стимул-Сихів".

Зокрема , обґрунтовуючи причини тимчасової відсутності у спірній квартирі ОСОБА_4 посилався зокрема на те:

що тільки він один проводить погашення боргу перед ТзОВ ЖЄП "Стимул-Сихів" на підставі судового наказу;

що з метою захисту свого права на житло, він не один раз пропонував позивачеві та третій особі приватизувати квартиру, на що потрібна згода всіх членів сім"ї, проте отримував жорстку відмову;

що з метою вирішення ситуації про оплату заборгованості за комунальні послуги, між сторонами була досягнута згода щодо здачі спірного житла в найом і погашення цієї заборгованості за рахунок орендної плати від квартирантів, від яких позивач отримував гроші, проте погашення боргу за комунальні послуги не проводив;

на протязі майже пів року в спірній квартирі ніхто не проживає, але спірна квартира є єдиним місцем , де він може проживати на законних підставах.

На підтвердження доказів проведення оплати комунальних послуг відповідачем ОСОБА_4 подано платіжні документи ( а.с. 37-43).

Однак, судом першої інстанції не було перевірено жодної із обставин, наведених відповідачем ОСОБА_4 на заперечення проти позову і не дано цим обставинам будь-якої оцінки.

Згідно доказів, наявних у справі випливає, що позивач та третя особа також не проживають у спірній квартирі, і це підтверджується зазначенням ними адреси фактичного проживання : АДРЕСА_5, Тобто позивач також відсутній у спірній квартирі, однак це не дає підстав для визнання його таким, що втратив право користування спірним житлом, і побічно підтверджує ту обставину, що позивач не погоджувався на приватизацію квартири.

Отже, за твердженнями відповідача ОСОБА_4 причиною не проживання його в спірній квартирі є його одруження, внаслідок якого із-за відсутності передумов проживання його сім"ї в спірній квартирі, та зважаючи на заперечення щодо цього позивача, та враховуючи домовленості з позивачем про здачу квартири в піднайм, Однак, судом першої інстанції не було перевірено жодної із обставин, наведених відповідачем ОСОБА_4 на заперечення проти позову і не дано цим обставинам будь-якої оцінки, та не зазначено , чому суд визнав не проживання відповідача ОСОБА_4 у спірній квартирі понад встановлені законом строки, протягом яких за тимчасово відсутньою особою зберігається право користування житлом , таким, що має місце без поважних причин.

Безпідставно зазначено в оскарженому рішенні, що згідно актів стверджується, відповідач ОСОБА_4 не проживає в спірному житлі понад 3 роки, оскільки ні в одному з актів не зафіксовано тривалість не проживання ОСОБА_4 в спірному житлі.

Згідно з положеннями ст. ст. 71, 72 ЖК УРСР особа може бути визнана судом такою, що втратила право користування жилим приміщенням , якщо не проживає в ньому понад шість місяців без поважних причин. Якщо наймач був відсутнім з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору судом.

Статтею 9 ЖК УРСР визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користуватися жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку , передбачених законом.

Пленум Верховного Суду України в п. 10 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" роз"яснив судам, що в справах цієї категорії необхідно з"ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності , зокрема, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім"ї , суд може продовжити пропущений строк.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_4 (член сім"ї позивача) набув право на проживання у спірній квартирі , яка належить до державного житлового фонду з 22 вересня 1987 року.

Отже, спірним житлом позивач, третя особа і відповідачі були забезпечені державою, і всі вони мають рівне право на використання спірного житла на власний розсуд за цільовим призначенням. Водночас ні позивач і третя особа , ні відповідач ОСОБА_4 із-за певних сімейних обставин на протязі деякого часу не користуються спірним житлом, однак ці обставини не можуть бути безумовними підставами для визнання відповідача ОСОБА_4 таким, що втратив право користування спірним житлом без поважних причин.

Не було з"совано судом першої інстанції і того факту, чи забезпечений ОСОБА_4 іншим житлом і чи має законне право на проживання в іншому житлі, чи продовжує відповідач ОСОБА_4 відноситися до спірного житла як до свого єдиного житла, чи знаходяться в спірному житлі особисті речі ОСОБА_4,тому колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про визнання відповідача ОСОБА_4 таким, що втратив право користування спірним житлом, фактично позбавивши його єдиного житла.

Враховуючи вищезазначені обставини в їх об"єктивній сукупності, колегія суддів вважає, що відсутність відповідача ОСОБА_4 в спірному житлі понад встановлені законом строки, протягом яких за тимчасово відсутньою особою зберігається право користування житлом, мала місце з поважних причн.

Оскільки , колегія суддів дійшла висновку, що допущені судом першої інстанції порушення норм матеріального і процесуального права, призвели до неправильного вирішення спору щодо відповідача ОСОБА_4, тому ухвалене рішення в оскарженій його частині не може вважатися законним і обґрунтованим, і відповідно до ч.1 ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню в оскарженій частині, з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні позову, пред"явленого до відповідача ОСОБА_4

У зв"язку з відмовою у позові, пред"явленому до відповідача ОСОБА_4, належить скасувати оскаржене рішення і в частині солідарного стягнення з відповідача ОСОБА_4 в користь позивача судового збору.

Керуючись ч. 3 ст. 303, п. п. 2 ч. 1 ст. 307, ч. 1 ст. 309, ст. 313, ч. 2 ст. 314, ст. ст. 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_4 задовольнити .

Рішення Сихівського районного суду м. Львова 18 грудня 2014 року в частині задоволення позову ОСОБА_5 про визнання ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_6, таким, що втратив право користування жилим приміщенням-квартирою АДРЕСА_1 та в частині солідарного стягнення з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_5 243 грн 60 коп судового збору скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_5 про визнання ОСОБА_8 таким, що втратив право користування жилим приміщенням квартирою АДРЕСА_1 відмовити.

В решті рішення Сихівського районного суду м. Львова від 18 грудня 2014 року залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішенням апеляційного суду.

Головуючий: _______________ Тропак О.В.

Судді: ________________ Приколота Т.І.

________________ Федоришин А.В.