УХВАЛА

іменем україни

25 березня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Горелкіної Н.А.,

суддів: Іваненко Ю.Г., Маляренка А.В.,

Писаної Т.О., Ситнік О.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Львівського обласного управління акціонерного товариства «Ощадбанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Львівського обласного управління акціонерного товариства «Ощадбанк» на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 19 червня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 17 листопада 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2013 року публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» в особі філії - Львівського обласного управління акціонерного товариства «Ощадбанк» (далі - банк) звернулося до суду із позовом, в обґрунтування якого зазначено, що згідно з договором відновлювальної кредитної лінії №1626 від 20 грудня 2007 року, укладеним між банком та ОСОБА_3, останній отримав кредит у розмірі 280 тис. грн. на споживчі потреби під 15% річних терміном до 20 грудня 2017 року.

У забезпечення виконання зобов'язань позичальника перед банком 20 грудня 2007 року між банком та ОСОБА_3, ОСОБА_4 було укладено іпотечний договір, предметом якого виступає житловий будинок АДРЕСА_1, та складається з трьох житлових кімнат, загальною площею 89, 8 кв.м. та земельна ділянка загальною площею 0, 2488 кв.м. з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд, кадастровий номер НОМЕР_1, що знаходиться в с. Виннички Пустомитівського району Львівської області і належить на праві власності ОСОБА_4

Позичальник з жовтня 2008 року порушує умови кредитного договору, не сплачує в повній мірі проценти за користування кредитом, а з липня 2010 року кредит. 17 березня 2011 року банк звернувся із заявою про вчинення виконавчого напису до приватного нотаріуса Пустомитівського районного нотаріального округу Львівської області Моісєєвої О.Я., якою було вчинено виконавчий напис від 19 травня 2011 року щодо звернення стягнення на передане в іпотеку майно, однак рішенням апеляційного суду Львівської області від 27 грудня 2012 року визнано вказаний виконавчий напис нотаріуса таким, що не підлягає виконанню з моменту його вчинення. У зв'язку із виниклою заборгованістю 19 липня 2012 року банк звернувся до Франківського районного суду м. Львова про солідарне стягнення з позичальника та поручителя ОСОБА_4 кредитної заборгованості. Заочним рішенням Франківського районного суду м. Львова від 7 червня 2013 року вирішено стягнути з відповідачів солідарно на користь банку заборгованість у розмірі 343 646 грн. 39 коп. та 3 363 грн. 25 коп. судових витрат, а всього 347 009 грн. 64 коп. На даний час заборгованість не погашена, а її розмір тільки збільшується.

Посилаючись на наведене, банк просив стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на його користь шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме на нерухоме майно - житловий будинок АДРЕСА_1 загальною площею 89, 8 кв.м. і належить на праві власності ОСОБА_3, та земельну ділянку загальною площею 0, 2488 кв.м. з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд, кадастровий номер НОМЕР_1, що знаходиться в с. Виннички Пустомитівського району Львівської області і належить на праві власності ОСОБА_4 з метою часткового погашення заборгованості за договором відновлювальної кредитної лінії №1626 від 20 грудня 2007 року, боржником по якому виступає ОСОБА_3, розмір якої становить 344 744 грн. 41 коп.; встановити початкову ціну предмета іпотеки у розмірі 310 700 грн.; визначити спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням Закону України «Про іпотеку».

Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 19 червня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 17 листопада 2014 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Львівського обласного управління акціонерного товариства «Ощадбанк», просить скасувати судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам ухвалені у справі судові рішення не відповідають.

Судами установлено, що 20 грудня 2007 року між банком та ОСОБА_3 укладено договір відновлювальної кредитної лінії, згідно з яким банк надав позичальнику кредит у розмірі 280 тис. грн. на споживчі потреби із сплатою 15% річних та терміном повернення кредиту до 20 грудня 2017 року.

20 грудня 2009 року між ОСОБА_3 та позивачем укладено додатковий договір про зміну умов договору відновлювальної кредитної лінії № 2203-1626 від 20 грудня 2007 року, яким визначено, що сума заборгованості підлягає поверненню з 01 січня 2010 року по 30 листопада 2017 року щомісячно рівними частинами в сумі 2 917 грн. до останнього робочого дня кожного місяця, а із 01 грудня 2017 року по 20 грудня 2017 року - в сумі 2885 грн. Остаточний термін повернення кредиту - 20 грудня 2017 року.

У забезпечення виконання зобов'язань позичальника перед банком 20 грудня 2007 року між банком та ОСОБА_3, ОСОБА_4 було укладено іпотечний договір, предметом якого виступає житловий будинок АДРЕСА_1, та складається з трьох житлових кімнат, загальною площею 89, 8 кв.м. і належить на праві власності ОСОБА_3, та земельна ділянка загальною площею 0, 2488 кв.м. з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд, кадастровий номер НОМЕР_1, що знаходиться в с. Виннички Пустомитівського району Львівської області і належить на праві власності ОСОБА_4

Пунктом 6 договору іпотеки визначені підстави набуття права іпотекодержателя для звернення стягнення на предмет іпотеки.

ОСОБА_3 не виконував умови кредитного договору, не сплачував кредиту та процентів за його користування, що підтверджено розрахунком заборгованості, згідно якого станом на 28 квітня 2013 року заборгованість становить 343 646, 39 грн.

Заочним рішенням Франківського районного суду м. Львова від 7 червня 2013 року, яке набрало законної сили, вирішено стягнути з відповідачів солідарно на користь банку заборгованість у розмірі 343 646 грн. 39 коп. та 3 363 грн. 25 коп. судових витрат, а всього 347 009 грн. 64 коп.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки суперечить ст. 61 Конституції України, оскільки вже є рішення, яке набрало законної сили, про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Апеляційний суд, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, вважав, що наявність судового рішення про стягнення з позичальника заборгованості не позбавляє кредитора права отримання сум шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, але банком не надані беззаперечні докази того, що попередні заходи не призвели до належного виконання зобов»язання.

Проте погодитися з такими висновками судів не можна.

Відповідно до роз'яснень, які містяться у п. 9 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК, статті 3 і 4 ЦПК).

Задоволення позову кредитора про звернення стягнення на предмет іпотеки/застави не є перешкодою для пред'явлення позову про стягнення заборгованості з поручителя за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду справи заборгованість за кредитом не погашена. Задоволення позову кредитора про стягнення заборгованості з поручителя не є перешкодою для пред'явлення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки/застави з метою погашення заборгованості за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду спору заборгованість за кредитом не погашена.

Згідно з ч. 1 ст. 598, ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 33 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду.

Отже, наявність судового рішення про стягнення із відповідачів на користь банку заборгованості за кредитним договором не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум шляхом звернення стягнення на передане відповідачами в іпотеку нерухоме майно.

Суди у порушення норма ст.ст. 212-214, 315 ЦПК України на зазначені норми матеріального права уваги не звернули, залишили поза увагою положення ст. 33 Закону України "Про іпотеку", не обґрунтували свої висновки належними доказами.

З огляду на викладене ухвалені судами рішення не можна вважати законними та обґрунтованими, вони підлягають скасуванню, а справа - передачі на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав, передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Львівського обласного управління акціонерного товариства «Ощадбанк» задовольнити.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 19 червня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 17 листопада 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Н.А. Горелкіна

Судді: Ю.Г. Іваненко

А.В. Маляренко

Т.О. Писана

О.М. Ситнік