У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Лесько А.О.,

Хопти С.Ф., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором за касаційною скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення Баштанського районного суду Миколаївської області від 05 березня 2014 року та рішення апеляційного суду Миколаївської області від 17 листопада 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2014 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 20 березня 2006 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та відповідачем укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 4 950 грн. під 36% річних на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Умови кредитного договору відповідач виконував неналежно, тому станом на 31 грудня 2013 року залишок заборгованості за кредитом з відрахуванням стягнутої заборгованості за судовим наказом Баштанського районного суду Миколаївської області від 09 липня 2008 року у сумі 6 809 грн. 64 коп., становив 21 343 грн. 92 коп., які позивач просив стягнути з відповідача.

Заочним рішенням Баштанського районного суду Миколаївської області від 05 березня 2014 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитом у сумі 21 343 грн. 92 коп. Вирішено питання судового збору.

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 17 листопада 2014 року рішення суду першої інстанції у частині загального розміру заборгованості змінено. Стягнуто із ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» станом на 31 грудня 2013 року заборгованість за кредитним договором, укладеним 20 березня 2006 року, у сумі 21 093 грн. 92 коп., яка складається із заборгованості по відсотках за користування кредитом у сумі 19 851 грн. 35 коп. та штрафів - 1 242 грн. 57 коп. Вирішено питання судового збору.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення судами норм матеріального і процесуального права, просить вказані судові рішення скасувати та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, виходив з того, що у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем зобов'язань за кредитним договором виникла заборгованість, яка з урахуванням суми, стягнутої судовим наказом, становить 21 343 грн. 92 коп. та підлягає стягненню з останнього.

Змінюючи рішення суду першої інстанції у частині розміру штрафу та зменшуючи його розмір до 250 грн., суд апеляційної інстанції, виходив із того, що при порушенні клієнтом строків платежів по будь-якому із грошових зобов'язань, передбачених договором більш ніж на 30 днів, клієнт зобов'язаний сплатити банку штраф у розмірі 250 грн. + 5 % від суми позову.

З такими висновками судів погодитись не можна, оскільки вони суперечить вимогам закону та не ґрунтуються на матеріалах справи.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судом установлено, що 20 березня 2006 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_3 укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 4 950 грн. під 36% річних на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки (а. с. 4-8).

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Згідно пункту 9.12 умов і правил надання банківських послуг (далі - Умови) договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього терміну жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він пролонговується на такий самий термін (а. с. 6).

Суди, задовольняючи позов, виходили із того, що відповідач свої зобов'язання належним чином не виконував, у зв'язку з чим 09 липня 2008 року судовим наказом Баштанського районного суду Миколаївської області з ОСОБА_3 достроково було стягнуто заборгованість по кредиту у сумі 6 809 грн. 64 коп. З урахуванням стягнутих коштів сума заборгованості по процентах складає 1951 грн. 35 коп. Заяву про припинення договору відповідач банку не подавав, тому відбулася його пролонгація.

При цьому суди не звернули уваги на наступні норми матеріального права.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Згідно зі ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Судами залишено поза увагою те, що відповідно до пунктів 3.1.1, 5.4 правил користування платіжною карткою граничний строк дії картки (місяць і рік) указано на ній і вона дійсна до останнього календарного дня такого місяця, строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі визначено останнім днем місяця вказаного на картці (поле MONTH) (а. с. 6-7).

Крім того, згідно правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 19 березня 2014 року (справа № 6-14 цс14), відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.

Тобто судами не було встановлено, коли відповідач здійснив останній платіж та не з'ясовано, коли закінчилась дія картки.

Також суди, посилаючись на те, що заяву про застосування позовної давності відповідач до винесення судового рішення не надав, дійшли висновку, що підстави для застосування позовної давності відсутні.

Як убачається з матеріалів справи судом першої інстанції було ухвалено заочне рішення, в якому зазначено, що ОСОБА_3 був належним чином повідомлений про розгляд справи шляхом опублікування оголошення у газеті «Рідне Прибужжя».

У заяві про перегляд заочного рішення та в апеляційній скарзі відповідач посилався на те, що про розгляд справи повідомлений не був, ніяких повідомлень не отримував, тому був позбавлений можливості подати заяву про застосування позовної давності та просив суд застосувати строк позовної давності (а. с. 45-4656-57).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Крім того, суди не звернули уваги, що 09 липня 2008 року судовим наказом Баштанського районного суду Миколаївської області з ОСОБА_3 на користь позивача достроково було стягнуто заборгованість по кредиту станом на 11 червня 2008 року у сумі 6 809 грн. 64 коп., яких 5 395 грн. 52 коп. - по тілу кредиту та 1 414 грн. 12 коп. - по процентах (а. с. 13).

Тобто судами не було перевірено, чи банк таким чином вже не скористався правом на стягнення кредитних коштів.

Оскільки у такому разі, як роз'яснено у абз. 2 п. 17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року № 5, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК України.

Таким чином судами у порушення вимог ст. ст. 212-214 ЦПК України не враховані норми матеріального і процесуального права, які регулюють спірні правовідносини, не встановлені та не перевірені обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, тому відповідно до ст. 338 ЦПК України ухвалені у справі судові рішення підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 333, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Заочне рішення Баштанського районного суду Миколаївської області від 05 березня 2014 року та рішення апеляційного суду Миколаївської області від 17 листопада 2014 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко