Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
ЄУН 315/685/15-цГоловуючий у 1-й інстанції Ярош С.О.
№22-ц/778/5313/15Суддя-доповідач Гончар М.С.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого судді Стрелець Л.Г.

суддів Каракуші К.В., Гончар М.С.

при секретарі Бурак А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 на рішення Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 29 липня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа: Виконавчий комітет Гуляйпільської міської ради Запорізької області, про відновлення межі

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 та ОСОБА_3, як співвласники АДРЕСА_1 в порядку спадкування після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5, звернулись до суду із вищезазначеним позовом, в якому просили зобов'язати відповідача - сусіда ОСОБА_4, як власника АДРЕСА_1, на підставі ст. ст. 103, 106 - 107, 152, 158 ЗК України відновити межу, яка поділяє земельні ділянки АДРЕСА_1 і АДРЕСА_2, знести самочинно збудований гараж, туалет та стічну яму.

Рішенням Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 29 липня 2015 року (а.с.61-63) позов ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про відновлення межі залишено без задоволення.

Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням суду першої інстанції у цій справі, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у своїй апеляційній скарзі (а.с. 68-72) просили рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове.

Відповідач ОСОБА_4 поштою подав апеляційному суду письмові заперечення на вищезазначену апеляційну скаргу позивачів у цій справі (а.с.85-92).

У судове засідання 22.10.2015 року представник третьої особи - Виконавчого комітету Гуляйпільської міської ради Запорізької області не з'явився, останній був належним чином повідомлений апеляційним судом про час та місце розгляду цієї справи (а.с.79), про причини неявки свого представника апеляційний суд не сповістив, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавав.

В силу вимог ст. 305 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

При вищевикладених обставинах, колегія суддів апеляційного суду визнала неповажною причину неявки представника третьої особи у дане судове засідання та ухвалила розглядати дану справу у даному судовому засіданні за відсутністю останнього.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення апелянтів-позивачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3, представника апелянта - позивача ОСОБА_2 за довіреністю (а.с.10) ОСОБА_6 (які у тому числі наполягали на тому, що план земельної ділянки у їх технічному паспорті на їх житловий будинок, є належним доказом у цій справі в обґрунтування їх позову та має бути оглянутий апеляційним судом) та відповідача ОСОБА_4, представника останнього за довіреністю (а.с.37) ОСОБА_7 (які у тому числі наполягали на тому, що стічна яма на території домоволодіння відповідача відсутня, що підтверджується актом обстеження від 09.09.2015 року), перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга позивачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, апеляційний суд має право її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Встановлено, що суд першої інстанції, залишаючи без задоволення позов позивачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у цій справі у повному обсязі, керувався ст. ст. 8-11, 88, 212-215, 218 ЦПК України, ст. ст. 6,23 ЗК України (редакція від 22.06.1993 року), ст. ст. 152, 158, 161 ЗК України, ст. ст. 1,3 Декрету Кабінету Міністрів України «Про приватизацію земельних ділянок» та виходив із того, що цей позов не ґрунтується на законі, не підтверджений встановленими обставинами і наданими суду доказами.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними, оскільки основані на доказах, поданих сторонами, та оцінені судом у відповідності до вимог ст. 212 ЦПК України, до встановлених правовідносин вірно застосовані норми матеріального права, відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи.

Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що 05.11.1998 року рішенням № 157 виконавчого комітету Гуляйпільської міської ради народних депутатів "Про надання та вилучення земельних ділянок" надано в приватну власність ОСОБА_2, яка проживає АДРЕСА_1, земельну ділянку в розмірі 0,2258 га в зв'язку з прийняттям спадщини (а.с.25, 54).

05.11.1998 року рішенням № 157 виконавчого комітету Гуляйпільської міської ради народних депутатів "Про надання та вилучення земельних ділянок" надано в приватну власність ОСОБА_3, яка проживає АДРЕСА_1, земельну ділянку в розмірі 0,0753 га в зв'язку з прийняттям спадщини (а.с.26,55).

Проте, судом першої інстанції також правильно було встановлено, що позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 державні акти на право власності на зазначені земельні ділянки не отримали, межі зазначених земельних ділянок у встановленому законом порядку не визначались, що підтвердили у суді першої інстанції самі позивачі, що також підтверджується довідками Гуляйпільської міської ради Запорізької області (а.с. 25-26).

Земельна ділянка відповідача ОСОБА_4, що розташована за адресою: АДРЕСА_2, не приватизована та знаходиться у нього на праві постійного користування, межі цієї земельної ділянки також у встановленому законом порядку не визначались (а.с.56-57).

20.10.2014 року до Гуляйпільської міської ради Запорізької області звернулась позивач ОСОБА_2 із заявою про порушення її права на ділянкою в зв'язку з тим, що відповідач ОСОБА_4 побудував гараж, туалет, посадив дерева і всі нечистоти попадають у її город, через що руйнується її погрібник (а.с.17).

Рішення по заяві не приймалось, заява розглянута, як звернення громадян, та надана письмова відповідь (а.с.20).

22.10.2014 року до Гуляйпільської міської ради Запорізької області звернулась позивач ОСОБА_3 із заявою про порушення її права на користування земельною ділянкою.

Рішення по заяві не приймалось, заява розглянута як звернення громадян та надана письмова відповідь (а.с.18).

25.05.2015 року до Гуляйпільської міської ради Запорізької області звернулась позивач ОСОБА_2 із заявою про порушення її права на користування земельною ділянкою.

Рішення по заяві не приймалось, заява розглянута як звернення громадян та надана письмова відповідь (а.с.22).

Суд першої інстанції, залишаючи без задоволення позов позивачів у цій справі у повному обсязі, правильно виходив з наступного.

Відповідно до ч.2 ст.6 ЗК України (редакція від 22.06.1993 року) громадяни набувають право власності на земельні ділянки у разі одержання їх у спадщину.

Відповідно до ст.23 ЗК України (редакція від 22.06.1993 року) право власності або постійного користування землею, посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

Відповідно до ч.2 ст.152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодуванням завданих збитків.

Відповідно до п. «д» ч. 3 ст.152 ЗК України передбачені способи захисту прав громадян на земельні ділянки - застосування інших, передбачених законом, способів.

Відповідно до ч.2 ст.158 ЗК України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельним ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей.

Відповідно до ч. 3 ст.158 ЗК України органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, за додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах.

Відповідно до ч. 1 ст.161 ЗК України рішення відповідних органів виконавчої влади з питань земельних ресурсів, органів місцевого самоврядування вступає в силу з моменту його прийняття.

Відповідно до ч.2 ст.161 ЗК України виконання рішення щодо земельних спорів здійснюється органом, який прийняв це рішення.

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що до суду звернулись позивачі, які набули право власності на земельні ділянки шляхом одержання їх у спадщину, право власності яких на земельні ділянки не посвідчене державними актами про право власності на землю, які вважаючи себе власниками земельних ділянок, розташованих за адресою: АДРЕСА_1, з позовом до суміжного землекористувача земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 про усунення перешкод в користуванні земельної ділянки шляхом зобов'язання відповідача відновити межу, яка поділяє земельні ділянки АДРЕСА_1 і АДРЕСА_2 а саме: знести самочинно збудований гараж, туалет та стічну яму.

Однак, позивачі не надали суду першої інстанції належних, допустимих доказів, що вони є власниками земельних ділянок, розташованих за адресою: АДРЕСА_1, а саме: державних актів про право власності на землю, доказу порушення їх прав, доказу того, що їх земельний спір був розглянутий відповідно до ч. 3 ст.158 ЗК України органом місцевого самоврядування.

Разом із тим, суд першої інстанції правильно не прийняв до уваги твердження представника відповідача ОСОБА_7 про відмову в задоволенні позову позивачів у цій справі в зв'язку з пропуском строку позовної давності з огляду на те, що судом першої інстанції не було встановлено порушення прав позивачів взагалі.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції, а лише відображають позицію позивачів, висловлену ними у позові у цій справі та яку вони вважають такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

Неможливо, у тому числі у судовому порядку, відновити межу між земельними ділянками сторін у цій справі, яка не була до цього у встановленому законом порядку взагалі колись встановлена між цими земельними ділянками позивачів та відповідача, як суміжних землекористувачів.

Докази протилежного (належна земельна-технічна документація на земельні ділянки сторін та на підтвердження наявності встановленої у передбаченому законом порядку межі між останніми, державні акти на земельні ділянки сторін, висновок земельно-технічної експертизи тощо) у матеріалах цієї справи відсутні.

Встановлено, що суд першої інстанції на виконання вимог ст. 10 ч. 4 ЦПК України сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин цієї справи.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами (ст. 303 ч. 2 ЦПК України).

Докази, передбачені ст. 303 ч. 2 ЦПК України, у цій справі відсутні.

У матеріалах цієї справи відсутня оформлена з додержанням вимог ст. 137 ч. 2 ЦПК України заява позивачів до суду першої інстанції про витребування будь-якої наявної земельно-технічної документації на земельні ділянки сторін у цій справі у третьої особи у цій справі - виконавчого комітету Гуляйпільської міської ради Запорізької області.

Клопотання позивачів, що міститься на а.с.38, та яке було частково задоволено судом першої інстанції, не можна вважати таким, що подано позивачами з додержанням вимог ст. 137 ЦПК України.

Земельний кодекс України, що діяв до Земельного кодексу України від 25.10.2001 року, який набрав чинності з 01.01.2002 року, також вимагав від землекористувачів та власників землі винесення меж земельних ділянок в натурі з подальшим отриманням відповідних державних актів на підтвердження свого права користування (власності) відповідною земельною ділянкою.

Крім того, за змістом відповіді виконавчого комітету Гуляйпільської міської ради Гуляйпільського району Запорізької області від 29.05.2015 року №330/01-25 (а.с.23) у міській раді відсутній план межі земельної ділянки за 1979 рік та інші графічні матеріали за адресою АДРЕСА_1.

Само по собі рішення № 157 від 05.11.1998 року виконавчого комітету Гуляйпільської міської ради Запорізької області про надання відповідних земельних ділянок позивачам у зв'язку із спадкуванням, без винесення меж цих земельних ділянок в натурі, без отримання позивачами державних актів на останні раніше та без реєстрації прав позивачів на земельні ділянки у державному реєстрі прав на нерухоме майно на сьогодні, не може бути і не є належним доказом наявності встановленої у встановленому законом порядку межі між земельними ділянками позивачів та відповідача, як співвласників сусідніх домоволодінь.

Технічний паспорт на житловий будинок АДРЕСА_1 (а.с.12-14), яким позивачі обґрунтовують свої позовні вимоги у цій справі, не є правовстановлюючим документом на земельні ділянки позивачів за адресою: АДРЕСА_1.

Оригінал зазначеного техпаспорту позивачів на житловий будинок в частині плану земельної ділянки (а.с.12) був оглянутий колегією суддів апеляційного суду у судовому засіданні 22.10.2015 року та копія останнього, наявна у матеріалах цієї справи (а.с.12), була посвідчена підписом судді-доповідача.

Зазначений план земельної ділянки 3011 кв. м станом на 26.02.1996 року свідчить лише про зазначення техніком БТІ, який не є особою, обізнаною у галузі земельних відносин, фактичного користування попереднього власника будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_5 земельною ділянку без належного на то документального підтвердження, та не може бути і не є належним допустимим доказом наявності будь-якої встановленої в натурі у передбаченому законом порядку межі між земельними ділянками користувачів - померлого ОСОБА_5 та відповідача ОСОБА_4 та, відповідно, в обґрунтування позову позивачів у цій справі.

Позивачі ж набули право власності на зазначений будинок АДРЕСА_1 у порядку спадкування лише у грудні 1997 року (а.с.15-16) та у червні 2015 року звернулись до суду першої інстанції за захистом своїх земельних прав у цій справі, начеб - то порушених з боку відповідача.

Самі по собі звернення позивачів до органів місцевого самоврядування з приводу порушення відповідачем правил добросусідства не свідчать про наявність порушення земельних прав позивачів з боку відповідача.

Бездіяльність органів місцевого самоврядування, якщо позивачі вважали, що остання має місце, позивачами у відповідному порядку, у тому числі судовому, не оскаржена.

Докази протилежного у цій справі відсутні.

Крім того, також у матеріалах цієї справи відсутні належні допустимі докази того, що зазначені у позові позивачів господарські будівлі і споруди відповідача є самовільно побудованими та якось порушують права позивачів.

Згідно із відповідями за 2014 рік виконавчого комітету Гуляйпільської міської ради Запорізької області (а.с.18, 20): при обстеженні встановлено, що будівлі за адресою АДРЕСА_2 гр. ОСОБА_4 по матеріалам технічної інвентаризації збудовані до 13.02.1986 року. Відповідно до наказу Міністерства регіонального розвитку будівництва та житлово-комунального господарства України № 95 від 19.03.2013 року індивідуальні житлові будинки, господарські будівлі та споруди до них побудовані до 05.08.1992 року не самовільно побудовані.

Акт комісії від 09 вересня 2015 року обстеження земельної ділянки відповідача - АДРЕСА_2, як доказ, яким не зафіксовано факту наявності стічної ями та території домоволодіння відповідача, копія якого додана відповідачем апеляційному суду до заперечень на апеляційну скаргу позивачів на рішення суду першої інстанції від 29 липня 2015 року (а.с.89), не може бути прийнятий до уваги апеляційним судом при апеляційному перегляді цієї справи в силу вимог ст. 303 ч. 2 ЦПК України.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно із ст. 58 ч. 1 ЦПК України належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст. 59 ч. 2 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (допустимість доказів).

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 60 ч. 4 ЦПК України).

Суд першої інстанції розглянув дану справу повно, всебічно та з додержанням вимог ст. ст. 10-11, 57-61, 212 ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 10 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення позивачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 від доказування, передбачені ст. 61 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не надали суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування свого позову у цій справі.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань (ст. 308 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 309 ч. 3 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, лише якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення, передбачені ст. 309 ч. 3 ЦПК України, у цій справі відсутні.

В силу вимог ст. 303 ч. 1 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді в першій інстанції.

При вищевикладених обставинах, доводи апелянтів не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухвалено з додержанням вимог ст. ст. 213-214 ЦПК України.

Суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами по справі, дав їм належну правову оцінку, а також дослідив надані сторонами докази і відповідно їх оцінив. Суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального права та не допустив порушень процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи. Суд першої інстанції прийняв рішення, яким спір знайшов своє належне вирішення.

Також суд першої інстанції з додержанням вимог ст. 88 ЦПК України вирішив питання про розподіл судових витрат між сторонами у цій справі.

За таких обставин, судова колегія не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції або ж його зміни.

Крім того, у разі відмови апелянтам - позивачам позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у задоволенні їх апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у повному обсязі у цій справі, останні не мають права на компенсацію за рахунок відповідача ОСОБА_4 судових витрат у вигляді судового збору (а.с.66-67), понесених ними при подачі цієї скарги до апеляційного суду.

Керуючись ст.ст. 303, 307-308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 29 липня 2015 року у цій справі залишити без змін.

Судове рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Стрелець Л.Г.Каракуша К.В.Гончар М.С.