У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Хопти С.Ф.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у здійсненні права власності за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Генічеського районного суду Херсонської області від 9 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Херсонської області від 4 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що він є власником житлового будинку та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_4 є суміжним землекористувачем та власником житлового будинку № 9 за тією самою адресою, яка на межі самовільно побудувала господарські споруди літ. «Д, Е», провела водопостачання до цих приміщень, а водовідведення проведено під належним йому житловим будинком, що призводить до руйнації фундаменту та появі тріщин у будинку. Крім того, відповідач самовільно знесла встановлений ним на межі ділянок паркан.

Ураховуючи викладене, позивач, уточнивши позовні вимоги, просив суд: усунути перешкоди в користуванні належними йому будинком та земельною ділянкою шляхом знесення самочинно побудованої відповідачем господарської споруди - сараю літ. «Д», розміром 3,0 м х 5,95 м, та перенесення частини споруди літ. «Є» розміром 3,45 м х 4,2 м на відстань 1 м від межі земельної ділянки, протягом одного місяця з дня набуття рішенням законної сили; зобов'язати відповідача не чинити перешкоди у відновленні паркану по межі між земельними ділянками № 7 та № 9 у АДРЕСА_1 відповідно до державного акта на право власності на земельну ділянку від 23 липня 2009 року; стягнути з ОСОБА_4 вартість робіт по відновленню демонтованої сітчастої огорожі між земельними ділянками в розмірі 4 891 грн, 20 тис. грн на відшкодування моральної шкоди та судові витрати.

Рішенням Генічеського районного суду Херсонської області від 9 жовтня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Херсонської області від 4 червня 2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить оскаржувані судові рішення скасувати, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_3, суд першої інстанції, виходив із того, що ОСОБА_4 звернулась до суду з адміністративним позовом про визнання та скасування рішення сесії міської ради про затвердження технічної документації, на підставі якої ОСОБА_3 видано державний акт на право власності на земельну ділянку, а також з позовом про визнання недійсним вищевказаного державного акта на право власності на земельну ділянку, тому підстави, на які посилається позивач як на доказ, у даний час переглядаються в судовому порядку.

Апеляційний суд погодився з такими висновками місцевого суду, зазначивши також, що позов пред'явлений передчасно, оскільки ОСОБА_3 не доведено порушення його прав як власника земельної ділянки, які він пов'язує з технічною документацією із землеустрою щодо приватизації землі, за наявності у цих документах помилки, яка підтверджена компетентними органами.

Проте повністю погодитись із таким висновком апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Таким вимогам закону судове рішення апеляційної інстанції не відповідає.

Судами попередніх інстанцій установлено, що ОСОБА_3 на підставі свідоцтв про право на спадщину за законом від 27 лютого 2007 року є власником житлового будинку АДРЕСА_1

ОСОБА_4 є власником житлового будинку АДРЕСА_2 на підставі договору дарування від 21 жовтня 2003 року. Житловий будинок та господарські споруди розташовані на земельній ділянці площею 500 кв м.

Згідно з планом забудови земельної ділянки від 7 вересня 2006 року, якою користується відповідач, на спірній межі також знаходяться належні ОСОБА_4 споруди: сарай літ. «В» та самочинні будівлі літ. «Д», «Є», які за конфігурацією розташування (по межі) співпадають з узаконеним відповідачем сараєм літ. «В».

Відповідно до акта від 15 жовтня 2007 року представником багатогалузевого підприємства «Фауна», за участю сторін, представника Генічеської міської ради Херсонської області та інших осіб, встановлено на місцевості та погоджено зовнішні межі земельної ділянки позивача для проведення останнім приватизації землі. Межа між ділянками сторін у справі визначена по бетонній огорожі.

23 липня 2009 року ОСОБА_3 одержав державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0436га у АДРЕСА_1

Згідно зі ст. 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом.

Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст. 3 ЦПК України).

Згідно зі ст. 15, п. 4 ч. 2 ст. 16, ст. ст. 386, 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування своїм майном.

Виходячи з положень ст. ст. 16, 391, 386 ЦК України власник має право звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.

Судом також установлено, що 26 липня 2011 року комісією Генічеської міської ради Херсонської області відновлені межі та встановлені тверді межі земельних ділянок між житловими будинками № 7 та № 9 у АДРЕСА_1, про що складено відповідний акт та споруджено паркан між земельними ділянками.

Під час відновлення твердих меж комісією також виявлено факт розташування на межі земельної ділянки ОСОБА_3 самовільно побудовиних господарських споруд.

Частиною ч. 3 ст. 61 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Так, постановою Генічеського районного суду Херсонської області від 19 листопада 2012 року встановлено, що земельна ділянка, яка знаходиться по АДРЕСА_2 у власність громадянам не надавалась і її розпорядником відповідно до п. 12 Перехідних положень ЗК України є Генічеська міська рада та відмовлено ОСОБА_4 у позові про визнання незаконним і скасування рішення сесії Генічеської міської ради Херсонської області від 25 грудня 2008 року № 814 «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання державного акта на право власності на земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд».

Разом з тим постановою Генічеського районного суду Херсонської області від 16 травня 2014 року, залишеною в силі постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 30 квітня 2015 року, задоволено позов ОСОБА_3 та визнано незаконним та скасовано п. 1 рішення Генічеської міської ради Херсонської області від 15 жовтня 2013 року № 771 «Про вирішення земельних спорів з приводу непогодження меж земельних ділянок та додержання правил добросусідства». Також у цій постанові встановлено, що при винесенні спірного рішення міська рада не пересвідчилась у тому, чи перебувала земельна ділянка, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, у розпорядженні ради та у порушення пп. а, б ст. 12 ЗК України розпорядилась частиною земельної ділянки, яка належить на праві приватної власності позивачу.

При цьому рішенням апеляційного суду Херсонської області від 21 травня 2015 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про визнання недійсним державного акта на право власності на землю, виданого ОСОБА_3, відмовлено.

Відповідно до ч. 1 ст. 103 ЗК України власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо).

Згідно з висновком судової будівельно-технічної експертизи від 16 липня 2013 року встановлено порушення суміжної межі між земельними ділянками у АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 самочинним будівництвом споруд, що знаходяться на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_2.

Крім того, факт знаходження у АДРЕСА_2 самочинних споруд та порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм та правил підтверджується листом Інспеції державного архітектурно-будівельного контролю у Херсонські й області від 31 січня 2014 року.

Таким чином, право ОСОБА_3 на звернення з вищевказаним позовом передбачено ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України, оскільки внаслідок самочинного будівництва відповідачем будівель він не має можливості належним чином обслуговувати свій житловий будинок.

У порушення зазначених норм як матеріального, так і процесуального права висновки апеляційного суду про те, що ОСОБА_3 не доведено порушення його прав як власника земельної ділянки взагалі є передчасними та не підтверджуються належними, достовірними доказами (ст. ст. 57, 58 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1820/ed_2012_05_24/pravo1/T041618.html?pravo=1>).

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 60 ЦПК України судові рішення не можуть бути основані на припущеннях.

Проте у порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 315 ЦПК України апеляційний суд на зазначені вище обставини справи уваги не звернув; зазначених вимог закону не врахував; не з'ясував належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, не дослідив і не оцінив доводи позивача й висновок судової будівельно-технічної експертизи та, не вирішивши спір по суті, дійшов передчасного висновку про залишення без змін рішення суду першої інстанції.

За таких обставин ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав, передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Херсонської області від 4 червня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко

С.П. Штелик