29.10.2015 Справа № 363/3614/15-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

29 жовтня 2015 року Вишгородський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Скарлат О.І.,

при секретарі Хомяк А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вишгороді цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання шлюбного контракту частково недійним поділ майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

Позивач в серпні 2015 року звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що 13 липня 2003 року позивач уклав шлюб з відповідачем, який рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 13.08.2012 року був розірваний. За час шлюбу 02.09.2003 року сторони придбали чотирикімнатну квартиру АДРЕСА_1, право власності на яку оформлено на відповідача. Позивач зазначає, що для придбання даної квартири подружжям був взятий кредит в ПАТ КБ «Приватбанк» на суму 23 215 доларів США, в грудні 2003 року заборгованість за кредитом була подружжям погашена, сторони брали участь у погашенні заборгованості по кредиту спільно. Зазначав, що 06 квітня 2014 року між ним та відповідачкою укладено шлюбний контракт, посвідчений приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу, яким квартира АДРЕСА_1 що зареєстрована на ім'я дружини, віднесена до особистої власності відповідача. Посилаючись на те, що право на нерухоме майно підлягає державній реєстрації, а згідно умов договору позивач передав у власність відповідача належну йому частку вказаної квартири як спільного сумісного майна подружжя, що суперечить вимогам ч.5 ст.93 СК України, просив на підставі ст. ст.203, 215 ЦК України визнати недійсним пункт 2 шлюбного контракту та визнати за позивачем право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 та виділити в натурі по 1/2 частині вказаної квартири кожному із сторін.

Позивач та його представник ОСОБА_3 в судовому засіданні підтримали позовні вимоги з викладених в позові підстав та просять задовольнити. Однак в судових дебатах просили суд визнати недійсним пункт 2 шлюбного контракту та визнати за позивачем право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1.

Відповідач в судове засідання не прибула, повідомлена належним чином через оголошення в пресі в газеті «Час Київщини» від 23.10.2015 року.

Вислухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом встановлено, що сторони ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 13 липня 2003 року по 13 серпня 2012 року.(а.с.6-7).

Під час шлюбу на підставі договору купівлі-продажу від 02.09.2003 року на ім'я ОСОБА_2 придбана квартира АДРЕСА_1 (а.с.8).

06 квітня 2004 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено шлюбний контракт , посвідчений приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу ОСОБА_4 , згідно з умовами п.2 якого подружжя дійшли згоди, що квартира АДРЕСА_1, що зареєстрована на ім'я дружини, та була придбана у шлюбі , вважається особистою власністю дружини. (а.с.5).

Звертаючись з позовом до суду, позивач посилався на те, що пункт 2 шлюбного контракту не відповідає вимогам ч.5 ст.93 СК України.

За загальним правилом, кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч.1 ст.15 ЦК, ч.1 ст.3 ЦПК України).

Відповідно до вимог ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до ст.ст.57-60 ЦПК України.

Суд відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог.

Статтею 9 СК України передбачено, що подружжя, батьки дитини, батьки та діти, інші члени сім'ї та родичі, відносини між якими регулює цей Кодекс, можуть врегулювати свої відносини за домовленістю (договором), якщо це не суперечить вимогам цього Кодексу, інших законів та моральним засадам суспільства.

Згідно із ст. 103 СК України шлюбний договір на вимогу одного з подружжя або іншої особи, права та інтереси якої цим договором порушені, може бути визнаний недійсним за рішенням суду з підстав, встановлених Цивільним кодексом України.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину, серед іншого, є недодержання в момент його вчинення стороною чи сторонами вимог, які встановлені, зокрема, ч.1 ст.203 ЦК України, згідно з якою зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч.1 ст.93 СК України шлюбний договір регулює майнові відносини між подружжям, визначає їхні майнові права та обов'язки.

Норма статті 97 СК України надає подружжю право визначити у шлюбному договорі правовий режим майна, набутого до чи під час шлюбу, та не містить заборон або будь-яких обмежень цього права.

Пунктом 2 шлюбного контракту сторони визначили саме правовий режим квартири АДРЕСА_1 яка зареєстрована на ім'я ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 02.09.2003 року.

Твердження позивача, що пункт 2 шлюбного контракту не відповідає вимогам ч.5 ст.93 СК України, оскільки за умовами цього пункту позивач фактично передав належну йому частку у спільному сумісному майні подружжя відповідачу, суд відхиляє, так як такі не ґрунтуються на умовах контракту.

Таким чином, оскільки норми сімейного і цивільного законодавства не містять заборони чи обмеження права сторін шлюбного договору у визначені цими сторонами правового режиму майна, набутого ними під час шлюбу, суд приходить до висновку, що шлюбний контракт відповідає вимогам статей 93, 97 СК України, статей 203, 215 ЦК України , а тому позовні вимоги позивача про визнання п.2 шлюбного контракту недійсним є безпідставними та необґрунтованими, а відтак задоволенню не підлягають.

Оскільки відсутні підстави для задоволення вимоги про визнання п.2 шлюбного контракту недійсним, суд вважає відсутні підстави для задоволення вимог про визнання права власності за позивачем на 1/2 частку спірної квартири та виділ її в натурі , оскільки вони є похідними від первісної вимоги.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст.60,212-215, 218 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання шлюбного контракту частково недійним поділ майна подружжя відмовити в повному обсзяі.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подання апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя О.І.Скарлат