АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
справа № 22-ц/796/6844/2015 головуючий у 1-й інстанції: Миколаєць І.Ю.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

7 жовтня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого: Головачова Я.В.

суддів: Невідомої Т.О., Шахової О.В.

при секретарі: Бугай О.О.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "ОТП Факторинг Україна" до ОСОБА_1, ОСОБА_2, третя особа: Служба у справах дітей Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації, про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю "ОТП Факторинг Україна" на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 5 серпня 2014 року,

в с т а н о в и л а :

У квітні 2014 року ТОВ "ОТП Факторинг Україна" звернулось до суду із зазначеним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 25 січня 2007 року між ЗАТ "ОТП Банк", правонаступником якого є ПАТ "ОТП Банк", та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № ML-008/029/2007, відповідно до умов якого банк надав позичальнику на споживчі цілі кредит в розмірі 95000 доларів США зі сплатою 13,99 % річних, строком до 25 січня 2017 року. З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 25 січня 2007 року між ЗАТ "ОТП Банк", ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки № PML-008/029/2007, предметом якого є трикімнатна квартира АДРЕСА_1.

У зв'язку з неналежним виконанням зобов'язань за кредитним договором станом на 3 березня 2014 року утворилась заборгованість у розмірі 112673,42 доларів США, що за курсом НБУ становить 1092869 грн. 42 коп., та пеня за прострочення виконання зобов'язання в розмірі 3988973 грн. 40 коп..

17 лютого 2014 року відповідачам була направлена письмова вимога про добровільне звільнення квартири, яка виконана не була.

Посилаючись на викладене, ТОВ "ОТП Факторинг Україна" з урахуванням уточнених позовних вимог просило суд звернути стягнення на предмет іпотеки - трикімнатну квартиру АДРЕСА_1, яка належить в рівних частках на праві приватної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2, у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 25 січня 2007 року № ML-008/029/2007 в сумі 112673,42 дол. США, що еквівалентно 1092869 грн. коп., та пені в розмірі 3988973 грн. 40 коп., шляхом проведення прилюдних торгів, а також виселити відповідачів і неповнолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, з вищевказаного жилого приміщення.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 5 серпня 2014 року у задоволенні позову ТОВ "ОТП Факторинг Україна" відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ТОВ "ОТП Факторинг Україна", посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення про задоволення позову. Скаржник зазначає, що відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції безпідставно послався на положення п.1 ч.1 Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", оскільки вони не можуть бути застосовані до спірних правовідносин. Вказаний Закон не має зворотної сили та не поширюється на правовідносини, що виникли між сторонами до набрання ним чинності і випливають з договору, укладеного 25 січня 2007 року. Суд першої інстанції неправильно застосував положення Конституції України, Закону України "Про іпотеку", яким прямо передбачено право іпотекодержателя задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі у разі його порушення за рахунок вартості предмета іпотеки та не звернув уваги на те, що застосування Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті"призведе до звуження змісту та обсягу прав ТОВ "ОТП Факторинг Україна". Після втрати законної сили даним Законом ТОВ "ОТП Факторинг Україна" не зможе задовольнити свої вимоги за кредитним договором за рахунок звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки вже буде рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. Крім того, вважає, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні вимог позивача про виселення відповідачів та малолітнього ОСОБА_3

Представник ТОВ "ОТП Факторинг Україна" - Бондар О.В. в суді апеляційної інстанції підтримав апеляційну скаргу з наведених в ній підстав.

Інші особи, які беруть участь у справі, в суд апеляційної інстанції не з'явилися. З урахуванням положень ч. 2 ст. 305 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розглядові справи.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення в цій частині, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судом установлено, що 25 січня 2007 року між ЗАТ "ОТП Банк", правонаступником якого є ПАТ "ОТП Банк", та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № ML-008/029/2007, відповідно до умов якого банк надав позичальнику на споживчі цілі кредит в розмірі 95000 доларів США зі сплатою 13,99 % річних, строком до 25 січня 2017 року.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 25 січня 2007 року між ЗАТ "ОТП Банк", ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки № PML-008/029/2007, предметом якого є трикімнатна квартира АДРЕСА_1.

5 листопада 2010 року між ПАТ "ОТП Банк" та ТОВ "ОТП Факторинг Україна"укладено договір купівлі-продажу кредитного портфеля, відповідно до якого ПАТ "ОТП Банк" продало (переуступило) ТОВ "ОТП Факторинг Україна" права на кредитний портфель, який включає в себе кредитні договори згідно з додатком до договору, зокрема кредитний договір від 25 січня 2007 року № ML-008/029/2007, укладений з ОСОБА_1, а ТОВ "ОТП Факторинг Україна" прийняло такий кредитний портфель та зобов'язалося сплатити на користь продавця винагороду.

5 листопада 2010 року між ТОВ "ОТП Факторинг Україна" (фактор) та ПАТ "ОТП Бан" (клієнт) було укладено договір про відступлення права вимоги, відповідно до п. 1.1.1 якого ПАТ "ОТП Банк" передало ТОВ "ОТП Факторинг Україна"сукупність прав, належних клієнту за договорами забезпечення, зокрема і за договором іпотеки від 25 січня 2007 року № PML-008/029/2007, укладеним з ОСОБА_1, ОСОБА_1, включаючи, але не обмежуючись, правом звертати стягнення на заставлене майно.

У зв'язку з неналежним виконанням позичальником взятих на себе зобов'язань за кредитним договором станом на 3 березня 2014 року утворилася заборгованість в розмірі 112673,42 доларів США, що еквівалентно 1092869 грн. 42 коп., та пеня за прострочення виконання зобов'язання в розмірі 3988973 грн. 40 коп..

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову ТОВ "ОТП Факторинг Україна", суд першої інстанції виходив із того, що неможливо звернути стягнення на предмет іпотеки, оскільки Законом України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" заборонено примусово звертати стягнення на нерухоме житлове майно, яке є предметом іпотеки та виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами в іноземній валюті.

Проте з таким висновком суду погодитися не можна.

Зобов'язання, згідно статті 526 ЦК України, має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 33 та статтею 39 Закону України "Про іпотеку" передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основними зобов'язаннями шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду.

7 червня 2014 року набрав чинності Закон України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" (далі - Закон) від 3 червня 2014 року, згідно з яким протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України ""Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

У ст. 3 Закону зазначено, що цей закон набирає чинності з дня його опублікування та втрачає чинність з дня набрання чинності законом, який врегульовує питання особливостей погашення основної суми заборгованості, вираженої в іноземній валюті, порядок погашення (урахування) курсової різниці, що виникає в бухгалтерському та (або) податковому обліку кредиторів та позичальників, а також порядок списання пені та штрафів, які нараховуються (будуть нараховані) на таку основну суму заборгованості.

В цивільному законодавстві мораторій визначається як відстрочення виконання зобов'язання (п. 2 ч. 1 ст. 263 ЦК України).

Отже, мораторій є відстроченням виконання зобов'язання, а не звільнення від його виконання.

Відтак, мораторій на стягнення майна, установлений Закон України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 27 травня 2015 року № 6-57цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Ураховуючи викладене, колегія суддів на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), дійшла висновку про необхідність скасування рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову і ухвалення нового рішення про часткове задоволення позову ТОВ "ОТП Факторинг Україна", оскільки рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає виконанню на час дії Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті".

Статтею 39 Закону України "Про іпотеку" встановлено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються, зокрема, загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Як роз'яснено у п. 42 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України від 30 березня 2012 року № 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин", резолютивна частина рішення суду в разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки має відповідати вимогам як статті 39 Закону України "Про іпотеку", так і положенням пункту 4 частини першої статті 215 ЦПК України. Зокрема, у ньому в обов'язковому порядку має зазначатись: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; спосіб реалізації предмета іпотеки - шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Колегія суддів вважає можливим визначити спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України "Про виконавче провадження", визнавши початкову ціну продажу предмету іпотеки на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Щодо вимог позивача про виселення відповідачів і неповнолітнього ОСОБА_3 зі спірного жилого приміщення, то колегія суддів приходить до висновку що такі вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 Закону України "Про іпотеку" в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною першою статті 40 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

За змістом частини другої статті 40 Закону України "Про іпотеку" та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору вст мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільниють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилиї приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого примітщення. Постійне жилек приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України "Про іпотеку" застосовуються як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК УРСР.

За таких обставин оскільки в іпотеку передано квартиру, яка не була придбана за рахунок отримання кредитних коштів, колегія суддів дійшла висновку, що підстав для задоволення позову в частині вимог про виселення без надання іного жилого приміщення немає.

Відповідно до ч. 5 ст. 88 ЦПК України якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За таких обставин з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підлягають стягненню понесені ТОВ "ОТП Факторинг Україна" витрати по сплаті судового збору в розмірі 1827 грн. з кожної.

Ураховуючи викладене апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "ОТП Факторинг Україна" задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 5 серпня 2014 року скасувати і ухвалити нове рішення наступного змісту.

Позов товариства з обмеженою відповідальністю "ОТП Факторинг Україна" до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення задовольнити частково.

У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № МL-008/029/2007 від 25 січня 2007 року, укладеним між закритим акціонерним товариством "ОТП Банк", правонаступником якого є товариство з обмеженою відповідальністю "ОТП Факторинг Україна", та ОСОБА_1, в розмірі 5081842 грн. 82 коп., звернути стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки № PML-008/029/2009 від 25 січня 2007 року, укладеним між закритим акціонерним товариством "ОТП Банк", правонаступником якого є товариство з обмеженою відповідальністю "ОТП Факторинг Україна", та ОСОБА_1, ОСОБА_2, - квартиру АДРЕСА_1.

Визначити спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України "Про виконавче провадження", визнавши початкову ціну продажу предмету іпотеки на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає виконанню на час дії Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті".

Стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю "ОТП Факторинг Україна" судовий збір у розмірі 1827 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь товариства з обмеженою відповідальністю "ОТП Факторинг Україна" судовий збір у розмірі 1827 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий Я.В. Головачов

Судді: Т.О. Невідома

О.В.Шахова