АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/7468/15 Справа № 183/7127/13-ц Головуючий у 1 й інстанції - Березюк В. В. Доповідач - Куценко Т.Р.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2015 року м. Дніпропетровськ

21 жовтня 2015 року Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

Головуючого - Куценко Т.Р.

суддів - Волошина М.П., Демченко Е.Л.

при секретарі - Прудченко В.Д.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за апеляційною скаргою

Публічного акціонерного товариства

Комерційний банк «Приватбанк»,

на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 червня 2015 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2013 року до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області звернулося ПАТ КБ «Приватбанк» з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості /а.с.1-2/.

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 червня 2015 року в задоволені позовних вимог відмовлено /а.с.124-126/.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «Приватбанк» просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, посилаючись на те, що судом неповно з'ясовані обставини, що мають значення для справи, та рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права /а.с.128-131/.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що скаргу необхідно відхилити, а рішення суду залишити без змін, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.1 ст.303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції лише в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно ст.ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Нормами ст..628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст.634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до ст.ст. 525, 526, 530, 629 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог закону, інших актів цивільного законодавства у встановлений договором строк, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов'язань не допускається. Договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно ст.611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

За змістом ст.ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом.

Положеннями ст.1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Оскільки кредитний договір є двостороннім договором, то права й обов'язки виникають у кожного контрагента.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом установлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п'ята статті 261 ЦК України).

Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язання за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Згідно ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Судом встановлено, що 28 лютого 2006 року між сторонами було укладено кредитний договір № б/н, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у розмірі 1 800,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Між тим, відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг та також Тарифами складає між ним та Банком Договір, що підтверджується підписом у заяві /а.с.7-11/.

Сторони погодили порядок повернення кредиту з визначенням щомісячних платежів, які складають 7% від суми заборгованості. Погашення заборгованості по кредитному ліміту може здійснюватися шляхом як внесення коштів на картку клієнта так і списанням банком коштів з дебетної картки. Однак, як у заяві підписаної відповідачем, так і в Умовах та Правилах надання банківських послуг відсутні реквізити карткового рахунку з якого Банк має право списувати кошти на погашення виниклої заборгованості.

Відповідно п. 9.3 Умов визначено, що картка відкрита на невизначений строк, крім випадків, установлених пунктами 9.6, 9.7 Умов договору. У цих пунктах, а також у пунктах 9.1., 9.4. Умов вказано, в яких випадках дія картки припиняється та з якого часу у кредитора виникає право на примусове стягнення заборгованості та в якому порядку.

Згідно п. 9.4. Умов у випадку наявності перевитрат платіжного ліміту по карті та непогашення їх клієнтом протягом 6 місяців, карта закривається та її наступне відновлення можливе лише після повного погашення заборгованості.

Тобто пунктами 9.3, 9.4, 9.6, 9.7 Умов, визначено порядок припинення дії кредитної карти в окремих випадках, а саме: у разі невиконання кредитором зобов'язань щодо виплати кредиту.

Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості за кредитним договором, сальдо простроченої заборгованості виникло - 27 серпня 2008 року та в подальшому порушення відповідачем умов укладеного договору щодо сплати знятих кредитних коштів, заборгованість зростала. Також з наданого розрахунку вбачається, що відповідач періодичними платежами частково погашав заборгованість та останній платіж на кредитний картковий рахунок було здійснено 11 серпня 2009 року у розмірі 420 грн. та загальна заборгованість перед позивачем складала 6 714,86 грн., яка не була погашена відповідачем протягом 6 місяців, тобто платіжна карта відповідача повинна бути закрита зі спливом встановленого 6 місячного строку відповідно до вищезазначених умов укладеного між сторонами договору /а.с.3-6, 72-77/.

Щодо здійснених платежів 25 серпня 2010 року та 29 вересня 2010 року у розмірі 495грн., колегія суддів не може прийняти до уваги в якості доказу щодо визнання відповідачем боргу. Оскільки як вбачається з розрахунку заборгованості зазначені платежі були здійснені на погашення заборгованості за договором SAMDN2000**** ****3858, тоді як позивач з вернувся з вимогами про стягнення заборгованості за договором № б/н від 28 лютого 2006 року. Також, суд критично ставиться до платежу на суму 50,00 грн. здійсненого 13 березня 2014 року /а.с.77/, адже ця оплата здійснена після спливу строку дії картки, що й не заперечувалося представником банку.

Між тим, відповідно п.9.12 Умов договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього строку жодна зі сторін не заявить про припинення його дії, договір вважається пролонгованим на такий самий строк.

Однак, пролонгація договору передбачає продовження строку дії договору після виконання сторонами його умов і переукладання договору на тих самих умовах, на яких він був укладений. Враховуючи те, що у зв'язку з невиконанням відповідачем умов договору (на що посилався представник Банку), яке мало місце починаючи з вересня 2009 року (оскільки останній щомісячний платіж в рахунок погашення кредитної заборгованості був здійснений відповідачем в серпні 2009 року), то в силу вимог п.9.12 вищевказаний кредитний договір не міг бути пролонгований, оскільки не були виконані його умови. Тому, перебіг строку позовної давності починається з моменту закінчення строку дії договору.

Такої ж позиції дотримується й Верховний суд України у своїй постанові від 25 вересня 2014 року під час розгляду справи № 6-103 цс 14.

Отже, враховуючи що останній платіж за спірним кредитним договором був здійснений відповідачем 11 серпня 2009 року тоді як ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з даним позовом 20 вересня 2013 року, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги були заявлені з порушенням вимог ст..256-258 ЦК України, якими встановлюється строк позовної давності.

Встановивши зазначені обставини, суд першої інстанції, керуючись нормами ст..257, 261 та 267 прийшов до правильного висновку про застосування позовної давності до даних правовідносин, оскільки.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що відповідно до Умов та Правил надання банківських послуг між сторонами узгоджено строк позовної давності тривалістю у 5 років не можуть бути прийняті до уваги з тих підстав, що зазначені Умови, в яких установлено збільшену позовну давність, не містять підпису позичальника, а відтак ці Умови не можна вважати письмовою угодою сторін про збільшення позовної давності. Такой же позиції дотримується й Верховний суд України у своїй постанові від 01 липня 2015 року під час розгляду справи № 6-757цс15.

Щодо переривання позовної давності здійсненими відповідачем платежами 29 вересня 2010 року та 13 березня 2010 року, відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості, враховуючи вищевикладене зазначені обставини колегія суддів не може прийняти в якості доказу, оскільки вони суперечать матеріалам справи.

Висновки суду підтверджені належними, дослідженими в судовому засіданні доказами, яким суд дав правильну оцінку відповідно до норм ЦПК України та є такими, що відповідають нормам матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

Доводи апеляційної скарги висновки суду не спростовують і не містять посилання на нові факти чи засоби доказування, які б вказували на незаконність ухваленого в справі рішення, а тому підлягають відхиленню.

Порушень матеріального чи процесуального закону, які б могли призвести до скасування або зміни рішення суду, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтовані, рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст.ст.303, ст.307, 308 ЦПК України, колегії суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», - відхилити.

Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 червня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з цього часу.

Головуючий: Куценко Т.Р.

Судді: Волошин М.П.

Демченко Е.Л.