АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження № 22-ц/796/7230/2015 Доповідач - Музичко С.Г.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі :

головуючого - судді Музичко С.Г.

суддів - Прокопчук Н.О., Саліхова В.В.,

при секретарі - Івановій А.А,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Заступника прокурора м. Києва на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 02 квітня 2015 року у цивільній справі за позовом Заступника прокурора Голосіївського району м. Києва до ОСОБА_2, третя особа: Відділ державної виконавчої служби Голосіївського районного управління м. Києва про визнання недійсним договору дарування

встановила:

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 02 квітня 2015 року у задоволенні позову Заступника прокурора Голосіївського району м. Києва до ОСОБА_2, третя особа: ВДВС Голосіївського РУЮ м. Києва про визнання недійсним договору дарування відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, заступник прокурора м. Києва Тимченко С.М. подав апеляційну скаргу, в якій вказує на те, що судом не було враховано, що ОСОБА_4 навмисно відчужив, 01.10.2010 року належну йому частину квартири за договором дарування, знаючи про вирок суду від 18.06.2010 року, за яким його майно підлягає конфіскуванню у дохід держави. На думку апелянта, суд першої інстанції мав застосувати ст. 228 ЦК України, оскільки при укладенні оспорюваного договору був порушений публічний порядок.

В судовому засіданні позивач підтримав апеляційну скаргу з підстав викладених ній, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити заявлені позовні вимоги.

Представник відповідача в суді апеляційної інстанції заперечував проти доводів апеляційної скарги вважає рішення суду законним і обґрунтованим.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд виходив з того, що договір дарування квартири, укладений між сторонами, відповідає вимогам ст. 203 ЦК України та відсутні підстави для визнання його недійсним .

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 27.01.2011 року залишено без змін, вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 18.06.2010 року про засудження ОСОБА_5 за ч. 2 ст.309, ч.2 ст.307 КК України до п'яти років трьох місяців позбавлення волі, з конфіскацією майна.

01.10.2010 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 укладено договір дарування однієї третьої частини квартири АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рогозою О.П. за реєстровим номером 4113.

01.04.2011 року державним виконавцем ВДВС Голосіївського РУЮ у м.Києві відкрито виконавче провадження №25449111.

23.01.2013 року ОСОБА_5 помер, що підтверджується копією актового запису про смерть 1677 від 24.01.2013 року.

Згідно ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати у майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Договір дарування є безоплатним, тобто ніякого зустрічного задоволення дарувальник від обдарованого не отримує, встановлення будь-якого зобов'язання обдарованого на користь дарувальника перетворює дарування в інший договір, тобто дарувальник не вправі вимагати від обдарованого будь-яких зустрічних дій майнового характеру.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно ч. 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Частиною 3 статті 209 ЦК України передбачено, що нотаріальне посвідчення може бути вчинене на тексті лише такого правочину, який відповідає загальним вимогам, встановленим статтею 203 цього Кодексу.

Підставою недійсності правочину, як зазначено у частині першій статті 215 ЦК України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 цього Кодексу.

Враховуючи наведене, правочин вчинений у формі, яка відповідає загальним вимогам чинності правочинів, а тому колегія суддів вважає не доведеними позовні вимоги про визнання недійсним договору дарування від 01.10. 2010 року укладеного між ОСОБА_5таОСОБА_2.

Матеріали справи також не містять доказів недійсності угоди з підстав, передбачених ст.ст. 228 ЦК України, зокрема, доказів того, що дії ОСОБА_4 та ОСОБА_2 були спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, на знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним, а також вини ОСОБА_4, яка виражається в намірі порушити публічний порядок, що є однією з умов нікчемності правочину.

Також встановлено, що на момент посвідчення приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рогозою О.П. договору дарування, заборони, щодо відчуження нерухомого майна, кв.89, буд.6А, вул.В.Касіяна в м.Києві, власником 1/3 частини якої був ОСОБА_5 не було.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що будь-яких законних підстав для визнання спірного договору дарування недійсним не встановлено, а позовні вимоги є безпідставними, в зв'язку з чим задоволенню не підлягають.

Вказані висновки суду ґрунтуються на матеріалах справи, наданих доказах, яким суд дав належну правову оцінку, відповідають вимогам закону.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини , на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Отже, відмовляючи в задоволенні позову, суд вірного висновку дійшов про безпідставність доводів позивача щодо укладення договору дарування квартири, оскільки спірний договір укладений у відповідності до вимог ст.. 203 ЦПК України і підстави до визнання його недійсним відсутні.

За наведених обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду відповідає вимогам закону, зібраним доказам, обставинам справи і підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 312, 313-315 ЦПК України, судова колегія, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу Заступника прокурора м. Києва відхилити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 02 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий Судді