Справа № 473/2764/15-ц
РІШЕННЯ

іменем України

"23" жовтня 2015 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області у складі:

головуючої - судді Висоцької Г.А.

при секретарі - Радєвій Н.В.,

за участю: позивача - ОСОБА_1

представника відповідача - Усікова О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Вознесенська із застосуванням звукозаписувальної техніки цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Підприємства об'єднання громадян «Вознесенське Учбово-виробниче підприємство Українського товариства сліпих», про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

17.07.2015 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Підприємства об'єднання громадян «Вознесенське Учбово-виробниче підприємство Українського товариства сліпих» ( далі ПОГ « Вознесенське УВП УТОС»), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - директор Підприємства об'єднання громадян «Вознесенське Учбово-виробниче підприємство Українського товариства сліпих» ОСОБА_3, про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування своїх позовних вимог зазначає, що з 01.08.2013 року працювала продавцем непродовольчих товарів Підприємства об'єднання громадян «Вознесенське Учбово-виробниче підприємство Українського товариства сліпих».

23.03.2015 року наказом № 21-к її було звільнено з роботи на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України з 23.03.2015 року., але рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 26.05.2015 року її було поновлено на займаній посаді. Вказане рішення суду набрало законної сили 05.06.2015 року.

Проте, наказом № 52-к від 23.06.2015 року її було звільнено з роботи на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України, а саме за вчинення прогулів з 27.05.2015, 28.05.2015, 29.05.2015, 01.06.2015, 02.06.2015, 03.06.2015 року, а також 12.06.2015 року.

Вважає, що наказ є незаконними, оскільки згоду профспілкового комітету підприємство на її звільнення надано 23.06.2015 року за відсутності кворуму, тоді як, особисто її було запрошено на засідання профкому на 22.06.2015 року, і саме цього дня чотирма голосами членів профкому було надано згоду на її звільнення, при цьому, у видачі копії рішення профкому їй було відмовлено.

Зазначає, що фактично прогулів не було, оскільки її не поновлювали на роботі за рішенням суду від 26.05.2015 року і не допускали до роботи. На підставі викладеного, позивач просила поновити її на роботі, стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу та 5000 грн. моральної шкоди, обґрунтовуючи тим, що не допустивши до роботи, її одиноку жінку, на утриманні якої знаходиться малолітня дитина, на підставі фальшивих образливих звинувачень, позбавили конституційного права заробляти собі на життя та створили перешкоди для подальшого працевлаштування.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позов підтримала, зазначила, що важає своє звільнення незаконним, ініційованим з особистих мотивів керівником підприємства зі створенням штучних підстав для звільнення, просила позов задовольнити.

Представник відповідача - Підприємства об'єднання громадян «Вознесенське Учбово-виробниче підприємство Українського товариства сліпих» - адвокат Усіков О.В. позов не визнав, зазначив, що позивач, подавши заяву про поновлення на роботі 27.05.2015 року не надала трудову книжку та не виходила на роботу. Працівники підприємства неодноразово за вказівкою керівника для з»ясування причин неявки ОСОБА_1 на робоче місце, телефонували їй, приходили до дому, але вона не бажала спілкуватись, після чого пішла на лікарняний, нікого не повідомивши, вважає її звільнення цілком законним, а позов надуманим, та таким, що не підлягає задоволенню.

Третя особа, яка не заявляє самостійних щодо предмету спору - директор Підприємства об'єднання громадян «Вознесенське Учбово-виробниче підприємство Українського товариства сліпих» ОСОБА_3 в судове засідання не з'явилася, про час та місце слухання справи повідомлена належним чином, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності та невизнання позовних вимог ( а.с. 41 ).

Вислухавши пояснення сторін, допитавши в якості свідка позивача ОСОБА_1,. ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, дослідивши письмові докази по справі, суд встановив наступне.

З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 з 01.08.2013 року (наказ № 39-К від 01.08.2013 року) прийнята на посаду продавця непродовольчих товарів Підприємства об'єднання громадян «Вознесенське Учбово-виробниче підприємство Українського товариства сліпих» з оплатою праці згідно штатного розпису, з режимом роботи: 8 год. робочий день, 5-ти денний робочий тиждень та згідно Правил внутрішнього трудового розпорядку ( а.с.33).

23.03.2015 року наказом директора Підприємства об'єднання громадян «Вознесенське Учбово-виробниче підприємство Українського товариства сліпих» ОСОБА_1 було звільнено з займаної посади на підставі ч.1 ст. 38 КЗпП України - розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, з ініціативи працівника.

Згідно ч. 6 ст. 43 Конституції України та ст. 5-1 КЗпП України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, а також захист, у тому числі і судовий, від незаконного звільнення.

Право на працю є одним із найважливіших для фізичної особи прав, яке підлягає беззастережному захисту у разі найменшого його порушення роботодавцем, в тому числі, і у разі незаконного звільнення. Звільнення працівника за прогул, фактично є застосуванням до нього заходу дисциплінарного стягнення у зв'язку з притягненням до дисциплінарної відповідальності за вчинення дисциплінарного проступку, а значить, проаналізувавши ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника, роботодавець, не бачив можливості залишити його на роботі, застосувавши інший захід дисциплінарного стягнення. Звільнення позивача є необхідною, хоча і крайньою мірою, оскільки від протилежного підприємству буде тільки шкода.

Відповідно до п.4 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення терміну його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Згідно зі ст.149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.

При цьому, факт відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня (прогул) має бути належним чином зафіксований власником або уповноваженим ним органом задля того аби унеможливити порушення трудових прав працівника та його безпідставне притягнення до дисциплінарної відповідальності. З огляду на предмет позову, обов'язок доведення вини працівника у порушенні трудової дисципліни на підприємстві покладено на роботодавця.

Як роз'яснено у п.22, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ст.40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 26.05.2015 року ОСОБА_1 поновлено на роботі на посаді продавця непродовольчих товарів Підприємства об'єднання громадян «Вознесенське Учбово-виробниче підприємство Українського товариства сліпих», стягнуто з підприємства на її користь 1651 грн. 29 коп. середню заробітну плату за час вимушеного прогулу та 700 грн. моральної шкоди ( а.с. 9-10 ).

26.05.2015 року ОСОБА_1 Вознесенським міськрайонним судом Миколаївської області було видано виконавчий лист в частині поновлення останньої на роботі ( а.с. 53 ).

27.05.2015 року ОСОБА_1 звернулася із заявою на ім'я директора підприємства ОСОБА_3, про поновлення її на роботі на посаді продавця непродовольчих товарів на підставі рішення суду від 26.05.2015 року ( а.с. 56 ).

02.06.2015 року постановою державного виконавця Відділу ДВС Вознесенського МРУЮ Миколаївської області Пухтій С.М. було відкрито виконавче провадження з виконання вищевказаного виконавчого листа ( а.с. 50 ).

Наказом № 40-К директора Підприємства об'єднання громадян «Вознесенське Учбово-виробниче підприємство Українського товариства сліпих» ОСОБА_3 від 27.05.2015 року на підставі рішення суду від 26.05.2015 року ОСОБА_1 було поновлено на посаді продавця з 23.03.2015 року ( а.с. 62 ). Як вбачається з копії наказу ОСОБА_1 ознайомлено з зазначеним наказом 22.06.2015 року о 14 год. 44 хв.

27.05.2015 року, 28.05.2015 року, 29.05.2015 року, 02.06.2015 року, 03.06.2015 року, 12.06.2015 року, працівниками підприємства ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_4, ОСОБА_9 було складено акти про відсутність позивача на робочому місці протягом цих робочих днів, але керівництво підприємства запропонувало ОСОБА_1, як порушнику трудової дисципліни, надати письмові пояснення тільки 12.06.2015 року, коли державний виконавець отримав наказ про поновлення останньої на роботі (а.с. 27-32, 46 ).

У період з 15.06.2015 року по 19.06.2015 року включно позивач перебувала на лікарняному, що підтверджується табелем обліку використання робочого часу за червень 2015 року по ПОГ « Вознесенське УВП УТОС» ( а.с. 104).

23.06.2015 року директор Підприємства об'єднання громадян «Вознесенське Учбово-виробниче підприємство Українського товариства сліпих» ОСОБА_3 звернулася до голови профкому підприємства ОСОБА_5 з приводу надання згоди на звільнення ОСОБА_1 за п. 4 ст. 40 КзП України ( а.с. 24 ).

Тоді як, на засідання профспілкового комітету УВП УТОС позивач запрошувалася на 11 год. 22 червня 2015 року, про що свідчить адресований їй лист за вих. № 27 ( а.с. 11).

Голова профспілкового комітету ПОГ « Вознесенське УВП УТОС», допитаний в якості свідка ОСОБА_5 пояснив, що 22.06.2015 року викликали позивача для дачі пояснень, а самі збори відбувалися 23.06.2015 року, що належним чином і було зафіксовано.

Із протоколу зборів засідання профкому Підприємства об'єднання громадян «Вознесенське Учбово-виробниче підприємство Українського товариства сліпих» від 23.06.2015 року вбачається, що було надано згоду на розірвання трудового договору з ОСОБА_1 на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України з 23.06.2015 року (а.с.25 ).

Листом голови профспілкового комітету підприємства від 23.06.2015 року було повідомлено директора Підприємства об'єднання громадян «Вознесенське Учбово-виробниче підприємство Українського товариства сліпих» про те, що рішенням профкому було надано згоду на звільнення позивача з роботи за п. 4 ст. 40 КЗпП України ( а.с. 26 ).

23.06.2015 року наказом директора Підприємства об'єднання громадян «Вознесенське Учбово-виробниче підприємство Українського товариства сліпих» ОСОБА_1 було звільнено з займаної посади на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України - за відсутності на роботі без поважних причин ( прогули ) ( а.с. 8 ).

ОСОБА_1 ознайомилася з наказом про звільнення 23.06.2015 року, їй було видано оформлену трудову книжку із записом про звільнення за п. 4 ст. 40 КЗпП України.

Після звільнення і до тепер, за твердженням позивача, вона не працевлаштована, допомогу по безробіттю не отримує ( а.с. 74).

Позивач ОСОБА_1, яка була допитана в судовому засіданні в якості свідка в порядку ч. 2 ст. 57 ЦПК України пояснила, що наступного дня, після поновлення її на роботі - 27.05.2015 року і всі подальші дні приходила на підприємство, надавала трудову книжку, але працівник відділу кадрів та директор не бажали спілкуватись і поновлювати її на роботі, остання попередила про скорочення посади продавця непродовольчих товарів. Була змушена кілька днів підряд на протязі робочого дня чекати керівництво в адмінбудівлі та на території підприємства для належного оформлення трудових відносин, її не пускали в приміщення, робили зауваження.

Була змушена звернутися до відділу ДВС Вознесенського МРУЮ із заявою про примусове виконання рішення суду від 29.05.2015 року , а про поновлення її на роботі дізналася 12.06.2015 року від державного виконавця Пухтій С.М., і в цей день також не була допущена до роботи.

З пояснень свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 вбачається, що позивач тільки 27 та 28 травня 2015 року була на підприємстві, тривалий час сиділа в приміщенні адмінбудівлі, що також підтверджується актами складеними працівниками ПОГ «Вознесенське УВП УТОС»

Зазначені свідки пояснили, що ОСОБА_1 відмовилася надати трудову книжку та піти на своє безпосереднє місце роботи.

Суд критично ставиться до останніх показів свідків та доводів представника відповідача, що позивач не прагнула приступити до роботи, оскільки її дії, а саме щоденне намагання поспілкуватися із керівництвом з приводу працевлаштування свідчать про протилежне.

Крім того маючи намір поновитись на роботі позивач звернулася із заявою від 29.05.2015 року за примусовим виконанням рішення суду від 26.05.2015 року ( а.с.72).

З пояснень свідка ОСОБА_6, на виконанні якого знаходився виконавчий лист в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі, виданий Вознесенським міськрайонним судом Миколаївської області 26.05.2015 року вбачається, що він сам особисто, 02.06.2015 року, після відкриття виконавчого провадження № 47702023, прибув на підприємство і вручив постанову директору, роз»яснив порядок негайного виконання рішень про поновлення на роботі, але про наявність на цей час наказу про поновлення стягувача йому не повідомили.

Наказ про поновлення ОСОБА_1 на роботі від 27.05.2015 року йому було надано 12.06.2015 року, про що він телефоном повідомив стягувача і тільки 25.06.2015 року виніс постанову про закінчення виконавчого провадження.

Остання обставина також підтверджується постановою державного виконавця про закінчення виконавчого провадження від 25.06.2015 року, де підставою закінчення вказаного провадження зазначається надання стягувачеві 12.06.2015 року копії наказу про поновлення на роботі.

Тобто, вжиті позивачкою заходи одразу після рішення суду від 26.05.2015 року та після наступного звільнення, а саме звернення до примусового виконання рішення суду, звернення зі скаргами до керівництва відділу ДВС Вознесенського МРУЮ та Вознесенського міжрайонного прокурора ( а.с. 57-58, 61) свідчать про намір поновитись та працювати, тоді як твердження представника відповідача Усікова О.В., що позивач не бажала працювати є надуманими і спростовуються зазначеними доказами, а дана конфліктна ситуація є наслідком складних, родинних відносин позивача та директора підприємства.

Суд відмовив позивачу в задоволенні клопотання про дослідження звуко- і відеозаписів перешкоджання їй керівником та працівниками підприємства в поновленні на роботі та виконанні своїх трудових обов'язків, які вона проводила на мобільний телефон, оскільки ці докази отримані з порушенням порядку, встановленого законом, бо не містить відомостей щодо попередження співрозмовників про фіксацію розмов технічними засобами та відеоз»йомку.

Суд вважає, що у позивача повторно не виникло б питань з приводу поновлення на роботі у разі належного і вчасного виконання, як керівництвом Підприємства об'єднання громадян «Вознесенське Учбово-виробниче підприємство Українського товариства сліпих» так і державним виконавцем виконавчого документа у строки і спосіб, передбачений ст. ст. 75-76 Закону України «Про виконавче провадження».

Зазначене свідчить про відсутність підстав для застосування п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Відповідно до ст. 140 КЗпП України метою застосування дисциплінарних стягнень є забезпечення трудової дисципліни.

Отже, встановлені судом обставини не підтверджують, що застосування крайнього дисциплінарного заходу, який позбавив ОСОБА_1 роботи, відповідає законній меті, передбаченій ст. 140 КЗпП України.

У зв'язку з цим, позивач підлягає поновленню на роботі з застосуванням наслідків, передбачених ст. 235 КЗпП України.

Згідно з ст.ст.235, 237-1 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що позивача слід поновити на роботі з 23.06.2015 року та стягнути на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за вирахуванням податків та обов'язкових платежів.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст.. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100 ( далі - Порядок).

З урахуванням цих норм, зокрема абз.3 п.2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи

Враховуючи, що позивач була звільнена 23.06.2015 року, застосовуючи зазначені норми права, її середня заробітна плата повинна обчислюватися з виплат, отриманих нею за попередні 2 місяці роботи, а саме квітень та травень 2015 року.

Відповідно до довідки відповідача від 21.09.2015 року № 18, позивачу нарахована за квітень 2015 р. заробітна плата в сумі 1075 грн., а за травень - 597,50 грн.

Відповідно до п.5 розділу 4 Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що полягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна заробітна плата працівника, яка згідно п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період.

У квітні 2015 року - 21 робочий день, а у травні 2015 року - 18 робочих днів. Середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 складає (1075,29 грн. + 597,50) : 39 роб. день = 42,89 грн.

За такого середній заробіток, що підлягає стягненню на користь ОСОБА_1 за період з 24.06.2015 року по день ухвалення рішення становити: 42,89 грн. ( середньоденна заробітна плата ) х 85 днів вимушеного прогулу ( червень 2015 року - 4 робочих дні, липень 2015 року - 23, серпень 2015 року - 20, вересень 22, жовтень - 16) = 3645 грн. 65 коп., розмір якого визначено без утримання прибуткового податку з громадян й інших обов'язкових платежів

Статтею 237-1 КЗпП України передбачається відшкодування власником або уповноваженим ним органом працівникові моральної шкоди. Відшкодування такої шкоди провадиться тоді, коли порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Разом з тим, доказування розміру моральної шкоди повинно здійснюватися на загальних правилах ст.ст.10, 11, 60 ЦПК України.

Вирішуючи питання про визначення розміру грошового відшкодування моральної шкоди, суд у відповідності до п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» враховує характер, обсяг та тривалість страждань, яких зазнала ОСОБА_1, характер немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Заявивши вимоги про стягнення 5 000 грн. в порядку відшкодування моральної (немайнової) шкоди, позивач належними доказами не підтвердив вказаний розмір заявлених вимог.

Проте, оскільки доведено незаконність звільнення, позивач має право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди в грошовому виразі має бути не більш, ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи.

Самим ухваленням рішення на користь позивача і поновленням його трудових прав компенсуються будь-які негативні наслідки

Керуючись засадам розумності, виваженості і справедливості, збалансованості інтересів сторін, суд прийшов до висновку, що компенсацію моральної (немайнової) шкоди слід стягнути розмірі 300 грн.

Згідно ч.5 ст. 235 КЗпП України та п.4 ч.1 ст. 367 ЦПК України рішення в частині поновлення на роботі підлягає негайному виконанню.

У відповідності до ст. 88 ЦПК України з відповідача в дохід держави слід стягнути 487,20 грн. судового збору за задоволенні вимоги майнового та немайнового характеру (243,60 грн. х 2).

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 209, 212- 215 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до Підприємства об'єднання громадян «Вознесенське Учбово-виробниче підприємство Українського товариства сліпих», про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди - задовольнити частково.

Поновити ОСОБА_1 на посаді продавця непродовольчих товарів Підприємства об'єднання громадян «Вознесенське Учбово-виробниче підприємство Українського товариства сліпих» з 23 червня 2015 року.

Стягнути з Підприємства об'єднання громадян «Вознесенське Учбово-виробниче підприємство Українського товариства сліпих» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 3645 ( три тисячі шістсот сорок п'ять ) гривень 65 копійок, розмір якого визначено без утримання прибуткового податку з громадян й інших обов'язкових платежів.

Стягнути з Підприємства об'єднання громадян «Вознесенське Учбово-виробниче підприємство Українського товариства сліпих» на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди 300 ( триста ) гривень.

Стягнути з Підприємства об'єднання громадян «Вознесенське Учбово-виробниче підприємство Українського товариства сліпих» в дохід держави судовий збір 487 ( чотириста вісімдесят сім ) гривень 20 копійок.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Миколаївської області через Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення, але в частині поновлення на роботі підлягає негайному виконанню.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Висоцька Г.А.