Справа № 313/887/14-ц
Провадження №2/ 313/50/2015
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.10.2015 р. смт. Веселе

Веселівський районний суд Запорізької області у складі: головуючого - судді Нагорного А.О., при секретарі судового засідання Кравцовій О.В., за участю представника відповідача ОСОБА_1, розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою Департаменту соціального захисту населення Запорізької області державної адміністрації до ОСОБА_2 про примусове вилучення автомобіля,

ВCТАНОВИВ:

Департамент соціального захисту населення Запорізької області державної адміністрації звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про примусове вилучення автомобіля.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що ОСОБА_3, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 р., за життя був визнаний інвалідом від трудового каліцтва II групи, проживав за адресою АДРЕСА_1 та перебував на обліку в Департаменті для забезпечення автомобілем з ручним керуванням, згідно витягу із акту огляду МСЕК від 02.12.1987 № 72 по визначенню медичних показань для забезпечення транспортними засобами з ручним керуванням.

Згідно з Порядком забезпечення інвалідів автомобілями, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 19.07.2006 р. № 999, протоколом засідання Комісії з питань гуманітарної допомоги при Кабінеті Міністрів України від 18.09.2003 р. № 26/ГД-2179/К ОСОБА_3 був забезпечений 16.10.2003 р. автомобілем VOLKSWAGEN PASSAT, номер кузова НОМЕР_1, об'єм двигуна 1781 см.куб., 1993 року випуску, у якості гуманітарної допомоги.

У позові позивач зазначає, що механізм забезпечення інвалідів автомобілями, визнаними гуманітарною допомогою передбачений пунктами 41,42,43 Порядку.

В частині 7 пункту 41 Порядку зазначено, що після смерті інваліда автомобіль, визнаний гуманітарною допомогою, яким інвалід був забезпечений через Головне управління соціального захисту і користувався менше ніж, 10 років, може бути переданий у власність одному з членів сім'ї інваліда за рішенням Комісії з питань гуманітарної допомоги при Кабінеті Міністрів України за умови сплати податків і зборів за ставками, діючими на день здійснення митного оформлення автомобіля, які повинні бути сплачені членом сім'ї померлого інваліда протягом шести місяців з дня смерті інваліда.

У разі несплати членом сім'ї інваліда, дитини-інваліда податків і зборів (обов'язкових платежів) автомобіль повертається (вилучається) Головному управлінню. Повернутий (вилучений) автомобіль Головне управління здає підприємству, що здійснює заготівлю переробку металобрухту, або видає в порядку черговості інваліду, який перебуває на обліку.

В листопаді 2013 року управління соціального захисту населення Веселівської районної державної адміністрації повідомило ОСОБА_2, яка є дружиною померлого інваліда, про необхідність сплати податків і зборів протягом шести місяців з дня смерті інваліда або повернення автомобіля Департаменту.

До теперішнього часу ОСОБА_2 на вищезгадане повідомлення не відреагувала, податки і збори за ставками, діючими на день здійснення митного оформлення автомобіля не сплатила, добровільно автомобіль Департаменту не повертає, отже, автомобіль залишається у незаконному володінні відповідача, чим порушується право іншого інваліда, який перебуває на обліку у Департаменті на отримання автомобіля в порядку черговості.

Позивач просить позовні вимоги задовольнити. Автомобіль VOLKSWAGEN PASSAT, номер кузова НОМЕР_1, об'єм двигуна 1781 см.куб., 1993 року випуску, який визнаний гуманітарною допомогою, примусово у ОСОБА_2 вилучити та передати його Департаменту для подальшої видачі іншому інваліду. Судові витрати стягнути на користь держави з відповідача.

У наданих суду запереченнях представник відповідача ОСОБА_1 просить у задоволенні позову відмовити у повному обсязі (а.с.76-89).

Представник позивача про час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, але у судове засідання не з'явився і про причини своєї неявки суд не повідомив, але звернувся із заявою про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує повністю. Судові витрати у справі стягнути з відповідача.

Присутній у судовому засіданні представник відповідача просив у задоволенні позову відмовити.

Вислухавши представника відповідача, вивчивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, повно і всебічно з'ясувавши обставини, на які посилаються сторони як на підставу своїх вимог, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, суд встановив наступне.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст.ст.10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведеності перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст.ст.57, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст.61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.1 ст.58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно із ч.ч.1, 2 ст.5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; акт цивільного законодавства не має зворотної дії в часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності (ч.3 ст.5 ЦК України).

Частиною 4 ст.4 ЦК України визначено, що актами цивільного законодавства є також постанови Кабінету Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 07.02.2001 р. № 128 до Порядку від 08.09.1997 р. внесено зміни, за якими п.42 (абз.2) визначав, що автомобіль, отриманий органом соціального захисту населення як гуманітарна допомога для конкретної фізичної особи, яка перебуває на обліку для забезпечення автомобілем в органах соціального захисту населення, видається такій особі (за її згодою) незалежно від черги.

Відповідно до п.37 Порядку від 08.09.1997 р. в редакції, чинній на час прийняття рішення про надання спірного автомобіля, після смерті інваліда автомобіль, яким він був забезпечений безоплатно або на пільгових умовах, залишається його сім'ї та знімається з обліку в органах соціального захисту населення.

Перереєстрація автомобіля на ім'я одного з членів сім'ї інваліда, який на час смерті інваліда проживав разом з ним, проводиться Державтоінспекцією з дозволу органу соціального захисту населення, де інвалід перебував на обліку як власник транспорту (абз.2 п.37 Порядку від 08.09.1997 р.).

Про те, що такий автомобіль, як переданий інваліду безоплатно, визнавався його власністю й переходив до членів його сім`ї на праві власності, свідчить і абз.3 п.37 цього Порядку, згідно з яким спори про частку в спільній власності на цей транспортний засіб вирішуються в судовому порядку за позовом будь-кого із членів сім`ї.

Суд встановив, що відповідачка перебувала у шлюбі з ОСОБА_3, що підтверджується ксерокопією паспортом серія НОМЕР_2, виданого Веселівським РВУ МВС України в Запорізькій області 13.11.2001 р. (а.с.37).

ОСОБА_3 за життя був визнаний інвалідом від трудового каліцтва II групи і перебував на обліку в Департаменті для забезпечення автомобіля з ручним керуванням, що підтверджується витягом з акту огляду МСЕК від 02.12.1987 р. за № 72 по визначенню медичних показань для забезпечення транспортними засобами з ручним керуванням (а.с.7).

24.06.2003 р. громадянин ОСОБА_5, з яким чоловік відповідачки проходив службу у збройних силах колишнього Радянського Союзу на підставі дарчої від 24.06.2003 р., подарував належний йому автомобіль VOLKSWAGEN PASSAT, номер кузова НОМЕР_1, об'єм двигуна 1781 см.куб., 01.10.1993 року випуску покійному чоловікові відповідачки ОСОБА_3 (а.с.6).

16.10.2003 р. згідно з Порядком забезпечення інвалідів автомобілями, затвердженого Постановою КМУ від 08.09.1997 р. через Головне управління праці та соціального захисту населення Запорізької обласної державної адміністрації автомобіль VOLKSWAGEN PASSAT, номер кузова НОМЕР_1, об'єм двигуна 1781 см.куб., 1993 року випуску, який визнаний гуманітарною допомогою, переданий ОСОБА_3 (а.с.4-6, 10-11).

Тобто інваліда ОСОБА_3 було безоплатно забезпечено автомобілем на умовах, визначених п.37 Порядку від 08.09.1997 р., й у зв'язку з його смертю та наявністю в нього членів сім`ї автомобіль підлягав перереєстрації на одного із членів сім'ї за місцем, де інвалід перебував на обліку як власник цього автомобіля.

Згідно зі ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені Законом, зокрема з правочинів. Таким правочином у цьому разі було забезпечення інваліда автомобілем на вищезазначених умовах (п.37 Порядку від 08.09.1997 р.), що відповідало ч.1, п.1 ч.2 ст.11 ЦК України. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ч.2 ст.328 ЦК України).

ІНФОРМАЦІЯ_1 р. ОСОБА_3 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3, виданого Новоуспенівською сільською радою Веселівського району Запорізької області (а.с.8).

09.08.2006 р. набрав чинності Порядок від 19.07.2006 р., відповідно до п.41 якого після смерті інваліда автомобіль, отриманий як гуманітарна допомога, повертається (вилучається) Головному управлінню соціального захисту і здається підприємству, що здійснює заготівлю та переробку металобрухту, або видається в порядку черговості інваліду, який перебуває на обліку.

Дія положень ст.5 ЦК України в повному обсязі поширювалась і на Порядок від 19.07.2006 р., як на новий акт цивільного законодавства.

Відповідно до ч.1, п.1 ч.2 ст.11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Обгрунтовуючи свої позовні вимоги Департамент соціального захисту населення облдержадміністрації посилається на частину 7 пункту 41 Порядку у якій зазначено, що після смерті інваліда автомобіль, визнаний гуманітарною допомогою, яким інвалід був забезпечений через головне управління соціального захисту і користувався менше ніж 10 років, може бути переданий у власність одному з членів сім'ї інваліда за рішенням Комісії з питань гуманітарної допомоги при Кабінеті Міністрів України за умови сплати податків і зборів за ставками, діючими на день здійснення митного оформлення автомобіля, які повинні бути сплачені членом сім'ї померлого інваліда протягом шести місяців з дня смерті інваліда.

У разі несплати членом сім'ї інваліда, дитини-інваліда податків і зборів (обов'язкових платежів ) автомобіль повертається (вилучається) головному управлінню. Повернутий (вилучений) автомобіль Головне управління здає підприємству, що здійснює заготівлю переробку металобрухту, або видає в порядку черговості інваліду, який перебуває на обліку.

З такою позицією Департаменту соціального захисту населення Запорізької облдержадміністрації про застосування у розгляді даного спору положення п.41 Порядку від 19.07.2006 р. до відносин, які виникли до набрання чинності вказаним актом цивільного законодавства, суд погодитися не може, так як спірні відносини є єдиним правочином щодо забезпечення інвалідів автомобілями та надання права членам сім'ї інваліда на залишення автомобіля в разі його смерті.

Новий Порядок установлює обмеження й зобов'язання, яких не було в Порядку від 08.09.1997 р., чинному на момент виникнення правовідносин, та в разі його застосування порушить право власності члена сім`ї інваліда, гарантоване ст.41 Конституції України й набуте відповідно до ст.328 ЦК України, п.37 Порядку від 08.09.1997 р.

Правовідносини стосовно спірного автомобіля є єдиними з часу його надання інваліду, які відповідно до Порядку від 08.09.1997 р. продовжилися й після надання автомобіля як щодо використання його в інтересах інваліда, так і щодо залишення автомобіля членам сім`ї в разі смерті інваліда згідно з умовами, передбаченими п.37 цього Порядку. Його висновки не ґрунтуються на наведених нормах.

Правовідносини як форма соціального забезпечення громадянина-інваліда, які виникли на підставі факту передачі в жовтні 2003 року автомобіля ОСОБА_3, регулювались Порядком від 08.09.1997 р., були триваючими за своїм характером і стосувалися не тільки інваліда, а й третіх осіб (членів його сім'ї) у разі смерті інваліда та не могли бути припиненими шляхом внесення змін до правового акта або втрати ним чинності.

При ухваленні рішення у даній справі суд врахуває принцип правової визначеності (складової верховенства права), в якому, як зазначив Конституційний Суд України в пп.3.1 п.3 мотивувальної частини Рішення від 29.06.2010 р. № 17-рп/2010, стверджується: «що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто обмеження будь-якого права повинно базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки».

Суд приймає також до уваги Постанову Верховного Суду України від 16.05.2012 р. (справа № 6-10цс12), якою визначено, що питання щодо вилучення після смерті інваліда в членів його сім'ї автомобіля, отриманого інвалідом як гуманітарна допомога, повинно вирішуватися на підставі нормативно-правових актів, чинних на час смерті інваліда.

Проте, відповідно до ч.2 ст.360-7 ЦПК України, в редакції Закону № 192-V111 від 12.02.2015 р. суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Постановою КМУ від 07.10.2015 р. № 803 «Про внесення змін до пункту 41 Порядку забезпечення інвалідів автомобілями» внесено зміни до п.41 Порядку забезпечення інвалідів автомобілями, затвердженим Постановою КМУ від 19.07.2006 р. № 999, відповідної до якої передбачено, що після смерті інваліда, дитини-інваліда автомобіль, визнаний гуманітарною допомогою, яким інвалід, дитина-інвалід були забезпечені через Головне управління соціального захисту населення, за бажанням членів їх сімей, спадкоємців передається їм у власність безоплатно за рішенням Мінсоцполітики.

У разі відсутності членів сім'ї, спадкоємців або в разі небажання членів сім'ї, спадкоємців отримати автомобіль такий автомобіль повертається Головному управлінню соціального захисту населення.

Повернутий автомобіль головне управління соціального захисту здає підприємству, що здійснює заготівлю та переробку металобрухту, або видає в порядку черговості інваліду, який перебуває на обліку. Такий інвалід знімається з обліку на десятирічний строк, який визначається починаючи з дати отримання автомобіля попереднім інвалідом, з урахуванням строку його експлуатації померлим інвалідом.

Отже, внесеними змінами до Порядку чітко визначено підстави повернення автомобіля головному управлінню соціального захисту, а саме у разі відсутності членів сім'ї, спадкоємців або в разі небажання членів сім'ї, спадкоємців отримати даний автомобіль.

Враховуючи те, що відповідач заперечує проти задоволення позову та з тих підстав, що відповідач має намір прийняти даний автомобіль у власність то суд приходить до висновку, що даний позов задоволенню не підлягає.

Суд встановив, що з дня укладення дарчої і до дня смерті ОСОБА_3 минуло 10 років 2 місяці (24.06.2003-ІНФОРМАЦІЯ_1).

З дня визнання автомобіля гуманітарною допомогою і до дня смерті ОСОБА_3 минуло 9 років 11 місяців 6 днів (18.09.2003-ІНФОРМАЦІЯ_1), а з дня забезпечення ОСОБА_3 автомобілем і до дня його смерті минуло 9 років 10 місяців 8 днів (16.10.2003-ІНФОРМАЦІЯ_1).

Згідно Методики товарознавчої експертизи та оцінки дорожніх транспортних засобів, затвердженої Наказом Мінюсту від 24.11.2003р.№ 14252092, строк експлуатації - це період часу від моменту виготовлення транспортного засобу до дати його оцінки.

Відповідно до технічного паспорту автомобіля VOLKSWAGEN PASSAT, номер кузова НОМЕР_1, об'єм двигуна 1781 см. куб., а також дарчої від 24.06.2003 р. рік випуску автомобіля - 01.10.1993.

На час розгляду справи в суді автомобілю 22 роки 21 день.

Відповідно до ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст.10, 11, 60, 88, 209, 212, 213-215, 218 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Департаменту соціального захисту населення Запорізької обласної державної адміністрації щодо примусового вилучення у ОСОБА_2 автомобіля VOLKSWAGEN PASSAT, номер кузова НОМЕР_1, об'єм двигуна 1781 см.куб., 1993 року випуску та передачі його Департаменту для подальшої видачі іншому інваліду - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Запорізької області через Веселівський районний суд в установленому законом порядку.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні під час проголошення судового рішення - протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя

Веселівського районного суду

Запорізької області А.О.Нагорний

21.10.2015