Номер провадження: 22-ц/785/5937/15
Головуючий у першій інстанції Івченко В.Б.
Доповідач Доценко Л. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.10.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Доценко Л.І.,

суддів - Гірняк Л.А., Кварталової А.М.,

за участю секретаря - Томашевської К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Акціонерно-комерційного банку соціального розвитку «Укрсоцбанк» про визнання третейського застереження угоди в кредитному договорі недійсною у зв'язку із порушенням положень Закону України «Про захист прав споживачів» та Закону України «Про третейські суди», за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20 травня 2015 року,

ВСТАНОВИЛА :

03.02.2014року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Акціонерно-комерційного банку соціального розвитку «Укрсоцбанк» про визнання третейського застереження угоди в кредитному договорі недійсною у зв'язку із порушенням положень Закону України «Про захист прав споживачів» та Закону України «Про третейські суди». Позивач обгрунтовував свої вимоги тим, що 02.04.2008 року між ОСОБА_2 та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» був укладений кредитний договір №665/Ф03.14/75 про надання кредиту на суму 149980 доларів США.

Укладаючи вищезазначений договір позивач мав на меті отримання кредиту, повернення його в термін з виплатою відсотків згідно з умовами договору, враховуючи те, що цей договір укладений з дотриманням законодавства, що є істотною умовою договору. При цьому він не збирався доводити справу до судового розгляду тим більше розглядати справу в третейському суді. Про термін «Третейський суд», відповідачем як компетентним учасником угоди йому роз'яснено не було. Підписуючи договір позивач фактично не мав вичерпну інформацію про те, що даний пункт договору є третейською угодою, і якби йому було відомо до чого цей пункт зобов'язує, він би не підписав такий кредитний договір. Позивач вважає, що підписував даний договір під впливом омани. Укладений кредитний договір є договором публічного типу, а це означає - пункт 6.2, що містить третейські застереження, був доданий кредитором за своєю ініціативою, без права позивача вносити пропозиції за змістом даних пунктів.

Позивач вважає, що відповідач також істотно порушив ст.12 Закону України «Про третейські суди», не включивши до договору Регламент Постійно діючого третейського суду при Асоціації Українських банків, який є невід'ємною частиною третейської угоди.

Позивач вважає, що його волевиявлення не було вільним з причин відсутності повної та достовірної інформації про третейську угоду і не відповідало його внутрішній волі і так само він не розраховував на настання таких правових наслідків угоди.

У зв'язку з вищезазначеним позивач вважав, що відповідач позбавив можливості позивача захищати свої права в державному суді з правом вибору територіальності і підсудності, у тому числі по місцю його мешкання у відповідності за ст.110 ЦПК України, поклав на нього додатковий фінансовий тягар, у зв'язку зі сплатою завеликого третейського збору у розмірі 20998,86 грн., необхідністю виїзду до м. Києва для участі в засіданні Постійно діючого третейського суду при Асоціації Українських Банків за власні кошти і з втратою особистого часу.

Крім того, відповідачем були порушені права споживача банківських послуг, п.6.2 кредитного договору суперечить ст.55 Конституції України, якою гарантовано захист прав і свобод людини і громадянина судом.

Пункт 6.2 Кредитного договору слід вважати нікчемним, оскільки відповідно до ст.228 ЦК України, він є таким, що порушує публічний порядок, а саме такий, що спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина. Як такі, що порушують та обмежують право передбачене ч.1 ст.55 Конституції України.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги позивача підтримав та просив задовольнити позовну заяву у повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні позовну заяву позивача не визнав та просив у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі з підстав викладених у запереченнях наданих до суду.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 20 травня 2015 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення суду оскаржує ОСОБА_2

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права.

В суд апеляційної інстанції сторони не з;явились, про час та місце судового засідання повідомлені належним чином, про що свідчить заява від імені ОСОБА_2 та підпис представника банку ОСОБА_3, який діє за довіренністю, строк дії якої до 31.12.2017року ( а.с. 79,82).

23.10.2015року від ОСОБА_2 до суду апеляційної інстанції надійшла заява з клопотанням відкласти розгляд справи на іншу дату, оскільки він хоче особисто прийняти участь у судовому засіданні.

Дане клопотання про відкладення розгляду справи колегією суддів було відхилено, оскільки справа була призначена перший раз на 20.07.2015року і за клопотанням ОСОБА_2 розгляд справи було відкладено на 26.10.2015року.

Колегія суддів розглянула справу у відповідності до вимог ч.2 ст.197 та ч.2 ст.305 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, яка доповіла доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи у задоволенні позову про визнання третейської угоди недійсною, суд першої інстанції виходив з того, що під час укладання 02.04.2008року кредитного договору сторонами були дотримані вимоги чинного законодавства України, діючого на момент укладання договору, сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов договору, про що свідчить їх підписи, бажали реального настання правових наслідків, що обумовлені ним, що підстав для визнання угоди недійсною передбачених законом не вбачається.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 02.04.2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 був укладений договір кредиту №665/Ф03.14/75.

Відповідно до п.1.1 договору кредиту кредитор надає позичальнику грошові кошти на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання в сумі 149980 доларів США, зі сплатою 13,5% річних та комісій, в розмірі та в порядку, визначених в додатку №1 до цього договору, що є невід'ємною його частиною, та з кінцевим терміном повернення заборгованості по кредиту до 01.04.2013 року.

Відповідно до п.6.1 договору кредиту, всі спори та непорозуміння, які можуть виникнути в зв'язку з укладанням та виконанням положень цього договору вирішується шляхом переговорів між сторонами на рівні їх уповноважених представників.

Відповідно до п.6.2 договору кредиту, у випадку неможливості вирішення спору шляхом переговорів, сторони, керуючись п.5 Закону України «Про третейські суди» домовляються про те, що спір розглядається одноособово третейським суддею Ярошовцем Василем Миколайовичем Постійного діючого Третейського суду при Асоціації Українських Банків, що знаходиться за адресою: 02002, м. Київ, вул. М. Раскової, 15. У випадку неможливості розгляду спору вказаним третейським суддею спір розглядається третейським суддею Мороз Оленою Анатоліївною або Білоконем Юрієм Миколайовичем у порядку черговості, вказаному у даному пункті. У разі, якщо спір не може бути розглянутий визначеними у даному пункті суддями, суддя призначається Головою Постійно діючого Третейського суду при Асоціації Українських Банків до Регламенту діючого Третейського суду при Асоціації Українських Банків, у відповідності до Регламенту Постійно діючого Третейського суду про Асоціацію Українських Банків.

Відповідно до п.7.3 договору кредиту, цей договір набирає чинності з дати його укладання та діє до остаточного виконання сторонами прийнятих на себе зобов'язань.

Як вбачається з копії договору кредиту, договір був підписаний його сторонами та набрав чинності з 02.04.2008 року.

Статтею 5 Закону України « Про третейські суди» встановлено, що юридичні або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь- який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Перелік таких випадків міститься в ст.6 Закону України « Про третейські суди», редакція якої , чинна на час укладення сторонами договору кредиту, на відміну від нині чинної редакції не забороняла третейським судам розглядати спори у справах щодо захисту прав споживачів послуг банку. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону.

Таким чином, встановивши, що при укладенні договору кредиту сторони досягли згоди щодо вирішення спорів, які можливо виникатимуть в процесі його виконання, третейським судом, а також те, що чинним на час укладення договору законодавством не встановлювалося заборони розгляду таких спорів третейським судом, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання цієї умови договору кредиту недійсною.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що ОСОБА_2 позбавлений можливості захищати свої права в державному суді, що на нього покладено додатковий фінансовий тягар щодо сплати третейського збору та необхідністю виїзду до м. Києва, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки відповідно до Закону України від 03 лютого 2011року « Про внесення змін до статті 6 Закону України « Про третейські суди» щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судам» зараз справи у спорах щодо захисту прав споживачів послуг банку не можуть розглядатися третейськими судами, що не позбавляє позивача права на звернення за захистом порушенного права до суду.

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст.307 ч.1п.1, 308, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий Л.І. Доценко

Судді Л.А. Гірняк

А.М. Кварталова