Справа № 301/2091/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"27" жовтня 2015 р. м. Іршава

Іршавський районний суд Закарпатської області в особі головуючої Пітерських М.О., при секретарі Халак Л.Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Іршава цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на спадкове майно,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася в Іршавський районний суд з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на спадкове майно, що складається з житлового будинку з надвірними спорудами за адресою: с. Дубрівка, №190, Іршавського району, Закарпатської області, в цілому.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 09.04.2014 року помер дід позивачки - ОСОБА_3 На випадок смерті він заповіту не залишив. Позивачка прийняла спадщину, однак не може оформити свідоцтво про право на спадщину та право власності на житловий будинок, оскільки такий у встановленому порядку не зареєстрований. Вказаний будинок побудований у 1960 році на земельній ділянці, відведеній для забудови. Згідно погосподарськогого обліку власником вказаного домоволодіння був покійний ОСОБА_3 Відповідачка, будучи спадкоємцем першої черги, відмовилася від прийняття спадщини на користь позивачки. Батько позивачки ОСОБА_4 як спадкоємець першої черги також відмовився від прийняття спадщини на користь позивачки. Просила визнати за нею право власності на спадкове майно.

Позивачка ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_5 в судове засідання не зявилися, про день, час та місце розгляду справи були належним чином повідомлені, подали до суду заяву, в якій позов підтримали і просили розглянути справу без їх участі (а.с. 34, 38).

Відповідачка ОСОБА_2 в судове засідання не зявилася, про день, час та місце розгляду справи була належним чином повідомлена, подала до суду заяву, в якій позов визнала, просила розглянути справу по суті в її відсутності, проти задоволення позову не заперечувала (а.с. 36).

Дослідивши матеріали справи, з'ясувавши повно і всебічно обставини, на які позивачка посилалася, як на підставу своїх вимог, оцінивши докази на ствердження цих обставин в їх сукупності, суд вважає позов задовольнити, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що житловий будинок з надвірними спорудами, що розташований в с. Дубрівка, Іршавського району, не зареєстрований. Технічний паспорт на вказаний житловий будинок виготовлений ще у 1989 році, інвентаризація домоволодіння проведена і у 2013 році (а.с. 7-8, 11-13). Будинок збудовано у 1960 році на земельній ділянці, відведеній для будівництва (а.с.15). Згідно погосподарської книги с. Дубрівка власником будинку був ОСОБА_3, що підтверджується довідкою Дубрівської сільської ради №1188 від 19.10.2015 року (а.с. 35).

ОСОБА_3 помер 09.04.2014 року, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії І-ФМ №169232 від 09.04.2014 року (а.с. 14).

Заповіту ОСОБА_2 не залишив. Дана обставина підтверджується довідкою Дубрівської сільської ради №1100 від 07.10.2015 року (а.с. 18).

Спадкоємцями першої черги за померлим ОСОБА_3 є вдова відповідачка ОСОБА_2 та син ОСОБА_4 батько позивачки (а.с. 15, 23). Інших спадкоємців першої черги не має.

Згідно довідки Дубрівської сільської ради №1099 від 07.10.2015 року на день смерті ОСОБА_3 разом з ним у спадковому будинку проживала дружина ОСОБА_2 та онука ОСОБА_1 із сімєю сторони по справі (а.с. 17).

Спадкоємець першої черги відповідачка ОСОБА_2 на день смерті проживала із спадкодавцем, але відповідно до ст. 1273 ч.1 та 1274 ч.2 ЦК України подала заяву про відмову від спадщини на користь позивачки ( а.с.36). Інший спадкоємець першої черги - ОСОБА_4, на день смерті не проживав із спадкодавцем, із заявою про прийняття спадкщини відповідно до ст. 1269 ч.1 ЦК України у нотаріальну контору у визначений законом строк не звертався. Подав заяву, про відмову від спадщини на користь позивачки ( а.с.37).

Спадкоємець ОСОБА_1 відповідно до ст. 1268 ч.3 ЦК України прийняла спадщину. Згідно ст.1268 ч.5 ЦК України, прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Спадкоємцю було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки житловий будинок, який входить до складу спадщини, не зареєстрований.

Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою.

Відповідачка визнала позов і не заперечувала проти визнання права власності на вказаний будинок за позивачкою. Визнання позову відповідачкою не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 не може отримати свідоцтво про право на спадщину та оформити право власності на житловий будинок, оскільки такий побудований у 1960 році, коли набуття права власності на нерухоме майно не повязувалося з його державною реєстрацією, тому такий не зареєстрований.

Відповідно до ч. 4 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обовязкової реєстрації таких прав.

Право власності на житловий будинок набувається в порядку, який був чинним на час завершення його будівництва.

У 1960 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26.08.1948 «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» і прийнятою відповідно до цього Указу постановою Ради Міністрів СРСР від 26.08.1948 «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26.08.1948 «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків», які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва.

Отже, за вказаними Указом і постановою підставою виникнення права власності на житловий будинок був сам факт збудування цього будинку з додержанням вимог зазначених актів законодавства та прийняття будинку в експлуатацію.

Ці правові акти не повязували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Такого висновку дійшов ВСУ, виклавши правову позицію у постанові від 18.12.2013 у справі № 6-137цс13, яка згідно зі статтею 3607 ЦПК є обовязковою для судів.

Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема такими, як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена 31 січня 1966 року.

За змістом зазначеного нормативного акту виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. До компетенції виконкомів місцевих рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих рад.

Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності.

Оскільки згідно запису в погосподарській книзі власником житлового будинку №190 у с. Дубрівка, Іршавського району, вважався ОСОБА_3, спадкоємцем якого є позивачка, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 328, 392, 1218, 1223, 1268, 1273 ч.1 та 1274 ч.2 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 15, 57-60, 158 ч.2, 197 ч.2, 208, 209, 212-215, 218, 292, 294 ЦПК України,

р і ш и в :

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, право власності на житловий будинок з надвірними спорудами, що розташовані за адресою: с. Дубрівка, №190, Іршавського району, Закарпатської області, в цілому.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано протягом десяти днів з отримання його копії до апеляційного суду Закарпатської області через цей районний суд.

Головуюча : М. О. Пітерських