Справа № 344/3678/15-ц
Провадження № 2/344/2389/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2015 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого Бородовського С.О.

за участі секретаря Гупан Х.М.

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача Цимбалістого М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ТзОВ «ОТП Факторинг Україна» про визнання недійсними кредитних договорів та договорів поруки, -

УХВАЛИВ:

до Івано-Франківського міського суду звернувся ОСОБА_3 з позовом до ТзОВ «ОТП Факторинг Україна» про визнання недійсними кредитних договорів та договорів поруки. В позові вказано, що позивач уклав з ЗАТ «ОТП Банк» кредитні договори, на забезпечення яких також було укладено договори поруки. В якості підстави позову зазначено, що після укладення позики національна валюта знецінилась щодо долара США, а також банк не повідомив позивача про повний розрахунок його зобов`язань за договорами позики. Тому позивач просив суд про визнання недійсними кредитних договорів та договорів поруки.

В судовому засіданні представник позивача підтримала позов з підстав, що в ньому зазначені, від будь-яких додаткових пояснень відмовилась.

В судовому засіданні представник відповідача заперечив позов з підстав, що зазначені в письмовому заперечення, від будь-яких додаткових пояснень відмовився.

Судом встановлено наступні обставини.

23/04/2007 р. між ОСОБА_3 та ЗАТ «ОТП БАНК» укладено кредитний договір HCL-0AK/061/2007, відповідно до якого банк надав позичальнику позику в сумі 60000 доларів США на будівництво нерухомого майна, умови сплати процентів, в якому визначено в п. 1.4., а строк дії договору визначено в п. 1.6.; права сторін договору визначено в п. 3 договору, відповідальність позичальника в п. 4 договору.

23/04/2007 р. ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_4 уклали договір поруки № SR-0АК/094/2007, відповідно до якого поручитель зобов`язалась перед кредитором за виконання позивачем обов`язків за договором HCL-0AK/061/2007.

25/08/2007 р. ПАТ «ОТП Банк» та позивач уклали додатковий договір №2 до кредитного договору HCL-0AK/061/2007, в якому сторони спільно змінили умови кредитування.

23/02/2012 р. ПАТ «ОТП Банк» та позивач з поручителем уклали додатковий договір №3 до кредитного договору HCL-0AK/061/2007, в якому сторони спільно змінили умови кредитування.

28/10/2008 р. ЗАТ «ОТП Банк» та позивач уклали кредитний договір ML-100/051/2008, відповідно до якого сторони домовились про умови кредитування позивача на суму 143500 гривень до 30/10/2023 р. Валютою кредитування за цим договором є грошова одиниця гривня, однак однією з підстав для оспорювання договору позики позивач вказав надання позики в доларах США. Таким чином пояснення позивача та його представника у цій частині є неправдивими, необ`єктивними, оскільки не обґрунтовані належними доказами.

28/10/2008 р. ЗАТ «ОТП Банк» та позивач склали частину №2 до кредитного договору ML-100/051/2008, в якому сторони спільно домовились про умови кредитування позивача.

28/10/2008 р. між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_4 було укладено договір поруки, відповідно до умов якого поручитель самостійно і добровільно прийняла на себе обов`язок відповідати за повне та своєчасне виконання обов`язків за договором ML-100/051/2008.

27/02/2012 р. ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_3 уклали додатковий договір №1 до кредитного договору ML-100/051/2008, відповідно до умов якого сторони спільно визначили умови кредитування позивача.

23/02/2012 р. ПАТ «ОТП Банк» та позивач уклали додатковий договір №2 до кредитного договору ML-100/051/2008, відповідно до умов якого сторони спільно визначили умови кредитування позивача, а ОСОБА_4 прийняла на себе зобов`язання солідарно з позивачем.

Договір позики не належить до договорів, які відповідно до закону укладаються шляхом приєднання. Відповідно до змісту оспорюваних позивачем договорів позивач не приєднався до розроблених відповідачем умов договору в односторонньому порядку, а умови спірних договорів спільно погоджені сторонами, на основі їх внутрішніх волевиявлень.

Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Тому компетенція на вирішення цього спору належить суду в межах самостійно і на власний розсуд визначених позивачем підстав та предмету позову.

Відповідач подав суду письмове заперечення щодо позову, відповідно до якого вважає, що позов позбавлений будь-яких правових підстав, сторони спільно погодили умови надання позики позивачу та забезпечення виконання його зобов`язання на основі добровільної згоди позичальника та поручителя. Банк виконав усі свої зобов`язання щодо надання позивачу позик, про надання яких він звернувся до кредитора. У свою чергу позичальник прийняв від банку грошові кошти, які становили суму позик та погодився на виконання умов щодо повернення позик та сплати процентів за їх користування. Однак в наступному позивач належним чином не виконав умови договорів позики, порушив прийняті на себе зобов`язання, порушив принцип обов`язковості умов договору та виконання зобов`язання.

При цьому відповідач не визнав пояснень позивача про те, що йому не було надано інформацію щодо вартості послуг із кредитування, оскільки усі умови договору та вартості позики викладено в умовах договору. Крім цього п. 3.8. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування було прийнято 10/05/2007 р., а кредитний договір №1 було укладено 23/04/2007 р. Отже положення про необхідність надання інформації щодо вартості позики ухвалено після прийняття позивачем позики.

В свою чергу інформацію про умови позики за кредитним договором №2 банк повідомив позивача також окремим повідомленням, отримання якого позивач підтвердив своїм підписом.

Разом з цим саме позивач звернувся до відповідача із проханням про надання йому кредиту у певній валюті, на строк і на умовах, які позивач обрав самостійно у заяві, яку подав відповідачу, а тому пояснення позивача про те, що умови кредиту він не погоджував і вони були йому нав`язані проти його волі не відповідають дійсності, є неправдивими.

Крім цього валюту позики сторони спільно погодили в п. 1.1 договорів позики. В змісті спірних договорів вказано, що позивач ознайомлений із змістом договорів позики та погоджується із виконанням зобов`язань, які прийняв на себе добровільно.

Відповідно до змісту анкети-заяви позивач звернувся до відповідача із проханням надати йому позику в бажаній ним валюті позики, строк позики, проценту за користування.

18/08/2008 р. відповідач склав позивачу інформацію про умови кредитування, що позивач підтвердив своїм підписом.

Необхідно зазначити, що відповідно до п. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

В п. 3 ст. 27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки.

Отже обов`язок доказування обставин спору покладено на сторони, які зобов`язані на основі визначених процесуальним законом засобів та способів доказування довести обґрунтування власної правової позиції. Натомість позивач вказав в позові на обставини, які не відповідають дійсним фактичним обставинам спору.

Відповідно до п. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до п. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до п. 1 ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

В свою чергу відповідно до ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

В ст. 554 ЦК України вказано, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

В ст. 612 ЦК України зазначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину встановлені в ст.203 ЦК України. Серед них законом передбачено наступні:зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

В ст.215 ЦК України вказано, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Отже підстав недійсності спірних правочинів позивачем та його представником перед судом не доведено.

В свою чергу в ст. 204 ЦК України встановлено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до п. 1 ст. 60 ЦПК України саме позивач та його представник зобов'язані довести ті обставини, на які вона посилались як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Позивачем не доведено, що спірні договори укладено на основі стандартної форми, без визначення їх змісту.

Умови надання кредитів вказані в змісті спірних договорів, які погоджені їх сторонами.

Жодного доказу того, що відповідач ввів в оману позивача щодо будь-якої із умов договору позивачем та його представником перед судом не доведено.

Жодного доказу того, що було порушено право позивача на вибір продукції позивачем та його представником перед судом не доведено.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року в справі № 6-94 цс 13 однією з обов'язкових умов визнання договору недійсним є порушення у зв'язку з його укладенням прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, а позивач посилається на формальне порушення закону у суду немає правових підстав для задоволення позову.

Відповідно до п.п. 19, 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що помилка чи обман дійсно мали місце, а також що це має істотне значення. Крім цього позивач повинен довести умисел щодо обману у діях однієї зі сторін правочину.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Так, в Справі Європейського суду з прав людини "Воловік проти України" (Заява N 15123/03) вказано, що «право на суд», одним із аспектів якого є право доступу, не є абсолютним і може підлягати обмеженнями, які визначені законом.

Одним із таких обмежень є заборона в зловживанні правами з наміром порушити права інших учасників цивільних відносин.

Відповідно до п. 1 ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

В п. 2 ст. 13 ЦК України зазначено, що при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (п. 3 ст. 13 ЦК України).

В п. 6 ст. 13 ЦК України у разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п'ятою цієї статті, суд може зобов'язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Відповідно до п. 3 ст. 16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу.

Правових підстав визнання недійсними кредитних договорів та договрів поруки позивач та його представник перед судом не довели.

В свою чергу у справі Європейського суду з прав людини «Preda and Dardari v. Italy» (1999) суд вказав, що метою Конвенції є запобігання використанню принципів, на яких ґрунтується Конвенція, щоб здійснювати будь-яку діяльність, спрямовану на скасування прав і свобод, визнаних цією Конвенцією".

Таким чином, ні національним законодавством, ні міжнародно-правовими зобов`язаннями України позивачу не гарантовано право на односторонню відмову від виконання зобов`язання, шляхом визнання недійсними договорів позики та договорів поруки без належних на те правових підстав, що визначені законом.

Пред`явлення до суду позову, який позбавлений будь-яких правових підстав є формою зловживання правом на звернення до суду задля уникнення позивачем виконання його грошових зобов`язань та несприятливих для нього наслідків цивільно-правової відповідальності за неналежне виконання своїх договірних зобов`язань.

Усі інші пояснення сторін, їх докази і арґументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надало можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення.

Відповідно до зазначеного суд, -

УХВАЛИВ:

в позові ОСОБА_3 до ТзОВ «ОТП Факторинг Україна» про визнання недійсними кредитного договору HCL-0AK/061/2007 від 23/04/2007 р., укладеного між ОСОБА_3 та ЗАТ «ОТП Банк», договору поруки № SR-0АК/094/2007 від 23/04/2007 р. та додаткові договори до кредитного договору HCL-0AK/061/2007 від 23/04/2007 р., а саме: додатковий договір №2 від 25/08/2009 р., додатковий договір №3 від 23/02/2012 р. та кредитний договір ML-100/051/2008 від 28/10/2008 р. між ОСОБА_3 та ЗАТ «ОТП Банк», договір поруки SR-ML-100/051/2008 та додаткові договори до Кредитного договору ML-100/051/2008 від 28/10/2008 р., а саме: додатковий договір №1 від 28/10/2008 р., додатковий договір №2 від 27/02/2012 р., додатковий договір №3 від 27/02/2012 р., відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Івано-Франківської області протягом 10 днів з моменту його проголошення. Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Головуючий суддя С.О. Бородовський