Справа №560/581/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 жовтня 2015 року Дубровицький районний суд Рівненської області у складі:

головуючого - судді Отупор К.М.,

секретар - Катюха К.В.,

за участю представника відповідача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дубровиця справу за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_2, співвідповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про виселення,

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_5 акціонерне товариство Комерційний банк "Приватбанк" звернулося до суду із позовом до відповідача ОСОБА_2, співвідповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та просить виселити ОСОБА_2 та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у квартирі (предмет іпотеки), розташованій за адресою: АДРЕСА_1.

Крім того, просить стягнути з відповідачки ОСОБА_2 судові витрати по справі у розмірі 243,60 грн. (двісті сорок три гривні 60 коп.).

Свої вимоги мотивує тим, що 06.08.2008 року між позивачем та відповідачкою ОСОБА_2 був укладений кредитний договір №ROR0GK00000067, згідно з яким відповідачці був наданий кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 160157,50 грн. строком до 06.08.2018 року. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між позивачем та відповідачкою ОСОБА_2 був укладений договір іпотеки №ROR0GK00000067. Згідно з договором іпотеки відповідачка ОСОБА_2 надала в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру загальною площею 71,30 кв. м., житловою площею 47,50 кв. м., що розташована в АДРЕСА_2. Свої зобов'язання за кредитним договором позивач виконав в повному обсязі, однак відповідачка не надала своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами відповідно до умов договору. Позивач звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки та 26 жовтня 2010 року суд виніс рішення звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме на квартиру загальною площею 71,30 кв. м., житловою площею 47,50 кв. м., що розташована в АДРЕСА_2, шляхом продажу вказаного предмета іпотеки ОСОБА_5 акціонерним товариством комерційним банком "Приватбанк". Тому просить суд виселити ОСОБА_2 та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у квартирі (предмет іпотеки), розташованій за адресою: АДРЕСА_1.

Представник позивача в судове засідання не з'явився, до суду подав заяву, в якій просить суд розглядати справу за відсутності представника позивача, позов підтримує.

Співвідповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в судове засідання не з'явилися, причини неявки суду не повідомили, хоча були своєчасно та належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи.

У справі достатньо доказів про взаємовідносини сторін, а тому суд розглядає справу за відсутності представника позивача та співвідповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Відповідачка та представник відповідачки в судовому засіданні позов не визнали та просили суд відмовити в задоволенні позову з таких підстав. По-перше: позивачем не дотримано вимог ст. 40 Закону України "Про іпотеку" та ст. 109 ЖК УРСР, за яких обов'язковою умовою виселення за рішенням суду, дотримання якої згідно закону є обовязковим, є отримання мешканцем житлового приміщення письмової вимоги іпотекодержателя про добровільне звільнення житлового приміщення. Оскільки, для дотримання встановленого ч.1 ст.40 Закону України «Про іпотеку» та ч.3 ст.109 ЖК УРСР порядку виселення суду мають бути подані докази отримання відповідачкою ОСОБА_2 письмової вимоги банку про добровільнення звільнення житлового приміщення. Тобто за чіткими нормами вищезазначених законів мають бути докази саме отримання письмової вимоги, а не їх надсилання. Тому надсилання вимоги про добровільне виселення без надання доказів його отримання мешканцем квартири унеможливлює задоволення судом позовних вимог про виселення, оскільки в такому разі матиме місце порушення імперативних вимог ч.1 ст.40 Закону України «Про іпотеку» та ч.3 ст.109 ЖК УРСР, які встановили порядок виселення і умови для його проведення. По-друге ОСОБА_2 суду пояснила, що житлова квартира, що розташована за адресою в АДРЕСА_2, була придбана нею за 200000 грн. (двісті тисяч гривень), а кредит вона отримала в розмірі 160157,50 грн., тому нею для купівлі квартири була витрачена значна сума власних грошових коштів. На підтвердження цього факту відповідачка надала копію договору купівлі-продажу квартири від 04 серпня 2008 року, що був укладений між ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_2.

Заслухавши пояснення відповідачки та представника відповідачки ОСОБА_1, дослідивши докази по справі, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити з таких підстав.

Згідно копії кредитного договору №ROR0GK00000067 від 06 серпня 2008 року (а.с.6-9) вбачається, що дійсно відповідачці ОСОБА_2 був наданий кредит у розмірі 160157,50 грн. (сто шістдесят тисяч сто п'ятдесят сім гривень 50 коп.).

Згідно договору іпотеки квартири від 06.08.2008 року (а.с.10-14) вбачається, що відповідачка ОСОБА_2 в забезпечення виконання зобов'язань надала в іпотеку нерухоме майно, а саме: житлову квартиру загальною площею 71,30 кв. м., житловою площею 47,50 кв. м., що розташована в АДРЕСА_2.

Відповідно до ч.2 ст. 40 Закону України "Про іпотеку", після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Аналогічні положення щодо порядку виселення містяться в ч.3 ст. 109 ЖК УРСР.

Отже, умовою виселення за рішенням суду, дотримання якої згідно закону є обовязковим, є отримання мешканцем житлового приміщення письмової вимоги іпотекодержателя про добровільне звільнення житлового приміщення.

Зокрема, згідно із доданою позивачем до позовної заяви копією рішення Апеляційного суду Рівненської області від 29 грудня 2010 року (а.с.16-17), саме недотримання позивачем вищезазначених вимог порядку про виселення стало підставою для відмови позивачу у частині його попереднього аналогічного позову про виселення.

Таким чином, поміж усього іншого, для дотримання встановленого ч.1 ст.40 Закону України «Про іпотеку» та ч.3 ст.109 ЖК УРСР порядку виселення суду мають бути подані докази отримання відповідачкою ОСОБА_2 письмової вимоги банку про добровільнення звільнення житлового приміщення.

Суд вважає доводи позивача про те, що він надсилав відповідне повідомлення (вимоги) без подання суду доказів про його отримання недостатнім доказом для дотримання встановленого порядку повідомлення зацікавленої особи. Така позиція узгоджується, зокрема із правовою позицією Верховного Суду України у постанові від 13 лютого 2012 року при розгляді заяви публічного акціонерного товариства «ПриватБанк» про перегляд ухвали судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 жовтня 2011 року.

Однак позивач не надав суду доказів про отримання відповідачкою ОСОБА_2 письмової вимоги про виселення.

Аналогічні розяснення містяться і в п.43 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" від 30 березня 2012 року №5, де розяснено, що примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк.

Як роз'яснено у п. 43 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року №5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин", при розгляді позову іпотекодержателя про виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення в разі задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має враховувати таке. Згідно з частиною четвертою статті 9, статті 109 Житлового кодексу України, статей 39, 40 Закону України «Про іпотеку» виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. При цьому суд за заявою іпотекодержателя одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки за наявності підстав, передбачених законом, ухвалює рішення про виселення мешканців цього житлового будинку чи житлового приміщення. При цьому примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк.

Недотримання вищезазначеного порядку є підставою для відмови у задоволення позову про виселенення, що підтверджується усталеною судовою практикою.

Згідно ч.4 ст.10 ЦПК України, суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, зокрема, роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

На виконання даної статті суд надіслав копії письмових заперечень відповідачки ОСОБА_2 позивачу, визнав явку представника позивача обовязковою, однак представник позивача в судове засідання не з'явився, натомість просив суд розглянути справу без його участі за наявних у справі доказів.

Відповідно до ч.3 ст.60 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до ч.4 ст.60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Покладеного на позивача обов'язку доказування щодо підтвердження отримання відповідачкою ОСОБА_2 письмової вимоги позивача про висесення позивач не виконав.

З оглянутої в судовому засіданні копії договору купівлі-продажу квартири від 04 серпня 2008 року (а.с.80), що був укладений між ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_2 вбачається, що ОСОБА_2 придбала житлову квартиру АДРЕСА_3 за 200000 грн. (двісті тисяч грвиень), натомість їй було надано кредит у розмірі 160157,50 грн., а тому значна сума грошових коштів (близько 40000 грн.) для придбання квартири була надана власне самою відповідачкою ОСОБА_2.

Суд не приймає до уваги посилання позивача та правову позицію Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 09 вересня 2015 року у справі №6-455цс15, оскільки вона стосується позову про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, натомість даний позов стосується тільки виселення.

Керуючись ст.ст. 10, 60, 88, 209, 212, 215, 218, 292, 294 ЦПК України, суд-

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_2, співвідповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про виселення - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Рівненської області через Дубровицький районний суд з поданням апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя: підпис.

З оригіналом згідно.

Суддя Дубровицького

районного суду ОСОБА_8