АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 545/2682/13-ц Номер провадження 22-ц/786/73/15Головуючий у 1-й інстанції Стрюк Л. І. Доповідач ап. інст. Карпушин Г. Л.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2015 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Полтавської області в складі: головуючого судді: Карпушина Г.Л.; суддів: Корнієнка В.І., Абрамова П.С., при секретарі: Коротун І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 04 листопада 2014 року та за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на додаткове рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 17 листопада 2014 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, знесення господарської будівлі та відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А :

У липні 2013 року ОСОБА_2 звернулася до Полтавського районного суду Полтавської області з вищезазначеним позовом. В обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що їй на праві власності належить земельна ділянка по АДРЕСА_1. Відповідачі користуються суміжною земельною ділянкою по АДРЕСА_2, на якій незаконно, з порушенням ДБН, здійснили добудову з піччю «барбекю» та побудували газопровід, чим порушуються правила добросусідства, створюється загроза для життя, здоров'я її та членів її сім'ї.

Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 04 листопада 2014 рокузмінені позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та знесення господарської будівлі - задоволено частково.

Заборонено ОСОБА_3, ОСОБА_4 здійснювати будівництво добудови з піччю «барбекю» на земельній ділянці по вул. Лісній,4, яка межує із земельною ділянкою по АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_2, та встановлювати на огорожі електричні прилади, дріт, те металеві вироби.

Зобов'язано ОСОБА_3, ОСОБА_4 знести добудову з піччю «барбекю» на земельній ділянці по вул. Лісній,4, яка межує із земельною ділянкою по АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_2, та демонтувати встановлені на огорожі електричні прилади, дріт, та металеві вироби.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про відшкодування моральної шкоди - залишено без розгляду.

У частині зобов'язання ОСОБА_3, ОСОБА_4 не перешкоджати виконанню рішення суду по примусовому знесенню добудови - відмовлено.

Додатковим рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 17 листопада 2014 року стягнуто з ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 114, 79 грн. у рівних частинах - по 57, 35 грн. з кожного.

Додатковим рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 18 грудня 2014 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 172,05 грн., а також стягнуто з ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь держави судовий збір у розмірі 57,35 грн. у рівних частинах - по 28,67 грн. з кожного.

З вказаними рішеннями суду не погодилася ОСОБА_2 та подала на них апеляційну скаргу, в якій прохала рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 04 листопада 2014 року в частині відмови їй у позові про зобов'язання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не перешкоджати виконанню рішення суду по примусовому знесенню добудови з піччю «барбекю», електричних приладів, проволоки та інше, які побудовані біля та на її огорожі, а також в частині залишення без розгляду її позову про відшкодування моральної шкоди - скасувати та ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, в тому числі стягнувши солідарно з відповідачів завдану моральну шкоду в сумі 5 000 гривень. А також, прохала скасувати додаткове рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 17 листопада 2014 року та ухвалити нове рішення, стягнувши всі понесені нею судові витрати з ОСОБА_3 та ОСОБА_4. Апелянт вважає, що рішення суду є частково незаконними, оскільки вони постановлені з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Окрім того, з рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 04 листопада 2014 року не погодився ОСОБА_3 та подав на нього апеляційну скаргу, в якій прохав скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог. При цьому також вказував на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

Судове засідання проводилося за участі представників сторін, за відсутності інших осіб, які будучи належним чином повідомленими про час та місце слухання справи в судове засідання не з'явилися.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_2 не підлягає до задоволення, а апеляційна скарга ОСОБА_3 підлягає до задоволення за наступних підстав.

У відповідності з ч.3 ст. 10, ч.1ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Частиною 4 статті 60 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно з'ясованих обставин.

Частиною 1 ст. 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до п. п. 3, 4 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим судом, що ОСОБА_2 на праві власності належать земельні ділянки: площею 0,15 га - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд та площею 0,0984 га - для ведення особистого селянського господарства по АДРЕСА_1 (а.с.11-13). На зазначеній земельній ділянці нею зведений житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, в т.ч. огорожа, що підтверджується будівельним паспортом (а.с.23-27) та визнається сторонами. ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є власниками суміжних земельних ділянок: площею 0,2499 га та 0,1982 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд по АДРЕСА_2 (а.с.104-107).

Як вбачається з висновку судової будівельно-технічної експертизи №50 від 10.06.2014 року відповідачі на належній їм земельній ділянці по АДРЕСА_2 збудували альтанку, стійки якої побудовані на відстані 0,415 м від огорожі домоволодіння по АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_2, та піч барбекю, яка примикає до бетонної огорожі - межі земельної ділянки, що не відповідає вимогам ДБН 360-92 «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських селищ» (п. 3.25). До огорожі зазначеного домоволодіння прикріплені металом електроприлади (а.с.219-233).

Задовольняючи частково змінені позовні вимоги ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що збудовані з порушенням ДБН альтанка та піч барбекю підлягають знесенню, оскільки порушують права позивача. Також підлягають демонтуванню розміщені на огорожі електроприлади, дріт та металеві вироби. Виходячи з положень 386 ЦК України, відповідачам слід також заборонити продовження будівництва даних споруд. Так як огорожа збудована ОСОБА_2 вона, як власник має виключне право користування зазначеним майном. При цьому зазначив, що визначений позивачем спосіб захисту порушеного права не відповідає ст.ст. 16, 376 ЦК України, щодо способів захисту порушеного права, а тому позов у цій частині підлягає частковому задоволенню - шляхом зобов'язання відповідачів знести зазначені споруди.

Проте, колегія суддів, не може погодитися з такими висновками суду в цій частині враховуючи наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 103 ЦПК України власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо).

Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов'язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив).

Згідно ст. 104 ЦПК України власники та землекористувачі земельних ділянок можуть вимагати припинення діяльності на сусідній земельній ділянці, здійснення якої може призвести до шкідливого впливу на здоров'я людей, тварин, на повітря, земельні ділянки та інше.

Зміст ст. 103 ЗК України, не виключає можливості власника землі при використанні належної йому земельної ділянки заподіювати деяких незручностей сусіднім власникам, але таких незручностей має бути якомога менше за умови відсутності значного шкідливого впливу.

Згідно матеріалів справи, позивачем, належного і достатнього підтвердження факту здійснення шкідливого і неприпустимого впливу відносно себе і належного їй нерухомого майна, навколишнього середовища і оточення, зі сторони відповідачів, у вигляді дій останніх, які полягають у будівництві альтанки з піччю «барбекю» та використанні даних об'єктів, не надано. Колегією суддів, при здійсненні даного висновку, враховано, що при проведенні будівництва, можливо і мали місце певні незручності, проте зважаючи на їх зміст та тимчасовий характер, за відсутності інших доказів зі сторони позивача, їх можна визнати допустимими в розумінні положень зазначеної норми права.

Одночасно, колегією суддів, взято до уваги, те що відповідно до положень вказаних норм закону, вимога про знесення побудованої альтанки з піччю «барбекю» з підстав порушення правил добросусідства, є передчасною, оскільки для захисту прав власника земельної ділянки від шкідливого впливу дій сусіда, передбачено спосіб захисту у вигляді вимоги припинення такої діяльності. Це при тому, що обраний позивачем спосіб захисту є крайньою мірою, і лише в тих випадках коли неможлива перебудова відповідного об'єкта, або коли відповідна особа відмовляється від проведення такої перебудови.

Статтею 108 ЗК України передбачено, що у випадках, коли сусідні земельні ділянки відокремлені рослинною смугою, стежкою, рівчаком, каналом, стіною, парканом або іншою спорудою, то власники цих ділянок мають право на їх спільне використання, якщо зовнішні ознаки не вказують на те, що споруда належить лише одному з сусідів.

Власники сусідніх земельних ділянок можуть користуватися межовими спорудами спільно за домовленістю між ними. Витрати на утримання споруди в належному стані сусіди несуть у рівних частинах. До того часу, поки один із сусідів зацікавлений у подальшому існуванні спільної межової споруди, вона не може бути ліквідована або змінена без його згоди.

Виходячи зі змісту даної норми закону, якщо межова споруда належить на праві власності одному з сусідів, але не має ніяких зовнішніх ознак, які вказували б на це, або ці ознаки є невиразними, у цьому разі обидва сусіди мають право користуватися межовими спорудами, не порушуючи права один одного, особливо право власності власника на межову споруду. Якщо ж зовнішні ознаки вказують на те, що споруда належить лише одному з сусідів, у цьому випадку інший сусід має право використовувати межові споруди тільки за згодою власника і у порядку, визначену власником. Відсутність зовнішніх ознак належності не припиняє права власності власника на межову споруду, але дозволяє сусідові безперешкодно користуватися нею.

Як вбачається з матеріалів справи, межова споруда між земельними ділянками сторін, у вигляді огорожі немає ніяких зовнішніх ознак, які вказували б на правовий статус даної споруди, його власника та умови її використання, а тому факт розміщення відповідачем на огорожі, зі сторони своєї земельної ділянки, електроприладів та кріплення на ній металевих виробів, проведено в межах правил добросусідства, та не є діями, які вчиненні з метою порушення права власності позивача. Крім того, спосіб використання відповідачем огорожі належної позивачці, не припиняє право власності останньої на неї та не перешкоджає їй вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. В разі, якщо дії відповідачів приведуть до пошкодження огорожі, позивачка вправі захистити своє право, шляхом зобов'язання останніх відновити пошкоджене майно, або відшкодувати завдані збитки.

Відповідно до ст.ст. 317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно зі ст.14 Конституції України право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Статтями 375, 376 ЦК України передбачено, що власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, здійснювати перебудову. Право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням.

Житловий будинок, будівля, споруда, будівля, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту або з істотним порушенням будівельних норм та правил.

Відповідно до ст. 391ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачами альтанку з піччю «барбекю» збудовано самочинно та з порушенням вимог ДБН 360-92 «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських селищ» (п. 3.25). Про те, дані порушення стосуються лише прав відповідачів щодо можливості здійснення догляду за спорудою та проведення її ремонту. Оскільки спірна споруда збудована на земельній ділянці відповідачів, права позивача, як власника суміжної земельної ділянки не порушено. Підтверджень наявності фактів порушення інших прав позивачки, даним будівництвом, матеріали справи не містять.

Відповідно до роз'яснень, які містяться у п. 17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» позов про знесення самочинно збудованого нерухомого майна може бути пред'явлено власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, зокрема, власником (користувачем) суміжної земельної ділянки з підстав, передбачених статтями 391, 396 ЦК, статтею 103 ЗК.

Право на пред'явлення позову з використанням способу захисту, передбаченого п. 3 ч. 2 ст. 16 ЦК, про знесення будівлі, спорудженої відповідачем із порушенням прав іншої особи, мають державні органи, у тому числі, інспекція державного архітектурно-будівельного контролю, органи місцевого самоврядування (ст. 376 ЦК, ст. 38 Закону України від 17 лютого 2011 року № 3038-VI «Про регулювання містобудівної діяльності), а також особа, права якої порушено таким будівництвом (ст.ст. 391, 396 ЦК) України.

Беручи до уваги викладене вище, виходячи зі змісту ст.ст. 375, 376, 391 ЦК України та враховуючи відсутність доказів порушення прав позивачки наявністю самої спірної самочинної будівлі, вимоги останньої щодо знесення альтанки з піччю «барбекю» є передчасними і необґрунтованими, а тому не підлягають до задоволення. Колегією суддів, при здійсненні даного висновку, взято до уваги наявність права у відповідачів, як власників земельної ділянки, зводити на ній будівлі та споруди, а такожправо відповідно до Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» здати дану споруду в експлуатацію за передбаченою законом процедурою, які також не підлягають обмеженню.

Відповідно до ч.2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Даною нормою закону закріплений превентивний (попереджувальний) спосіб захисту права власності, який на відміну від інших способів передбачає захист права власності у випадку, коли порушення права ще не відбулося, але є підстави вважати, що воно має статися. Таким чином позов про превентивний захист права власності може бути пред'явлений власником, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою.

Доводи позивача в цій частині ґрунтуються виключно на припущеннях, які зважаючи на відсутність належного підтвердження, не носять реальний характер, та не можуть розцінюватися окремо, як підстава для захисту прав останнього в майбутньому від можливих порушень зі сторони відповідачів. Це при тому, що відповідно до матеріалів справи будівництво альтанки з піччю «барбекю» відповідачами завершено.

Беручи до уваги викладене вище, висновки суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог позивачки є необґрунтованими, а доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_3 такими, що підлягають задоволенню.

Зазначені вище висновки, на думку колегії суддів, дають підстави для відмови в задоволенні вимог позивачки про відшкодування моральної шкоди, оскільки судом не встановлено порушень прав позивачки, які б давали підстави для вирішення даного питання.

Висновки місцевого суду про залишення даних вимог без розгляду, є необґрунтованими та такими, що не відповідають процесуальним нормам. Так, після подачі позивачем заяви про збільшення позовних вимог, місцевий суд повинен був, у відповідності до вимог ст.ст. 119, 120, 121, 126 ЦПК України, вирішити питання про прийняття даної заяви до провадження та об'єднання її в одне провадження з позовом, який розглядається. За відсутності відповідних рішень, за умови приєднання даної заяви до справи, остання вважається прийнятою та такою, що підлягає розгляду.

Крім того, нормами Цивільного процесуального кодексу України не передбачено підстав для залишення позову без розгляду з підстав зловживання процесуальними правами стороною по справі, це при тому, що право сторони протягом усього часу розгляду справи збільшити або зменшити розмір позовних вимог, закріплений ч.2 ст. 31 ЦПК України.

Оскільки доводи апелянта, щодо незаконності рішення місцевого суду в частині відмови в задоволені вимог про зобов'язання відповідачів не перешкоджати виконанню рішення суду по примусовому знесенню добудови з піччю «барбекю», демонтуванню електроприладів, дроту та металевих виробів, є необґрунтованими (сформовані на підставі неправильного розуміння положень закону), а мотиви суду першої інстанції з даного питання достатніми та правильними, колегія суддів погоджується з ними та не знаходить підстав для проведення додаткового мотивування. Рішення місцевого суду в цій частині підлягає залишенню без змін.

Ухвалюючи 17 листопада 2014 року додаткове рішення по даній справі, яким позивачці було відмовлено у стягненні понесених витрат на проведення експертизи та правову допомогу, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки розмір судових витрат входить до предмету доказування, а позивачем на час ухвалення рішення доказів сплати витрат на проведення судової будівельно-технічної експертизи та витрат на правову допомогу не було надано, тому питання про їх розподіл не може вирішуватися в порядку ст. 220 ЦПК України.

Відповідно до роз'яснень, які містяться в п.п.35, 41, 48 Постанови №10 Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справи від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 88 ЦПК та керуватися тим, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо суд не прийняв рішення щодо розподілу судових витрат, то за заявою сторони або прокурора, який брав участь у судовому процесі, а також із власної ініціативи суд на підставі статті 220 ЦПК має право ухвалити додаткове рішення у справі, яким вирішити відповідне питання. Проте якщо під час розгляду справи докази на підтвердження понесених судових витрат суду не надавалися, то додаткове рішення щодо розподілу цих судових витрат ухвалюватися не може і в задоволенні такої заяви має бути відмовлено. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачка в позовній заяві про збільшення позовних вимог, ставила питання про відшкодування понесених витрат на оплату експертизи та правову допомогу, про те документального підтвердження понесених витрат не надала (а.с.216-217 т.1). Відповідно до журналу судового засідання 13.08.2014 року, питання про долучення до справи документального підтвердження понесених судових витрат не вирішувалося (а.с.249 т.1). Відповідні документальні підтвердження були надані позивачкою лише 05.11.2014 року, тобто після винесення рішення судом першої інстанції (а.с.33-37 т.2).

Колегія суддів, виходячи з викладеного вище, доводи апеляційної скарги позивачки в цій частині вважає необґрунтованими, а висновки суду першої інстанції вважає правильними, та такими, що відповідали обставинам справи на момент винесення рішення.

Відповідно до ч.3 ст.303 ЦПК України апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Зважаючи, на висновки колегії суддів про наявність підстав для скасування рішенняПолтавського районного суду Полтавської області від 04 листопада 2014 року та відмови ОСОБА_2 в задоволені заявлених нею позовних вимог, та те, що додаткові рішення суду від 17.11.2014 року та 18.12.2014 року нерозривно пов'язані з основним рішення та прямо витікають з нього, і за вказаних обставин є такими, що ухвалені з порушенням норм процесуального права, яким будуть порушені права відповідачів, колегія суддів приходить до висновку про необхідність скасування додаткових рішеньПолтавського районного суду Полтавської області від 17 листопада 2014 року і 18 грудня 2014 року, ухвалених по даній справі.

Враховуючи викладені обставини, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав: для відхилення апеляційної скарги ОСОБА_2 та задоволення апеляційної скарги ОСОБА_3; скасування рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 04 листопада 2014 року в частині вирішення позовних вимог, які були задоволені місцевим судом та залишені без розгляду; постановлення нового рішення про відмову в задоволенні даних позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, а також скасування додаткових рішеньПолтавського районного суду Полтавської області від 17 листопада 2014 року і 18 грудня 2014 року.

Керуючись ст.ст. 303, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити..

Рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 04 листопада 2014 року в частині вирішення позовних вимог, які були задоволені та залишені без розгляду - скасувати.

Постановити в цій частині нове рішення, яким в задоволенні даних позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 - відмовити.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Додаткові рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 17 листопада 2014 року та від 18 грудня 2014 року - скасувати.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий суддя : /підпис/

Судді: /підписи/

З оригіналом згідно:

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області Г.Л. Карпушин