Києво-Святошинський районний суд Київської області
Справа № 369/6346/15-ц
провадження 2/369/2808/15
15.10.2015 року Києво-Святошинський районний суд Київської області у складі:
головуючого судді: Пінкевич Н.С.
при секретарі: Сохань Ю.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Білогородської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області про визнання права власності на спадковий житловий будинок, -
У червні 2015 року позивачка звернулась до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивувала тим, що після смерті її матері ОСОБА_2 відкрилась спадщина на 3/4 частини житлового будинку по вул. Якіра, 13 в с.Білогородка. Оскільки будинок не був зареєстрований в БТІ, тому право власності на спадковий будинок визнано за рішенням суду. При розгляді першої справи в судовому засіданні було зясовано, що інша ? частина будинку належить ОСОБА_3, яка померла ще в 1976 році. Спадщину після її смерті ніхто не прийняв та не оформив. З 1976 року її батьки доглядали за даним будинком. Після їх смерті витрати по утриманню всього будинку в цілому здійснює вона. Спочатку її батьки з 1976 року, а починаючи з 2005 року вона відкрито, добросовісно, безперервно користувалась 1/4 частини даного будинку, несла витрати по його утриманню.
Просила суд визнати за нею право власності на 1/4 частину житлового будинку, що знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Білогородка, вул. Якіра, 13.
У судове засідання представник позивача не зявився. Про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Подала суду заяву про розгляд справи в її відсутність, позовні вимоги підтримала.
У судове засідання представник Білогородської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області не зявився. Про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Причини неявки суду не повідомив. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. За таких обставин та за відсутності заперечень позивача, суд ухвалив провести заочний розгляд справи.
Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав.
За ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.
Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.
При розгляді справи судом встановлено, що 09 березня 2002 року померла ОСОБА_2, що підтверджується свідоцтвом про смерть І-БК №384498, виданого виконавчим комітетом Білогородської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області.
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 листопада 2005 року визнано за ОСОБА_1 право власності на ? частини житлового будинку по вул. Якіра, 13 в с. Білогородка. Право власності на частину будинку зареєстровано в Києво-Святошинському бюро технічної інвентаризації, що підтверджується витягом з реєстру №9921057 від 23 лютого 2006 року та інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №42323558 від 14 серпня 2015 року.

Відповідно до статті 2 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції, чинній на час виникнення права власності, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень.

Згідно зі статтею 3 зазначеного Закону право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою.

Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його спорудження, а не виникає у звязку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого прав, а не підставою його виникнення.

У п. 8 постанови Пленему Верхового Суду України №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» вказано, якщо будівництво здійснювалося згідно із законом, то у разі смерті забудовника до завершення будівництва його права та обов'язки як забудовника входять до складу спадщини. У разі смерті члена житлово-будівельного, дачно-будівельного, гаражно-будівельного кооперативу, члена садівницького товариства, яким до дня смерті не були внесені повністю пайові внески, до складу спадщини входять частина внесеного паю та інші суми, які підлягають поверненню, а не квартира, дача, гараж, садовий будинок. Частка пайового внеску, що належала померлому, входить до складу спадщини на загальних підставах. Якщо спадкодавець повністю вніс пайовий внесок, то до складу спадщини включається відповідно квартира, дача, гараж, садовий будинок, інші будівлі та споруди.

З листа виконавчого комітету Білогородської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області №266/1-17 від 07 серпня 2015 року вбачається, що за записами погосподарських книг житловий будинок №13 по вул. Якіра в с.Білогородка належав ОСОБА_2 та ОСОБА_3

На підставі наданих документів, оскільки померла ОСОБА_3 набула права власності на 1/4 частини будинку у встановленому порядку, але не зареєструвала своє право власності, суд вважає доведеним, що право власності на частину будинку виникло у померлої ОСОБА_3

Відповідно до розяснень, що містяться в інформаційному листі №24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування при вирішенні спорів про спадкування, спадщина по яких відкрилась і була прийнята до 01 січня 2004 року, не допускається застосування судами норм ЦК 2003 року, а застосуванню підлягають норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини, зокрема ЦК УРСР.

Норми п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК, згідно з якими новий ЦК застосовується також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким з спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом, тобто правила книги шостої ЦК може бути застосовано лише до спадщини, яка відкрилася після 01 липня 2003 року і не була прийнята ніким зі спадкоємців, право на спадкування яких виникло відповідно до норм статей 529 531 ЦК УРСР.

На час відкриття спадщини в період чинності ЦК УРСР його нормами було передбачено певні дії, які свідчили про прийняття спадщини, у тому числі прийняття спадщини шляхом вступу у володіння та управління спадковим майном (фактичне прийняття спадщини).

Так, відповідно до ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо протягом шести місяців з дня відкриття спадщини він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном, якщо він подав до державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

За ст.. 548 ЦК України, 1963 року, для прийняття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

28 липня 1976 року померла ОСОБА_3, що підтверджується актовим записом про смерть №44 від 30 липня 1976 року, складеним виконавчим комітетом Білогородської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області.

При розгляді справи спадкоємців майна ОСОБА_3 судом не встановлено, спадкова справа не заводилась, що підтверджується листом №01-17-133 від 26 серпня 2015 року Київського обласного державного нотаріального архіву, інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру №41407504 від 04 вересня 2015 року.

Відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом пяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК.

У постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справи «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07 лютого 2014 року вказано, що при вирішенні спорів, повязаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або предявлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК).

Якщо особа, яка заявляє про давність володіння, заволоділа чужим майном на підставі договору з його власником (оренди, зберігання тощо), який після закінчення строку договору не предявив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через пятнадцять, а на рухоме майно через пять років з часу спливу позовної давності за відповідними вимогами (частина третя статті 344 ЦК). При цьому строк позовної давності починає обчислюватись з моменту закінчення строку дії договору, якщо інший строк повернення речі не був установлений самим договором. З огляду на положення статті 376 ЦК право власності за набувальною давністю на обєкт самочинного будівництва не може бути визнано судом, оскільки цією нормою передбачено особливий порядок набуття права власності на нерухоме майно, що збудоване або будується на земельній ділянці, не відведеній для даної мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК).

Виходячи зі змісту статей 335 і 344 ЦК, взяття безхазяйної нерухомої речі на облік органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, за заявою органу місцевого самоврядування, на території якого вона розміщена, і наступна відмова суду в переданні цієї нерухомої речі у комунальну власність не є необхідною умовою для набуття права власності на цей обєкт третіми особами за набувальною давністю.

Ураховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК про те, що правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 01 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 01 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 01 січня 2011 року. При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 01 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 01 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю.

При розгляді справи позивачем ОСОБА_1 надано суду належні та допустимі докази безперервності, добросовісності вселення та володіння протягом всього часу з 2002 року, зокрема те, що при вселенні в будинку, при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Оскільки ОСОБА_1 є єдиним спадкоємцем майна ОСОБА_2, продовжує відрито, безперервно, добросовісно володіти майном, нести витрати по його утриманню, тому позовні вимоги є доведеними.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність задоволенню позову в частині визнання права власності на 1/3 частину будинку.

Керуючись ст.ст. 1268, 1269, 1270, 1223, 1261-1265 ЦК України та ст.ст. 208, 213-215 ЦПК України, -

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 до Білогородської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області про визнання права власності на спадковий житловий будинок - задоволити.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, право власності на 1/4 частину житлового будинку загальною площею 52,8 кв.м, що розташований за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Білогородка, вул. Якіра, 13.

Копію заочного рішення негайно направити відповідачу.

Заочне рішення може бути переглянуто Києво Святошинським судом Київської області за письмовою заявою відповідачів протягом 10 днів з моменту отримання копії рішення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Н.С. Пінкевич