У х в а л а

іменем україни

21 жовтня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Юровської Г.В.,

суддів: Леванчука А.О., Мазур Л.М.,

Нагорняка В.А., Писаної Т.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Стройненської сільської ради, третя особа - Свалявське районне управління юстиції, про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування,

за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Закарпатської області від 27 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, в якому просила визнати за нею право власності на житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: Закарпатська область, АДРЕСА_1 (попередній номер 313), в порядку спадкування за законом.

На обґрунтування позовних вимог позивачка посилалась на те, що спірний будинок належав її свекру ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, та за життя заповів будинок її чоловіку ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року.

Вказала, що спадкоємцями після смерті ОСОБА_5 є вона та її свекруха, яка не заперечувала проти визнання за ОСОБА_3 права власності на вказаний будинок, проте позивачка не може оформити свої спадкові права на нього, оскільки відсутні правовстановлюючі документи.

У зв'язку з вищевказаним просила задовольнити позов.

Рішенням Свалявського районного суду Закарпатської області від 08 лютого 2014 року позовні вимоги задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 2/3 частини житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: будинок АДРЕСА_1 Закарпатської області, в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року.

Визнано за ОСОБА_6 право власності на 1/3 частини житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: будинок АДРЕСА_1 Закарпатської області, в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 27 березня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_7 задоволено, рішення Свалявського районного суду Закарпатської області від 08 лютого 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, мотивуючи свої доводи неправильним застосуванням судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та заперечення ОСОБА_7 на касаційну скаргу, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, виходив з того, що спадкоємцями після смерті ОСОБА_5 є ОСОБА_3, ОСОБА_6 та ОСОБА_8, врахував, що ОСОБА_8 відмовилася від спадщини на користь ОСОБА_3, дійшовши висновку про визнання права власності за ОСОБА_3 на 2/3 частини, а за ОСОБА_6 - на 1/3 частини спірного будинку з надвірними спорудами.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції і відмовляючи у задоволенні позову, врахував наявність заповіту ОСОБА_8 складеного на ім'я ОСОБА_7 та виходив з того, що на момент ухвалення рішення судом першої інстанції у ОСОБА_7 вже виникли майнові права на спірне майно, а тому суд першої інстанції визнаючи право власності за ОСОБА_3 та ОСОБА_6 на спадкове майно у відповідних частках фактично вирішив питання про його права та обов'язки без залучення його до участі у справі відповідачем, в той час як позов пред'явлено до Стройненської сільської ради (далі - Стройненська сільрада), тобто до неналежного відповідача. При цьому судом апеляційної інстанції зазначено, що вирішення питання про визнання права власності за ОСОБА_6, в інтересах якого, незважаючи на його неповноліття, позов не пред'являвся, є порушенням принципу диспозитивності цивільного процесу.

Згідно зі ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Колегія суддів суду касаційної інстанції вважає, що зазначеним вимогам рішення судів попередніх інстанцій не відповідають з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено та підтверджується матеріалами справи, що будинок АДРЕСА_1 належав ОСОБА_4, що підтверджується інвентарною справою, будівельним паспортом та рішенням виконкому Стройненської сільради про надання дозволу на будівництво, однак правовстановлюючі документи на будинок відсутні, і право власності на нього не зареєстроване (а. с. 12-19).

04 серпня 1999 року ОСОБА_4 склав заповіт, посвідчений секретарем Стройненської сільради, згідно з яким все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що буде належати йому на день смерті, заповів своєму сину ОСОБА_5 (а. с. 7).

ІНФОРМАЦІЯ_4 року ОСОБА_4 помер, та згідно з довідкою виконкому Стройненської сільради на день його смерті разом з ним проживали: дружина ОСОБА_8, син ОСОБА_5, невістка ОСОБА_3, ОСОБА_9 (а. с. 4, 21 ).

При цьому ОСОБА_8 на момент смерті свого чоловіка була непрацездатною та відповідно до ст. 1241 ЦК України мала право на обов'язкову частку у спадщині, яку прийняла в силу вимог ч. 3 ст. 1168 ЦК України.

Таким чином, після смерті ОСОБА_4 5/6 частини спірного будинку успадкував його син ОСОБА_5 за заповітом, а 1/6 частини - дружина ОСОБА_8 як обов'язкову частку.

ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року, і заповіту на випадок своєї смерті не залишив.

З матеріалів спадкової справи, заведеної за померлим ОСОБА_5, вбачається, що 12 жовтня 2007 року його дружина ОСОБА_3 подала заяву до нотаріальної контори про прийняття спадщини за померлим від свого імені та від імені неповнолітнього сина ОСОБА_6

Разом із цим ОСОБА_8 також прийняла спадщину за померлим ОСОБА_5 в силу вимог ч. 3 ст. 1268 ЦК України, тобто успадкувала після смерті свого сина ще 5/18 частини спадкового майна, що разом з її обов'язковою часткою становить 4/9 частини будинку.

Колегія суду касаційної інстанції погоджується з висновком апеляційного суду, що заява ОСОБА_8 про відмову від спадкового майна після смерті свого чоловіка та сина на користь позивачки не створює жодних юридичних наслідків, оскільки відповідна заява датована 02 січня 2014 року, тобто після спливу шестимісячного строку, встановленого ст. 1273 ЦК України (а. с. 29, 30).

ОСОБА_8 померла ІНФОРМАЦІЯ_5 року, внаслідок чого відкрилася спадщина на належне їй майно, а саме: на 4/9 частини спірного будинку.

На випадок своєї смерті ОСОБА_8 залишила заповіт від 13 серпня 2007 року, згідно з яким все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що буде належати їй на день смерті, заповіла своєму сину ОСОБА_7 (а. с. 55).

З копії спадкової справи, заведеної за померлою ОСОБА_8, вбачається, що ОСОБА_7 прийняв спадщину за померлою шляхом подачі до нотаріальної контори відповідної заяви від 16 квітня 2014 року.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що, визнаючи право власності за ОСОБА_3 та ОСОБА_6 на спадкове майно, місцевий суд фактично вирішив питання про права та обов'язки ОСОБА_7, якого не було залучено до участі у справі та який відповідно до заповіту від 13 серпня 2007 року, складеного ОСОБА_8 на його ім'я, мав право на спадкове майно.

Як вбачається з матеріалів справи, заповіт від 13 серпня 2007 року був посвідчений в.о. секретаря Стройненської сільської ради Зубрович Г.М. та зареєстрований в реєстрі за № 15.

Згідно зі ст. 1251 ЦК України, якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування.

Відповідно до ч. 4 ст. 1 Закону України «Про нотаріат», п. 2 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 25 серпня 1994 року № 22/5 (далі - Інструкція), чинних на час складання заповіту, у населених пунктах, де немає нотаріусів, нотаріальні дії, передбачені ст. 38 цього Закону, вчиняються уповноваженими на це посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів, на яких за рішенням виконавчого комітету відповідної Ради народних депутатів покладено вчинення цих дій.

Згідно з п. п. 19, 38 Інструкції всі нотаріальні дії, які вчиняються посадовими особами виконавчих комітетів, реєструються в реєстрах для реєстрації нотаріальних дій. Кожній нотаріальній дії присвоюється окремий порядковий номер. Номер, під яким нотаріальна дія зареєстрована в реєстрі, позначається в посвідчувальному написі документа, що посвідчується чи засвідчується посадовою особою виконавчого комітету. Заповіти, посвідчені посадовими особами виконавчих комітетів, записуються до алфавітної книги обліку заповітів.

Разом з тим апеляційний суд у порушення вимог ст. ст. 212-214, 316 ЦПК України, беручи до уваги заповіт від 13 серпня 2007 року, складений ОСОБА_8 на ім'я ОСОБА_7, на зазначене уваги не звернув, не з'ясував питання про існування інших заповітів, враховуючи, що до набрання чинності Порядком вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 11 листопада 2011 року № 3306/5, дані про заповіти, посвідчені посадовими особами виконавчих комітетів, записувалися лише до алфавітної книги обліку заповітів, проте книга реєстрації обліку нотаріальних дій з виконкому сільради взагалі судом не витребовувалася, наявність інших спадкоємців на зазначене спадкове майно не перевірялась.

Не може залишатися в силі і рішення суду першої інстанції, оскільки місцевий суд не залучив до участі у справі спадкоємця за заповітом від 13 серпня 2007 року ОСОБА_7, не визначив кола осіб, чиїх прав та інтересів стосується спір, та розглянув спір за участі у справі сільської ради як відповідача, у зв'язку із чим самим був позбавлений можливості з'ясувати дійсні обставини справи, а відтак висновки суду першої інстанції неможливо вважати обґрунтованими.

З огляду на вищевказане судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Зважаючи на вищевикладене та керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Свалявського районного суду Закарпатської області від 08 лютого 2014 року та рішення апеляційного суду Закарпатської області від 27 березня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Г.В. Юровська

Судді: А.О. Леванчук

Л.М. Мазур

В.А. Нагорняк

Т.О. Писана