Справа № 344/5886/15-ц
Провадження № 2/344/2808/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2015 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області

в складі: головуючої судді Польської М.В.

при секретарі c/з ОСОБА_1.

з участю відповідача 2 ОСОБА_2, представника третьої особи 2 ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Івано-Франківську цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8, треті особи - КП «ЄРЦ» та КП «Івано-Франківське ОБТІ» про виділ частки в натурі зі спільного майна та визнання права власності на майно підвальне приміщення,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_4, в інтересах якої діє ОСОБА_9, звернулася до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до ОСОБА_5 про виділ в натурі частки позивача з спільного майна підвальне приміщення в будинку №9 по вул..Бельведерській в м.Івано-Франківську в розмірі 27.66 м.кв. за №1-13, визнати право власності на цю частину підвального приміщення за позивачем.

У позовній заяві зазначено, що позивач є власником квартири АДРЕСА_1, яку отримала в спадщину за заповітом в травні місяці 2002 року. З моменту набуття права на квартиру позивач та її сімя користуються частиною підвального приміщення за №1-13 площею 27.66 м.кв.. Сусіди дали згоду позивачу на визнання право власності на дане спірне нежитлове підвальне приміщення, але відповідач, як власник квартири №2 цього будинку не надала такої згоди. Відповідно до законодавства в тому числі ст..1,10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», ст.1, 19 Закону україни «Про обєднання співвласників багатоквартирного житлового будинку», ст..355, 382 ЦК України підвали як допоміжні приміщення є обєктами права спільної власності, а як загальне майно перебуває у спільній частковій власності. Співвласник майна має право за вимогами ст..358, 364 ЦК України на виділ майна що є у спільній частковій власності.

Ухвалою суду від 28.07.2015р. до участі у справі були залучені співвідповідачами: ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_10 та ОСОБА_8.

Ухвалою суду від 23.09.2015р. до участі у справі бул залучено третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору КП «ЄРЦ» та КП «Івано-Франківське ОБТІ».

Представник позивача позов підтримав повністю, просив задовольнити, з підстав зазначених в позовній заяві.

Відповідачі 2, 3, 4, 5 позов не визнали та просили в задоволенні позовних вимог відмовити, з врахуванням заперечення на позов. Відповідач 1 подала заперечення та просила слухати справу за її відсутності.

Представник КП «ЄРЦ» вважає що позов є безпідставний.

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши та перевіривши всі докази в їх сукупності, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 є власником квартири АДРЕСА_1, яку отримала в спадщину за заповітом в травні місяці 2002 року (а.с.11). Спадкове майно складається саме з двохкімнатної квартири №3.

Відповідачі ОСОБА_5, ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_10 та ОСОБА_8 є власниками в рівних долях квартири АДРЕСА_2, згідно Свідоцтва про право власності (а.с.63).

Будинок шестиквартирний, а власників квартир є пятеро (двома квартирами як обєднаними володіє один власник).

Як вбачається з матеріалів цивільної справи (копія з інвентарної справи), поверховий план станом на 1948 року (а.с.64), підвал літ. «А» містить ряд приміщень, в т.ч. відокремлених. Приміщення №І-13 (зображено жовтим кольором) складає площу 27.66 м.кв., яке переділене всередині ще на три частини.

Судом з пояснень сторін встановлено, що однією частиною спірного підвального приміщення за №І-13 (зображено червоний кольором близько 6 м.кв.) користується сімя відповідачів, хоча як вказано в позові позивач вважає що всією площею вона почала користуватись вже з часу набуття права на квариру, однак це спростовано поясненнями сторони відповідача та не підтверджено доказами зі сторони позивача. Іншою частиною приміщення №І-13 близько 21 м.кв. дійсно користується позивач, але це тільки частина спірного приміщення, яке просить позивач виділити в натурі та визнати за нею право власності. З пояснень також встановлено, що до 1972 року дане приміщення №І-13 було громадською пральнею, а з 1972 року по факту даним приміщенням користувалась сімя відповідачів. Розподіл користування підвальними приміщеннями між мешканцями квартир в 1972 році відбувався жеребкуванням, і відповідачі мали право на користування приміщенням №І-10, яке по факту вони також займають, при цьому підвальне приміщення №І-13 при жеребкуванні в 1972р. не розприділялось. В 1984 році спірне приміщення №І-13 після капітального ремонту було розділено перестінками (розроблена схема в 2009 році ЖЕО №7 як балансоутримувачем на той час на замовлення ОСОБА_2 а.с.76), і після такого перділу частиною почав користуватися відповідач 2 і його сімя, тобто відповідачі, а іншою частиною з 1990 року попередній власник квартири №3, яка є зараз власністю позивача.

Судом також встановлено, що відповідачі окрім приміщення підвалу №І-10 та №І-13 (частини) користуються і приміщенням №І-8, на що наголошував представник позивача, як нерівномірність такого користування підвалами у відношенні власності на квартиру №2 відповідачами, що дійсно є нерівномірним, однак право розподілу користування приміщеннями що є спільній сумісній власності належить виключно всім власникам 6-ти квартирного будинку, і не є предметом даного спору в суді.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, представник позивача вказав, що всі сусіди з квартири №1,4,6 дали згоду позивачу на визнання права власності на дане спірне нежитлове підвальне приміщення №І-13 (а.с.20-22), однак відповідачі, як власники квартири №2 цього будинку не надали такої згоди, не зазначивши при цьому, що понад 20 років частиною спірного підвального приміщення дійсно користується сімя відповідачів, тобто є спір на частину приміщення між двома власниками.

Як вбачається з листа КП «Івано-Франківське ОБТІ» від 27.02.2015р. технічна інвентаризація підвальних приміщень не проводилася (а.с.24), оскільки документи на будь-яке з підвальних приміщень на право власності чи право користування мешканців будинку відсутні.

Як пояснив представник КП «ЄРЦ», розбіжності наявних в матеріалах актів та зазначених даних в ОСОБА_3 огляду підвального приміщення від 19.02.2015р. (а.с.26-28, 29), яке надав до справи позивач, та ОСОБА_3 від 04.06.2015р. (а.с.73-74), наданого відповідачем, виникли в звязку з тим, що ОСОБА_3 від 19.02.2015р. складався третьою особою без виходу на місце по наявній в балансоутримувача документації. Тому слід взяти до уваги ОСОБА_3 від 04.06.2015р. складено при огляді на місця, як встановлено ним наявність внутрішньо будинкових мереж у спірному приміщенні №І-13.

Питання приватизації квартир, врегульовано Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Так, згідно ст.2 даного Закону, до об'єктів приватизації (далі - квартири (будинки) належать: квартири багатоквартирних будинків та одноквартирні будинки, які використовуються громадянами на умовах найму. Як зазначено ч.2 ст..10 власники квартир багатоквартирних будинків є співвласниками допоміжних приміщень будинку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов'язані брати участь у загальних витратах, пов'язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку. Допоміжні приміщення (кладовки, сараї і т. ін.) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають.

Ч.2 ст.10 цього ж Закону, на момент виникнення спірних відносин також передбачає, що власники квартир багатоквартирних будинків та житлових приміщень у гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов'язані брати участь у загальних витратах, пов'язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках. Допоміжні приміщення (кладовки, сараї і т. ін.) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають.

Отже, окремо приватизації допоміжні приміщення не підлягають і є спільною власністю.

Офіційне тлумачення положень пункту 2 статті 10 є в Рішенні Конституційного Суду N 4-рп/2004 від 02.03.2004, в якому вказується, що відповідно до частини другої статті 382 Цивільного кодексу України власникам квартири у дво- або багатоквартирному житловому будинку належать на праві спільної сумісної власності приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше однієї квартири, а також споруди, будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир, а також власників нежитлових приміщень, які розташовані у житловому будинку.

Таким чином, на допоміжні приміщення багатоквартирного будинку поширюється правовий режим як спільної сумісної, так і спільної часткової власності, який передбачає особливий порядок здійснення правомочностей власника щодо володіння, користування і розпорядження. При цьому в законодавчому порядку не виокремлюються суб'єкти права спільної власності залежно від підстав набуття права власності на квартиру.

За законодавством України допоміжне приміщення у дво- або багатоквартирному будинку, гуртожитку має своє функціональне призначення, яке полягає у забезпеченні експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців. Під поняттям "мешканці" треба розуміти власників, співвласників, наймачів, орендарів окремих житлових і нежитлових приміщень будинку, які проживають у будинку і становлять визначене коло суб'єктів, які реалізують право спільної власності на окремий її об'єкт - допоміжні приміщення.

В рішенні Конституційного Суду України по справі N 1-2/2004 2 березня 2004 року зазначено, що згідно з частиною першою статті 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» суть приватизації державного житлового фонду полягає у відчуженні на користь громадян України, а отже, у їхню власність як квартир (будинків), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, так і належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв тощо) державного житлового фонду. Закон врегульовує також відносини, пов'язані з виникненням, оформленням та набуттям права приватної власності на квартири та інші об'єкти приватизації державного житлового фонду.

Допоміжні приміщення, відповідно до пункту 2 статті 10 цього Закону, стають об'єктами права спільної власності співвласників багатоквартирного будинку, тобто їх спільним майном, одночасно з приватизацією громадянами квартир, що засвідчується єдиним документом - свідоцтвом про право власності на квартиру. Для підтвердження набутого в такий спосіб права не потребується вчинення будь-яких інших додаткових юридичних дій. Власникам квартир немає необхідності створювати з цією метою об'єднання співвласників багатоквартирного будинку. Набуте громадянами право на квартири державного житлового фонду та належні до них допоміжні приміщення є непорушним (стаття 41 Конституції України, забезпечується державою і захищається судом (стаття 55 Конституції України).

Згідно зі статтею 19 Закону України "Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку" спільне майно власників квартир складається з неподільного та загального майна. Неподільне майно перебуває у їх спільній сумісній власності і не підлягає відчуженню, загальне майно - у спільній частковій власності. Відповідно до цього Закону співвласники допоміжних приміщень мають право розпоряджатися ними в межах, встановлених зазначеним Законом та цивільним законодавством.

Таким чином, питання щодо згоди власників квартир - співвласників допоміжних приміщень багатоквартирного будинку - на користування підвалами, як і на вчинення інших дій стосовно допоміжних приміщень, має вирішуватися відповідно до законів України.

На розяснення cуду сторонам питання добровільного розподілу прав користування та володіння підвалами у відповідності до часток власності на квартири всіх мешканців спільно, сторони не надали доказів такого позасудового розподілу прав.

Окрім того, суд розяснював представнику позивача право на клопотання експертизи щодо можливого виділу частки із загальної площі всіх приміщень, та встановлення відповідності часток підвалу до наявних часток на квартиру, однак таке клопотання до суду ним не подавалось.

Так, за ст..364 ЦК України, на яку посилається позивач, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. Договір про виділ у натурі частки з нерухомого спільного майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

А як слідує з вимог ст..370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу.

Отже при розгляді питання виділу частини із загальної власності предметом дослідження суду є також і технічна можливість такого виділу, для чого є необхідною проведення судової експертизи.

З врахуванням вищезазначеного, суд приходить до висновку, що підвальні приміщення будинку №9 по вул..Бельведерській в м.Івано-Франківську є спільною власністю мешканців будинку, в тому числі і позивача. А вимоги позову є необґрунтованими та недоведеними суду.

За ст.1, 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом порушених прав. Проте, суд захищає таке право у разі його порушення, невизнання чи оспорювання.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають до задоволення.

На підставі наведеного, відповідно до ст. 364, 370 ЦК України ст.ст. ст..1,10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», керуючись ст.ст. 212-215 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8, треті особи - КП «ЄРЦ» та КП «Івано-Франківське ОБТІ» про виділ частки в натурі зі спільного майна та визнання права власності на майно підвальне приміщення відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Апеляційна скарга, подана після закінчення строків, установлених статтею 294 ЦПК України, залишається без розгляду, якщо апеляційний суд за заявою особи, яка її подала, не знайде підстав для поновлення строку, про що постановляється ухвала.

Довідка: повний текст рішення виготовлено 30 жовтня 2015 року.

Суддя Польська М.В.