Ухвала

іменем україни

25 березня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Хопти С.Ф.,

Лесько А.О., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до фермерського господарства «Брат-2» про визнання недійсним договору оренди землі за касаційною скаргою фермерського господарства «Брат-2» на рішення апеляційного суду Херсонської області від 04 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2014 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом, у якому просила визнати недійсним договір оренди землі, укладений 15 березня 2012 року між нею та фермерським господарством «Брат-2» і зареєстрований відділом Держкомзему у Каланчацькому районі Херсонської області 12 квітня 2012 року за № 0083 .

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що з серпня 2004 року вона є власником земельних ділянок загальною площею 5,53 га, державні акти видані їй на дошлюбне прізвище «ОСОБА_4».

У 2013 році їй стало відомо про укладення 15 березня 2012 року від її імені з відповідачем договору оренди належних їй земельних ділянок строком на 10 років.

Посилаючись на те, що жодних договорів не укладала, просила задовольнити позов.

Рішенням Каланчацького районного суду Херсонської області від 16 жовтня 2014 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Херсонської області від 04 грудня 2014 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове, яким позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано недійсним договір оренди землі, укладений від 15 березня 2012 року між ОСОБА_4 та фермерським господарством «Брат-2»» і зареєстрований відділом Держкомзему у Каланчацькому районі Херсонської області 12 квітня 2012 року за № 0083.

У касаційній скарзі фермерське господарство «Брат-2» просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції, залишити в силі рішення місцевого суду, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення апеляційного суду зазначеним вимогам закону не відповідає.

Судами встановлено, що згідно з державними актами на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1, серії НОМЕР_2 та серії НОМЕР_3, виданими 02 серпня 2004 року, ОСОБА_4 належать земельні ділянки, загальна площа яких складає 5,53 га, що знаходяться в межах Олександрівської сільської ради Каланчацького району Херсонської області.

15 березня 2012 року між фермерським господарством «Брат-2» та ОСОБА_4 укладено договір оренди землі, за яким остання передала в оренду належні їй на праві власності земельні ділянки загальною площею 5,53 га.

22 жовтня 2004 року позивачка уклала шлюб з ОСОБА_5 і змінила дошлюбне прізвище з «ОСОБА_4» на «ОСОБА_4».

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що спірний договір укладено з дотриманням вимог законодавства, а позивачем не доведено, в чому саме полягає порушення його прав у зв'язку з відсутністю істотних умов договору та істотність таких порушень.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове про задоволення позову, апеляційний суд виходив із наявності підстав визнання недійсним договору оренди земельної ділянки в порядку ч. 2 ст. 15 Закону України «Про оренду землі».

Проте з такими висновками апеляційного суду погодитися не можна.

Відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, Законом України «Про оренду землі», тощо.

Відповідно до положень ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною 1 статті 14 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що договір оренди укладається у письмовій формі, статтею 18 Закону встановлено, що договір оренди землі набуває чинності після його державної реєстрації.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Звертаючись з позовом про визнання оспорюваного договору оренди земельних ділянок недійсним, позивачка посилалась на те, що такий договір не укладала, а також на відсутність у ньому визначених статтею 15 Закону України «Про оренду землі» істотних умов, зокрема на відсутність у договорі кадастрового номера земельної ділянки.

Виходячи з того, що відповідно до статті 15 ЦК України та статті 3 ЦПК України у порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, суд повинен встановити, чи дійсно порушуються права орендодавців у зв'язку з відсутністю в договорах оренди умов, передбачених статтею 15 Закону України «Про оренду землі», визначити істотність цих умов, а також з'ясувати, у чому саме полягає порушення їхніх законних прав.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 25 грудня 2013 року при розгляді справи № 6-94цс13, яка є обов'язковою для судів при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин (ч. 2 ст. 214 ЦПК України).

З матеріалів справи вбачається, що оспорюваний договір оренди земельної ділянки укладений у письмовій формі, пройшов відповідну державну реєстрацію, виконувався позивачкою, останній відповідачем нараховувалась та видавалась орендна плата, до договору додано плани меж земельних ділянок, викопіювання земельної ділянки № 19 по контуру № 35 з виділенням земельної ділянки на плані місцевості, акт визначення меж земельної ділянки, відповідно до якого також можна встановити, які саме земельні ділянки передаються в оренду і де вони знаходяться, та експлікація земель з виділенням земельної ділянки на плані місцевості.

За таких обставин суд першої інстанції, з'ясувавши обставини справи та надавши належну оцінку зібраним у справі доказам, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_3

Відповідно до ст. 339 ЦПК України, установивши, що апеляційним судом скасовано судове рішення, ухвалене згідно із законом, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу фермерського господарства «Брат-2» задовольнити.

Рішення апеляційного суду Херсонської області від 04 грудня 2014 року скасувати.

Рішення Каланчацького районного суду Херсонської області від 16 жовтня 2014 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко