АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/6181/15 Головуючий 1 інст. - Нікуліна Л.П.
Справа 646/5015/15-ц Доповідач - Кругова С.С.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2015 року Судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого Кругової С.С.,

суддів Зазулинської Т.П.,

Міненкової Н.О.,

секретаря Красношапка К.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Червонозаводського районного суду міста Харкова від 13 липня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Харківської міської ради, треті особи Перша Харківська нотаріальна контора, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання права власності в порядку спадкування за законом, -

в с т а н о в и л а:

У квітні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом про визнання права власності в порядку спадкування за законом на 62/100 частки житлового будинку з надвірними будівлями, що розташований з адресою: АДРЕСА_1, що залишилися після смерті її батька ОСОБА_5. Посилаючись при цьому на те, що її батько, власник будинку, не зареєстрував право власності на 62/100 частки житлового будинку з надвірними будівлями після перерозподілу ідеальних часток та вважає, що відсутність реєстрації права власності на них не спростовує належність спірного майна спадкодавцю.

Рішенням Червонозаводського районного суду міста Харкова від 13 липня 2015 року позовні вимоги залишено без задоволення.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_2 звернулася з апеляційною скаргою у якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що рішення є незаконним та необґрунтованим, висновки суду не відповідають обставинам справи, а рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Вказує, що дослідивши рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 22.08.1991 року, яким визнано право власності на 62/100 часток житлового будинку з надвірними будівлями за ОСОБА_5, суд першої інстанції встановив факт належності спірного майна спадкодавцю , але зазначив, що позивачем не надано належного документу на підтвердження цього.

Факт належності вказаного майна спадкодавцю підтверджується також довідкою з КП «ХМ БТІ» згідно якої 62/100 часток не зареєстровані за ОСОБА_5 після перерозподілу ідеальних часток.

Зазначає, що у строк, передбачений законодавством, вона як спадкоємець першої черги звернулась до 1-ї ХДНК з заявою про прийняття спадщини, тоді як інші спадкоємці першої черги відмовилися від її прийняття на її користь .

Постановою про відмову у вчинення нотаріальних дій від 17.03.2015 року за №1087/02-31 їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом.

Також вказує на невірне посилання суду на Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року, оскільки правовідносини щодо реєстрації спадкодавцем права на спірне майно виникло до набуття чинності цим законом, тому вони регулювались підзаконними актами, за якими виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до набрання чинності ЦК України та вказаним Законом.

Згідно ч. 1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судова колегія, заслухавши суддю - доповідача, пояснення позивача , перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає що скарга підлягає задоволенню .

Судовим розглядом встановлено , що 19 вересня 1958 року батько позивача ОСОБА_5 купив ? частину житлового будинку (а.с.61), що розташований з адресою: АДРЕСА_1. В подальшому цей будинок було зруйновано і побудовано в 1969 році новий в якому за рішенням Червонозаводського райсуду м.Харкова від 22 серпня 1991 року визнано за ОСОБА_5 право власності на 62/100 частки житлового будинку з надвірними будівлями замість 1/2 частки. Рішення набрало законної сили (а.с.69).

Таким чином, за життя ОСОБА_5 було визнано за ним право власності на частину житлового будинку, яке він не зареєстрував у встановленому порядку на той час.

Позивач ОСОБА_2 є донькою померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 (а.с.57), яка після його смерті 22 квітня 2014 року прийняла спадщину шляхом подачі заяви до нотаріальної контори. При цьому, інші спадкоємці дружина померлого ОСОБА_3 та друга донька ОСОБА_4 подали заяви про відмову від прийняття спадщини на користь позивача (а.с.45).

Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, що його пережив, та батьки.

Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину в судовому розгляді не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Позивачу було відмовлено нотаріусом в оформлені права на спадщину з тих підстав, що ОСОБА_2 не поданий належний документ на частку зазначеного нерухомого майна, щодо належності майна спадкодавцю та право власності на яке при житті померлий не зареєстрував згадно діючого законодавства. (а.с.82).

З цих саме підстав відмовив в задоволенні позову і суд першої інстанції. Залишаючи без задоволення позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано достатніх доказів в обґрунтування позовних вимог, а саме, не надано належного документу на 62/100 частку житлового будинку АДРЕСА_1, щодо належності майна спадкодавцю на праві власності яке при житті померлий ОСОБА_5 згідно чинного законодавства не зареєстрував.

Проте, погодитись з таким висновком суду не можна.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Рішення суду не відповідає зазначеним вимогам закону, з наступних підстав.

Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди на час закінчення будівництва спірного житлового будинку (1969 рік) регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженою 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року №56.

Підстави набуття права власності на житловий будинок, споруди та належність цього майна особі визначаються законодавством, чинним на час набуття права власності.

Законодавством, яке діє на час відкриття спадщини, врегульовано питання спадкування цього майна, а не його належність спадкодавцю.

Отже, при вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно суду слід було керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самого спадкодавця на момент закінчення будівництва будинку, а також положеннями ЦК Української РСР 1963 року.

Виникнення права власності на жилі будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права чи від прийняття його до експлуатації.

Суд першої інстанції, у порушення вимог ст. 213 ЦПК України, зазначених обставин справи та положень закону не врахував і дійшов помилкового висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Рішення суду першої інстанції не може залишатися в силі з підстав неправильного застосування судом матеріального права, оскільки правовий режим майна, права та обов'язки осіб, які брали участь у будівництві, визначаються законодавством, яке діяло на той час, положень ЦК Української РСР.

З урахуванням того, що фактичні обставини справи судом встановлено повно, але неправильно застосовано закон, який регулює спірні правовідносини, судове рішення першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову, оскільки позивач позбавлений можливості оформити спадщину у інший спосіб. Відповідно до п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду і ухвалення нового є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Червонозаводського районного суду міста Харкова від 13 липня 2015 року -скасувати.

Позов задовольнити. Визнати за ОСОБА_2 право власності на 62/100 частини житлового будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_5.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення. Касаційна скарга може бути подана безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий -

Судді-