У Х В А Л А

іменем україни

21 жовтня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Ізмайлової Т.Л., Мостової Г.І.,

Мартинюка В.І., Наумчука М.І.,-

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк»» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором фінансового лізингу, за зустрічним позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк»» про встановлення нікчемності правочину та застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, за касаційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4, на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 11 лютого 2015 року та рішення апеляційного суду Київської області від 16 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2014 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з указаним позовом, у якому просило стягнути з ОСОБА_3 заборгованість за договором фінансового лізингу від 8 липня 2011 року у розмірі 23 785 грн

68 коп.

Позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» обґрунтовано тим, що 8 липня 2011 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладено договір фінансового лізингу, що складається із заяви ОСОБА_3 про приєднання до умов та правил надання фінансового лізингу, додатків до неї, Умов та правил надання банківських послуг і тарифів.

За умовами укладеного договору ОСОБА_3 отримав у ПАТ КБ «ПриватБанк» у платне користування автомобіль марки Hyundai Accent, 2011 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, та зобов'язався сплачувати щомісячні лізингові платежі у строк та у розмірі, встановленому у Додатку 2 Графік лізингових платежів, із переходом права власності на предмет лізингу після закінчення строку виконання договору.

Станом на 4 червня 2014 року заборгованість ОСОБА_3 за договором становить 23 785 грн 68 коп., із яких заборгованість за винагородою за користування предметом лізингу - 13 979 грн 61 коп., за винагородою за проведення моніторингу - 1688 грн 30 коп., пеня - 8 117 грн 77 коп.

У листопаді 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічним позовом, просив встановити нікчемність укладеного 8 липня 2011 року між сторонами договору фінансового лізингу; застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину та стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» на його користь сплачені щомісячні платежі у розмірі 101 974 грн.

Зустрічний позов обґрунтовано тим, що укладений між сторонами договір фінансового лізингу є змішаним договором, який містить елементи договору найму (оренди) та договору купівлі-продажу. Договір найму транспортного засобу із фізичною особою підлягає нотаріальному посвідченню відповідно до ч. 2 ст. 799 ЦК України, проте оскільки укладений з ним договір не було посвідчено нотаріально, то такий є нікчемним.

25 вересня 2013 року ОСОБА_3 повернув банку предмет лізингу до банку, однак банк не повернув йому сплачені за нікчемним договором щомісячні платежі у розмірі 101 974 грн. Таким чином, вказані кошти підлягають стягненню на його користь у порядку застосування судом наслідків нікчемності правочину.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 11 лютого 2015 року у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» та у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 16 квітня 2015 року рішення суду першої інстанції в частині відмови в первісному позові скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість у розмірі 23 785 грн 68 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 просить скасувати рішення Вишгородського районного суду Київської області від 11 лютого 2015 року в частині відмови в зустрічному позові, а також рішення апеляційного суду Київської області від 16 квітня 2015 року, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права, та ухвалити нове рішення про відмову в первісному позові й задоволення зустрічного позову.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2116/ed_2013_05_16/pravo1/T041618.html?pravo=1> підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що 8 липня 2011 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладено договір фінансового лізингу, який складається із заяви про приєднання до Умов та правил надання фінансового лізингу, додатку № 1 до Договору, додатку № 2 до Договору, Умов та правил надання банківських послуг, Тарифів.

За умовами договору фінансового лізингу ОСОБА_3 отримав від ПАТ КБ «ПриватБанк» у платне користування автомобіль марки Hyundai Accent, 2011 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, та зобов'язався сплачувати щомісячні платежі, пов'язані з виконанням договору, у строк та у розмірі встановленому графіком лізингових платежів, які включають у себе відшкодування частини вартості предмета лізингу (автомобіля), винагороду за користування предметом лізингу, винагороду за проведення щомісячного моніторингу предмета лізингу та особистого страхування життя.

Відмовляючи в первісному та зустрічному позовах, суд першої інстанції виходив із того, що ПАТ КБ «ПриватБанк» не надав суду належним чином засвідчених Умов та правил фінансового лізингу, які діяли на час написання заяви про приєднання до Умов та правил надання фінансового лізингу. Крім того, банком не надано належний розрахунок заборгованості ОСОБА_3 Відмовляючи в зустрічному позові ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що форма укладеного між сторонами договору відповідає положенням Закону України «Про фінансовий лізинг», а підстави для визнання цього договору нікчемним відсутні.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині відмови в первісному позові та ухвалюючи в цій частині нове рішення про задоволення первісного позову, апеляційний суд виходив із того, що з поданням заяви від 8 липня 2011 року про приєднання до Умов та правил надання фінансового лізингу, ОСОБА_3 погодився на Умови та правила надання фінансового лізингу, які розміщені на веб-сайті банку, та надав свою згоду на укладення договору саме в такій формі. Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції в частині відмови в зустрічному позові, апеляційний суд виходив із того, що застосування ст. 799 ЦК України до договору фінансового лізингу є передчасним, а нотаріальне посвідчення такого договору за змістом положень Закону України «Про фінансовий лізинг» та параграфа 6 гл. 58 ЦК України не є обов'язковим.

Колегія суддів погоджується із висновками апеляційного суду частково з огляду на таке.

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» (далі - Закон) фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу (далі - договір лізингу) лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Частиною 1 статті 2 Закону визначено, що відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Таким чином, вирішуючи спір, суди дійшли обґрунтованого висновку про те, що укладений між сторонами договір фінансового лізингу є за своєю правовою природою змішаним договором, який поєднує в собі ознаки договору купівлі-продажу із розстроченням платежів та договором найму автотранспортного засобу.

Згідно із ч. 1 ст. 6 Закону договір лізингу має бути укладений у письмовій формі.

Статтею 799 ЦК України визначено, що договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Системний аналіз положень ст. 806 ЦК України та ч. 1 ст. 2, ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» дає підстави для висновку про те, що договір фінансового лізингу, предметом якого є транспортний засіб, має бути викладено у простій письмовій формі та не підлягає обов'язковому нотаріальному посвідченню.

Доводи касаційної скарги про те, що такий договір підлягає нотаріальному посвідченню відповідно до ч. 2 ст. 799 ЦК України (параграф 5 гл. 58 ЦК України) не заслуговують на увагу, оскільки за змістом ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду), які викладено у параграфі 1 гл. 58 ЦК України.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується із висновком суду апеляційної інстанції про залишення без змін рішення суду першої інстанції в частині відмови в зустрічному позові ОСОБА_3

Водночас із висновками апеляційного суду в частині вирішення первісного позову ПАТ КБ «ПриватБанк» повністю погодитись не можна з огляду на таке.

Як встановлено судами, укладений між сторонами договір фінансового лізингу складається із заяви про приєднання до Умов та правил надання фінансового лізингу, додатку № 1 до Договору, додатку № 2 до Договору, Умов та правил надання банківських послуг, Тарифів.

Станом на 4 червня 2014 року заборгованість ОСОБА_3 за договором становить 23 785 грн 68 коп., із яких заборгованість за винагородою за користування предметом лізингу - 13 979 грн 61 коп., за винагородою за проведення моніторингу - 1688 грн 30 коп., пеня - 8 117 грн 77 коп.

Як убачається із матеріалів справи, 3 лютого 2015 року представник ОСОБА_3 звернувся до суду першої інстанції із клопотанням, зокрема, про витребування у ПАТ КБ «ПриватБанк» складових частин договору фінансового лізингу, а саме: Умов та правил надання фінансового лізингу

(в редакції станом на 8 липня 2011 року), оскільки Умови та правила надання фінансового лізингу, на які посилається в позовній заяву банк (п. 2.9.4.8.2.1; п. 2.9.4.8.2.4), відсутні в аналогічних Умовах, розміщених на веб-сайті банку (а.с. 140-142).

Вирішуючи спір у частині первісного позову банку, апеляційний суд у порушення положень ст. ст. 303, 316 ЦПК України не звернув уваги на те, що матеріали справи не містять усіх складових частин укладеного між сторонами договору фінансового лізингу, не витребував у ПАТ КБ «ПриватБанк» Умови та правила надання фінансового лізингу в редакції станом на 8 липня 2011 року, не перевірив, чи відповідає наданий банком розрахунок заборгованості умовам укладеного між сторонами договору та дійшов передчасного висновку про задоволення первісного позову.

З огляду на допущені апеляційним судом порушення норм процесуального права під час вирішення первісного позову ПАТ КБ «ПриватБанк», що унеможливили встановлення фактичних обставин справи, рішення апеляційного суду. В ЦІЙ частині підлягає скасуванню із направленням справи в частині вирішення первісного позову банку на новий розгляд до суду апеляційної інстанції відповідно до ч. 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Київської області від 16 квітня 2015 року в частині задоволення первісного позову публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк»» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором фінансового лізингу скасувати та направити справу в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішення апеляційного суду Київської області від 16 квітня 2015 року в іншій частині залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає

Головуючий В.О. Кузнєцов

Судді: Т.Л. Ізмайлова

В.І. Мартинюк

Г.І. Мостова

М.І. Наумчук