АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 вересня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого: Соколової В.В.

суддів: Усика Г.І., Поливач Л.Д.,

при секретарі Троц В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Солом'янського районного суду м. Києва від 02.07.2015 у справі за скаргою ОСОБА_1 на рішення, дії та бездіяльність державних виконавців Відділу державної виконавчої служби Солом'янського районного управління юстиції у м. Києві - Гресь ТетяниОлександрівни та Козака Романа Павловича, -

В С Т А Н О В И Л А

У травні 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду із скаргою на рішення, дії та бездіяльність Відділу державної виконавчої служби Солом'янського районного управління юстиції у м. Києві та державних виконавців Гресь Т.О. та Козака Р.П.

Свої вимоги мотивувала тим, що 15.10.2014 державним виконавцем ВДВС Солом'янського районного управління юстиції у м. Києві було відкрито виконавче провадження № 45063198 на підставі виконавчого листа № 2-5528/14, виданого 13.10.2014 Солом'янським районним судом м. Києва на виконання рішення від 11.09.2014 за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Міський комерційний банк» про стягнення депозитного вкладу та процентів.

14.04.2015 вона звернулась до державного виконавця ВДВС Солом'янського районного управління юстиції у м. Києві із заявою про надання інформації щодо виконання рішення суду.

08.05.2015 державний виконавець ВДВС Солом'янського районного управління юстиції у м. Києві листом повідомив її про винесення постанови від 24.11.2014 про зупинення виконавчого провадження на підставі п. 9 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження».

25.03.2015 державним виконавцем ВДВС Солом'янського районного управління юстиції у м. Києві було винесено постанову про відновлення виконавчого провадження та про закінчення виконавчого провадження на підставі п. 3-1 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження». Також, роз'яснено, що погашення вимог кредиторів та виконання зобов'язань банку, який перебуває у процесі ліквідації, здійснюється відповідно до Закону України «Про банки і банківську діяльність» та Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Вважає постанови незаконними та такими, що порушують її права. Зазначає, що виконавче провадження було відкрито 15.10.2014 за чинним на той час Законом України «Про виконавче провадження», проте закінчено воно було на підставі п. 3-1 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» у редакції Закону України «Про заходи, спрямовані на сприяння капіталізації та реструктуризації банків», що набрав чинності 30.12.2014, тобто за нормою права, якої не існувало на час відкриття виконавчого провадження. Зазначає, що закон у такому випадку не має зворотної сили.

Просила суд визнати неправомірною та скасувати постанову державного виконавця ВДВС Солом'янського районного управління юстиції у м. Києві про зупинення виконавчого провадження від 24.11.2014; скасувати постанову державного виконавця ВДВС Солом'янського районного управління юстиції у м. Києві про поновлення виконавчого провадження від 25.03.2015; визнати неправомірною та скасувати постанову державного виконавця ВДВС Солом'янського районного управління юстиції у м. Києві про закінчення виконавчого провадження від 25.03.2015; визнати неправомірними дії (бездіяльність) державного виконавця ВДВС Солом'янського районного управління юстиції у м. Києві щодо невиконання рішення суду.

Ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 02.07.2015 відмовлено в задоволенні скарги ОСОБА_1 на рішення, дії та бездіяльність державних виконавців Відділу державної виконавчої служби Солом'янського районного управління юстиції у м. Києві - Гресь ТетяниОлександрівни та Козака Романа Павловича.

Не погоджуючись з судовим рішенням, скаржником подано апеляційну скаргу, посилаючись на неповне з'ясування судом першої інстанції обставин справи, на неправильну оцінку доказів та невірне застосування норм матеріального та процесуального права. Зокрема, скаржник вважає, що судом першої інстанції під час розгляду скарги не було досліджено докази, які додавалися до скарги та підтверджували викладені в ній факти. Судом проігноровані посилання скаржника на суперечність норм Закони України «Про виконавче провадження» щодо зупинення та закінчення виконавчого провадження приписам ст. ст. 8, 9, 21, 22, 41, 64, 124, 129 Конституції України, ст. ст.. 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст. 1 Протоколу до Конвенції, які мають вищу юридичну силу.

Крім того, апелянт вказує на те, що виконавче провадження було відкрито виконавцем 15.10.2014 за чинним на той час Законом України «Про виконавче провадження», а закінчено було на підставі п. 3-1 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» у редакції Закону України «Про заходи, спрямовані на сприяння капіталізації та реструктуризації банків» від 28.12.2014, тобто за нормою права якої не існувало на час відкриття провадження.

Справа № 760/10063/15-ц
№ апеляційного провадження:№ 22-ц/796/10660/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Українець В.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Соколова В.В.
Вважаючи постановлену ухвалу необґрунтованою, просить її скасувати та постановити нову, якою вимоги скарги задовольнити.

В судовому засіданні представник ВДВС Солом'янського РУЮ у м. Києві заперечував щодо задоволення апеляційної скарги та просив її відхилити.

ОСОБА_1 в судове засідання не з'явилися, про день та час розгляду справи повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомили, а тому, в порядку ч. 2 ст. 305 ЦПК України, колегія суддів вважає, що її неявка не перешкоджає розгляду справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді, пояснення представника ВДВС Солом'янського РУЮ у м. Києв, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість ухвали суду в межах апеляційного оскарження, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 383 ЦПК України передбачено, що учасники виконавчого провадження та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Відмовляючи в задоволенні скарги ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що встановлені судом обставини та наявні в матеріалах справи докази підтверджують те, що дії державних виконавців стосовно зупинення виконавчого провадження, відновлення виконавчого провадження та закінчення виконавчого провадження відповідали вимогам закону та є правомірними.

Колегія суддів вважає за можливе погодитись з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Як вбачається із матеріалів справи, 15.10.2014 державним виконавцем ВДВС Солом'янського районного управління юстиції у м. Києві було відкрито виконавче провадження № 45063198 на підставі виконавчого листа № 2-5528/14, виданого 13.10.2014 Солом'янським районним судом м. Києва на виконання рішення від 11.09.2014 за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Міський комерційний банк» про стягнення депозитного вкладу та процентів (а.с. 7).

Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає обов'язковому зупиненню у разі запровадження тимчасової адміністрації банку-боржника.

Тимчасова адміністрація в ПАТ «Міський комерційний банк» була запроваджена 20.11.2014 на підставі рішення Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (а.с. 42), у зв'язку з чим 24.11.2014 державним виконавцем ВДВС Солом'янського районного управління юстиції у м. Києві було винесено постанову про зупинення виконавчого провадження на підставі п. 9 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» (а.с.31).

Згідно з п. 3-1 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі прийняття Національним банком України рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку-боржника.

Постановою Правління Національного банку України № 187 від 19.03.2015 Національним банком України прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку-боржника ПАТ «Міський комерційний банк» (а.с. 43).

25.03. 2015 року державним виконавцем ВДВС Солом'янського районного управління юстиції у м. Києві було винесено постанову про поновлення виконавчого провадження (а.с. 32).

25.03.2015 державним виконавцем ВДВС Солом'янського районного управління юстиції у м. Києві було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі п. 3-1 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» (а.с. 26).

В своїй апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що суд першої інстанції постановляючи оскаржувану ухвалу керувався п. 9 ч. 1 ст. та п.3-1 ч.1 ст.49 Закону України «Про виконавче провадження» та нормами Закону України «Про банки і банківську діяльність» і Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», при цьому не звернув уваги на те, що вищевказані норми суперечать положенням Конституції України ,які, на її думку, мають вищу юридичну силу при вирішенні питання про зупинення, поновлення та закінчення виконавчого провадження ніж вищевказані норми Закону, та роблять неможливим виконання рішення суду чим порушують її права.

Проте, колегія суддів, вважає, що вказані доводи не можуть бути прийняті в якості підстав для скасування оскаржуваної ухвали виходячи з наступного.

Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» встановлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків. Метою вказаного Закону є захист прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків.

Особливості ліквідації банків встановлюються законом про банки і банківську діяльність (ч.4 ст.110 ЦК України).

Відповідно до ст.1 Закону України «Про банки і банківську діяльність», цей Закон визначає структуру банківської системи, економічні, організаційні і правові засади створення, діяльності, реорганізації і ліквідації банків.

Закон України «Про виконавче провадження» визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку. Крім того, права та обов'язки державного виконавця щодо здійснення примусового виконання судових рішень регулюються саме цим Законом, а тому у своїй професійній діяльності він має керуватися положеннями саме цього Закону.

Разом з тим, враховуючи той факт, що при здійсненні виконавчого провадження щодо виконання судового рішення від 11.09.2014 за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Міський комерційний банк» про стягнення депозитного вкладу та процентів, у ПАТ «Міський комерційний банк» було запроваджено тимчасову адміністрацію, а згодом відкликано банківську ліцензію, дії державного виконавця щодо винесення постанови про зупинення, поновлення та закінчення виконавчого провадження №45063198 були законними, а застосовані судом першої інстанції при постановленні оскаржуваної ухвали норми Закону України «Про банки і банківську діяльність, та Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» такими, що відповідають положенням Конституції України, оскільки в даному випадку, є спеціальними нормами, що застосовуються до вказаних правовідносин.

Посилання апелянта на те, що державний виконавець не мав права закривати виконавче провадження на підставі п. 3-1,ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» , оскільки виконавче провадження було відкрито 15.10.2014 за чинним на той момент Законом України «Про виконавче провадження», який не містив вказаної норми, відхиляються апеляційним судом, оскільки законодавець пов'язує можливість закінчення виконавчого провадження на підставі п.3-1 ч.1 ст.49 Закону України «Про виконавче провадження» лише з подією прийняття рішення НБУ про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку-боржника та з моментом, коли державний виконавець довідається про існування цієї події, тобто законодавець не ставить закінчення виконавчого провадження у залежність від того чи передував момент його відкриття події прийняття Національним банком України рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку-боржника.

Отже, дії державного виконавця при примусовому виконанні рішення суду, здійснені у спосіб і порядок, визначений виконавчим документом, та відповідно до положень Закону України «Про виконавче провадження».

За таких обставин, колегія судів погоджується із висновком суду першої інстанції та вважає, що суд обґрунтовано відмовив у задоволені скарги, оскільки державний виконавець діяв в межах закону та наданих йому повноважень.

Судом з'ясовані обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, висновки суду відповідають вимогам закону та обставинам справи, а тому посилання в апеляційній скарзі про неповне з'ясування обставин справи та не відповідність висновків суду вимогам закону є безпідставним і підстав для скасування ухвали суду першої інстанції з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303, 307, 312, 313, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Ухвалу Солом'янського районного суду м. Києва від 02.07.2015 - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: