Справа № 487/1357/15-ц
Провадження № 2/487/1153/15
РІШЕННЯ

Іменем України

07.10.2015 року Заводський районний суд м. Миколаєва у складі: головуючого судді - Щербини С.В., при секретарі ОСОБА_1, розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного сумісного майна подружжя та визнання права власності, -

ВСТАНОВИВ:

18.02.2015 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя квартири АДРЕСА_1 та квартири АДРЕСА_2 та визнання за ним права власності на 1/2 частку вищевказаних квартир.

В позові позивач зазначив, що з 20.05.2005 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_3, в даному шлюбі у них народилась дитина син ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Під час шлюбу, діючи за спільною згодою, для потреб їхньої родини, 19.12.2009 року ОСОБА_3 уклала спадковий договір з ОСОБА_5, відповідно до якого після смерті останньої вона передала у власність відповідачу належну їй квартиру АДРЕСА_3, згідно п. 17 вказаного договору він укладався з його письмової згоди, був нотаріально посвідчений. При цьому, з 19.12.2009 року він, з дружною та сином почали проживати в даній квартирі разом з ОСОБА_5, а після її смерті 13.09.2013 року зареєструвалися за вказаною адресно. Крім того, 26.01.2013 року ОСОБА_3 уклала спадковий договір з ОСОБА_6, відповідно до якого після смерті останньої вона передала у власність відповідачу належну їй квартиру АДРЕСА_4, згідно п. 3.2 вказаного договору він укладався з його письмової згоди, був нотаріально посвідчений. На виконання даних договорі, за спільні кошти, з яких більша частина зароблялась саме ним, він з дружиною забезпечували утримання вказаних осіб, а після їхньої смерті отримали у спільну сумісну власність вказані квартири. Шлюб між ними було розірвано у березні 2015 року. Проте, ще за час шлюбу з вини відповідача почали виникати непорозуміння з приводу нерухомого майна, у зв'язку з тим, що відповідачка вважає, що обидві квартири набуті нею в порядку спадкування і є її особистою приватною власністю. При цьому, він для потреб родини облаштовував спірні квартири, власними силами робив ремонт двокімнатної квартири та на даний час займається ремонтом другої однокімнатної квартири. В добровільному порядку відповідачка відмовляється поділи їх спільне майно, перешкоджає йому у користуванні житлом, іншим житлом не забезпечений.

Всудовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі, підтвердив викладені обставини, просив позов задовольнити.

В судовому заданні відповідач та її представник позовні вимоги не визнали, просили в їх задоволенні відмовити, зачерпуючи проти позову посилалися на те, що позовні вимоги позивач нічим не обґрунтував, не надав жодного доказу на підтвердження своїх вимог. Так, з осені 2014 року вони не підтримують шлюбні відносини, оскільки позивач витрачав зароблені гроші тільки на свої потреби, навіть не утримував дитину, крім того, перешкоджав їй та дитині проживати в квартирі та вони вимушені були деякий час проживати у гуртожитку. У зв'язку з чим рішенням суду 05.03.2015 року шлюб між ними розірвано. При цьому, не відповідає дійсності, що позивач забезпечував утримання ОСОБА_5 і ОСОБА_6, але він вже 3 роки не працює та не мав коштів на утримання цих осіб. При цьому, права власності на спірні квартири вона набула на підставі спадкових договорів від 19.12.2009 року і 26.01.2013 року укладених з ОСОБА_5 і ОСОБА_6 та відповідно до ст. 57 СК України, квартири №37 і №40 по пров. Транспортному, 2 в м. Миколаєва, набуті нею в порядку спадкування і є її особистою власністю. Безпідставні та необґрунтовані є посилання позивач на те, що вказані спадкові договори були укладені в інтересах сім'ї, а не її родини та її матері. При цьому, зі змісту спадкових договорів вбачається, що будь-яких прав у третіх осіб щодо предмету договору немає, у тому числі і позивача. Крім того, самі власники-відчужувачі розпорядились своїм майном, заповідавши його їй, яка і є єдиним власником вказаного майна та яке не підлягає розділу на підставі ст. 60 СК України.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного:

Як встановлено в судовому засіданні, сторони по справі ОСОБА_2 і ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 20.05.2005 року, який був розірваний рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 05.03.2014 року. Від шлюбу у них є дитина - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

За час перебування у шлюбі 19.12.2009 року ОСОБА_3 уклала спадковий договір з ОСОБА_5, відповідно до якого після смерті останньої вона передала у власність ОСОБА_7, належну їй на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_5. Вказаний спадовий договір посвідчений 19.12.2009 року приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_8, зареєстрований в реєстрі за №339 та набувачем здійснена державна реєстрація права власності, згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності від 29.08.2013 року. Спадковий договір від 19.12.2009 року в судовому порядку не було розірвано.

Згідно п. 17 вказаного спадкового договору, укладання цього договору здійснювалось за письмовою згодою чоловіка набувача майна ОСОБА_2 справжність підпису якого засвідчена приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_8 19.12.2009 року за реєстровим №338.

З того ж часу, набувач ОСОБА_3., її чоловік ОСОБА_2 та їхній син почали проживати в ІНФОРМАЦІЯ_2 та після смерті відчужувача ОСОБА_5, 13.09.2013 року зареєструвалися за вказаною адресою, що не заперечували сторони по справі.

Крім того, 26.01.2013 року ОСОБА_3 уклала спадковий договір з ОСОБА_6, відповідно до якого після смерті останньої вона передала у власність ОСОБА_3, належну їй на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_2. Вказаний спадовий договір посвідчений 26.01.2013 року приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_9, зареєстрований в реєстрі за №114 та набувачем здійснена державна реєстрація права власності, згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності від 17.06.2014 року. Спадковий договір від 26.01.2013 року в судовому порядку не було розірвано.

Згідно п. 3.2 вказаного спадкового договору, вбачається, що набувач діє за згодою подружжя ОСОБА_2, справжність підпису якого на заяві про згоду засвідчена приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_9 26.01.2013 року за реєстровим №113.

Згідно ст. ст.10,60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу; за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; за час шлюбу, але за кошти які належать їй, йому особисто.

Відповідно до ст. 60 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 63 СК України визначено, що при здійснені подружжям права спільної сумісної власності дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним з подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної ресторації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Статтями 68, 69 СК України встановлено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. А отже дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно ч.1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до п.п. 22-25 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11, від 21 грудня 2007 року поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст.ст. 69-72 СК України і ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

П.23 передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо.

Відповідно до п. 24 до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК).

Отже, на підставі викладеного, суд приходить до переконання, що спірне нерухоме майно є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, ОСОБА_2, оскільки набуто під час перебування позивача та відповідача у зареєстрованому шлюбі, на підставі укладених відповідачем договорів (спадкових) в інтересах сім'ї, за письмовою згодою другого з подружжя чоловіка набувача ОСОБА_2 При цьому, при поділі майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, згідно ст. 70 ч.1 СК України суд вважає частки позивача та відповідача рівними, тобто по 1/2 частки кожному.

Суд, не приймає до уваги заперечення відповідача та її представника відносно того, що спірне нерухоме майно є особистою власністю ОСОБА_3, оскільки набуте нею в порядку спадкування за спадковими договорами і не підлягає поділу між нею і позивачем, виходячи з наступного:

Так, Конституція України передбачає право спадкування власності громадян і забезпечує можливість розпоряджатися своїм майном на випадок смерті. Тому на виконання даного положення Конституції України, в Цивільному кодексі України передбачено дві групи нормативних конструкцій щодо переходу прав та обовязків від померлої особи до інших осіб: перша норми щодо спадкування і друга спадковий договір.

Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Законодавством України включено спадковий договір до Книги шостої Цивільного кодексу України, що, в свою чергу, зумовлює необхідність визначення правової природи спадкового договору, встановлення його специфічних ознак.

Так, статтею 1302 ЦК України визначено, що за спадковим договором одна сторона (набувач) зобов'язується виконувати розпорядження другої сторони (відчужувача) і в разі його смерті набуває право власності на майно відчужувача.

Згідно з Цивільним кодексом України сутність спадкового договору полягає в тому, що за таким договором відбувається розпорядження належним відчужувачеві майном ще за життя, але із набуттям набувачем права власності на майно після смерті відчужувача. При цьому, до спадкового договору не застосовуються норми спадкового права.

Істотною умовою спадкового договору є його предмет, яким виступає майно відчужувача.

Отже, спадковий договір має подвійну правову природі, він одночасно є і розпорядженням на випадок смерті, і договором змістом якого визначаються його істотні умови.

При цьому, інститут спадкового договору має тісний зв'язок з підгалуззю зобов'язального, а не спадкового права, оскільки виступає різновидом договорів про передачу майна у власність. Схожість спадкового договору із спадкуванням виявляється в спільності основної юридичної підстави виникнення права на спадкування у спадкоємців і права власності у набувача, якою є смерть фізичної особи - відчужувача.

Вказане знайшло своє підтвердження і в роз'яснені п. 28 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 Про судову практику у справах про спадкування, згідно яких, перехід майна від відчужувача до набувача на підставі спадкового договору не є окремим видом спадкування, а тому на відносини сторін не поширюються відповідні правила про спадкування, в тому числі право на обов'язкову частку.

Таким чином, враховуючи викладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог та визнання за позивачем права власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 і 1/2 частку квартири АДРЕСА_2.

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 3654 грн., виходячи з того, що позивачем визначена ціна позову 780000 грн. та відповідачем це не оспорювалось та інша ціна майна не визначалась.

Керуючись ст.ст.10, 60, 212-215 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного сумісного майна подружжя та визнання права власності задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_2.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_5.

Стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 3654 грн.

Рішення набирає законної сили через 10 днів після його проголошення та може бути оскаржене до апеляційного суду Миколаївської області через Заводський районний суд м. Миколаєва в строк і порядок, встановлений ст.ст. 294,296 ЦПК України.

Суддя: С.В. Щербина