АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_______________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Рейнарт І.М.

суддів Вербової І.М., Желепи О.В.

при секретарі Архіповій А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Печерського районного суду м. Києва від 26 травня 2015р. по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність,

встановила:

у січні 2015р. позивач звернувся до суду з позовом з звернення стягнення на квартиру АДРЕСА_1 у м. Києві у рахунок виконання зобов'язання ОСОБА_1 за кредитним договором у сумі 1 936 748,74грн., шляхом передачі іпотекодержателю предмета іпотеки у власність та визнання на нього права власності за АТ «Дельта Банк».

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що 21 лютого 2008р. між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 0, відповідно до якого позичальник отримала 80 000 доларів США строком до 21 лютого 2018р. зі сплатою 13,90% річних за користування кредитними коштами. 8 грудня 2011р. між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» був укладений договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до якого позивач набув право вимоги за кредитним та забезпечувальним договорами, укладеними з відповідачем.

Позивач стверджував, що відповідач за договором іпотеки від 21 лютого 2008р. передала у іпотеку вищезазначену квартиру, проте, умови кредитного договору належним чином не виконує, у зв'язку із чим станом на 1 жовтня 2014р. виникла заборгованість, яка складається із заборгованості за кредитом у сумі 941 410,74грн. та заборгованості за відсотками у сумі 995 337,99грн., тому іпотекодержатель має право порушити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки для задоволення вимог за основним зобов'язанням.

Рішенням суду від 26 травня 2015р. у позові відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі позивач просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Апелянт посилається на неправильне застосування судом Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки його норми не передбачають можливості відмовити іпотекодержателю у задоволенні своїх вимог за рахунок предмета іпотеки.

Апелянт, будучи належним чином повідомленим про день та час розгляду апеляційної

№ апеляційного провадження:№ 22-ц/796/10952/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Гладун Х.А.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Рейнарт І.М.
скарги (с.с.175, 182), двічі свого представника у судове засідання не направив, причини його

- 2 -

неявки не повідомив, тому відповідно до положень ст. 305 ЦПК України колегія суддів провела судове засідання у відсутність апелянта.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, яка просила залишити рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що 21 лютого 2008р. між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 0, відповідно до якого позичальник отримала 80 000 доларів США строком до 21 лютого 2018р. зі сплатою 13,90% річних за користування кредитними коштами.

У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 21 лютого 2008р. між АКІБ «УкрСиббанк» та відповідачем був укладений договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 у м. Києві, яка належить іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу від 9 вересня 2004р. Договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Васьківською В.С.

8 грудня 2011р. між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу вимоги за кредитами, відповідно до пункту 2.1. якого продавець погодився передати (відступити) права вимоги за кредитами та передати їх покупцеві, а покупець погоджується придбати права за кредитами та прийняти їх та сплатити ціну купівлі.

8 жовтня 2014р. на адресу відповідача направлена позивачем досудова вимога, згідно якої позичальник не виконує взяті на себе зобов'язання за кредитним договором, у зв'язку із чим станом на 1 жовтня 2014р. наявна прострочена заборгованість у сумі 76 489,53 доларів США., погашення якої вимагається у строки, встановлені у договорі, та повідомляється про вимогу про дострокове повернення всієї заборгованості у сумі 149 495,65 доларів США у разі не погашення простроченої заборгованості.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що 7 червня 2014р. набрав законної сили Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті»,згідно з яким предмет іпотеки не може бути примусово відчужений.

Проте, погодитися з такими висновками суду першої інстанції не можна з таких підстав.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Частинами першою та третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основними зобов'язаннями шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до пункту 4.1.1 договору іпотеки, укладеного між АКІБ «УкрСиббанк» та відповідачем, іпотекодержатель має право в разі порушення іпотекодавцем зобов'язань звернути стягнення на предмет іпотеки.

7 червня 2014 року набув чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з пунктом 1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове

- 3 -

майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Поняття «мораторій» у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України).

Таким чином, установлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).

Крім того, згідно з пунктом 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Оскільки вказаний Закон не зупиняє дію решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень, на період чинності цього Закону. Рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає виконанню.

Такий правовий висновок був зроблений Верховним Судом України у справах 6-46цс15, 6-57цс15 та інших.

Судом першої інстанції у порушення вимог ст. 360-7 ЦПК України вказані правові висновки Верховного Суду України при вирішенні даного спору не враховані, рішення суду було ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права, а доводи апелянта є обґрунтованими, тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Згідно із частиною третьою статті 36 Закону України "Про іпотеку" договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України "Про іпотеку".

Пунктами 4 та 5 договору іпотеки від 21 лютого 2008р. визначено, що іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки в один із перерахованих у цьому пункті способів, у тому числі шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань у порядку, установленому Законом України "Про іпотеку".

Відповідно до частини першої статті 37 Закону України "Про іпотеку" іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права

- 4 -

власності на предмет іпотеки.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За таких обставин, іпотекодержатель має право заявити вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання свого права власності на нього у погашення заборгованості за кредитним договором.

Разом з тим, позивачем суду першої інстанції не було надано належних та достатніх доказів отримання права вимоги за договором іпотеки, який був укладений 21 лютого 2008р. між АКІБ «УкрСиббанк» та відповідачем.

Згідно пункту 2.1. договору купівлі-продажу вимоги за кредитами, укладеному 8 грудня 2011р. між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк», продавець погодився передати (відступити) права вимоги за кредитами та передати їх покупцеві, а покупець погоджується придбати права за кредитами та прийняти їх та сплатити ціну купівлі.

Пунктом 2.3. договору визначено, що права вимоги за кредитами переходять від продавця до покупця та з урахуванням інших зобов'язань продавця та покупця, викладених у цьому договорі, зобов'язання продавця передати права вимоги за кредитами покупцеві є виконаними з моменту підписання продавцем та покупцем акту приймання-передачі прав вимогами за кредитами у дату закриття.

У пункті 1.1. договору сторони зазначили, що права вимоги за кредитами означає всі права вимоги продавця в якості кредитодавця по відношенню до позичальників в якості позичальників стосовно кредитів за відповідними кредитними договорами, а також права вимоги продавця по відношенню до осіб, що надають забезпечення за відповідними договорами забезпечення.

Згідно наданого позивачем суду першої інстанції акту прийому-передачу документації від 28 березня 2012р. позивачу були передані документи тільки за кредитним договором, укладеним з відповідачем. Проте, відомостей про передачу документів за договором іпотеки, суду першої інстанції не надано.

Крім того, заявляючи вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, відповідно до положень ч. 1 ст. 60 ЦПК України позивач зобов'язаний надати докази наявності заборгованості відповідача за кредитним договором, а також підтвердити належними доказами розмір цієї заборгованості.

Разом з тим, у підтвердження наявності заборгованості відповідача за кредитним договором та її розміру, позивачем суду першої інстанції була надана довідка, підписана начальником управління супроводження операцій фізичних осіб АТ «Дельта Банк», згідно якої загальна заборгованість відповідача на 1 жовтня 2014р. складає 1 936 748грн. 74коп.

Проте, вказана довідка, на думку колегії суддів, не є належним доказом розміру заборгованості у розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України, оскільки не містить складових, з яких складалася заборгованість за тілом кредиту та процентами, період, за який нарахована заборгованість, внесення щомісячних платежів відповідачем, дати останнього платежу, що не дає можливості суду перевірити правильність нарахування заборгованості. Не було позивачем суду надано і виписок з особового рахунку відповідача.

За таких обставин, колегія суддів позбавлена можливості перевірити правильність нарахування позивачем заборгованості за кредитним договором, розмір якої заперечувався відповідачем під час розгляду справи судом першої інстанції. Також колегія суддів позбавлена можливості вирішити питання про застосування позовної давності, про що було заявлено відпвідачем у суді першої інстанції, до щомісячних платежів.

Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель

набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття

- 5 -

на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності.

Разом з тим, позивачем суду першої інстанції наданий висновок про вартість майна, відповідно до якого вартість предмета іпотеки станом на 3 листопада 2014р. становить 453 078грн., при цьому курс долара США до національної валюти становив 12, 950746грн. Однак, на момент ухвалення рішення суду курс долара США до національної валюти вже становив 21,1336750грн., а позивачем не надано доказів вартості предмета іпотеки саме на момент звернення до суду та ухвалення судового рішення.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що позивачем суду першої інстанції не було надано належних доказів у підтвердження набуття права вимоги до відповідача за договором іпотеки, у підтвердження розміру заборгованості відповідача за кредитним договором, а також вартості предмета іпотеки на момент звернення до суду з вимогою про передачу права власності на предмет іпотеки, а відтак, позовні вимоги не знайшли свого підтвердження, тому задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст.303, 307, 309, 313-314, 316-317 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 26 травня 2015р. скасувати, ухвалити нове рішення, яким у позові Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: