Справа № 148/2446/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 жовтня 2015 року Тульчинський районний суд

Вінницької області

В складі головуючого судді Ковганича С.В.

при секретарі Мрочко Т.О.

з участю позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Тульчина цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу та моральної шкоди.

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики грошей та моральної шкоди, мотивуючи свої вимоги тим, що боргові зобовязання ОСОБА_3 виникли 24.12.2009 року, коли вона спільно зі своїм чоловіком ОСОБА_5, позичили в нього 20000 доларів США та 10000 грн. На підтвердження факту отримання від нього в борг грошових коштів, відповідачкою ОСОБА_3 та ОСОБА_5 було написано відповідні розписки, а також розписки про свої зобовязання відносно повернення процентів за користування грошовими коштами, а саме зобовязались повертати в якості процентів 400 доларів США та 250 гривень щомісячно.

В зв'язку з неповерненням взятих в борг грошових коштів у визначений розписками термін, а саме, до 24.12.2010 року, відповідачка ОСОБА_3 та ОСОБА_5, звернулись до нього з проханням про продовження строку повернення боргу. 24.12.2010 року написали нові розписки, якими зобовязувались повернути грошові кошти з врахуванням процентів за користування грошима в розмірі 25000 доларів США та 10000 грн., а також розписки про виплату процентів в розмірі 500 доларів США та 250 грн. щомісяця.

Так, як у визначений термін, а саме, до 24.10.2011 року, взятих в борг грошових коштів, не було повернуто, відповідачка ОСОБА_3 та ОСОБА_5, з яким вона перебувала в незареєстрованому шлюбі, знову звернулись з проханням продовжити строк повернення грошей, взятих в борг. Він на дану пропозицію погодився, і між ними фактично було укладено в усній формі договір про продовження строку дії договору позики. В підтвердження цього факту та факту отримання в борг коштів відповідачка та ОСОБА_5 власноручно написали та передали йому в присутності свідків розписку про отримання грошей в борг.

У вказаний термін кошти йому не були повернуті. Він неодноразово звертався до ОСОБА_3 та ОСОБА_5 з вимогами повернути кошти, але ті відмовляли. Через деякий час ОСОБА_5 помер, а відповідачка ОСОБА_3 почала уникати зустрічей та розмовляти з приводу повернення боргу.

Вважає, що всі отриманні в борг кошти мають бути повернуті ОСОБА_3, так як остання брала їх в борг.

В зв'язку з цим просить суд, стягнути з відповідачки ОСОБА_3 грошові кошти отриманні в борг, з врахуванням 3% річних та індексу інфляції, в сумі 493507,55 грн., а також завдану моральну шкоду в сумі 20000 грн.

В судовому засіданні позивач свої вимоги підтримав в повному обсязі і просить суд їх задовольнити.

В обґрунтування позовних вимог суду надав пояснення аналогічні тим, що викладені в позовній заяві. Разом з тим, суду пояснив, що кошти ОСОБА_3 та ОСОБА_5 позичили в нього в 2008 році, в сумі 16000 доларів США та 10000 грн. Вказану розписку особисто написала ОСОБА_3, в якій розписались ОСОБА_3 та ОСОБА_5 В послідуючому вони зобовязались сплачувати йому щомісячно 400 доларів США та 250 грн. Але, за період з 2008 року по 2011 рік, вони сплачували йому по 400 грн. щомісячно, як проценти за отриману позику. Однак, кошти, які були отримані в позику, вони йому не повертали, тому в послідуючому ОСОБА_5 надавав йому розписки про позику вже більшої суми, до якої вони нараховували не повернуті відсотки. Але з 2009 року, фактично ніякі кошти вже не передавались, сума збільшувалась в зв'язку з неповерненням основного боргу, та з врахуванням відсотків. Стверджує, що всі розписки, які були написанні після 2008 року, писались ОСОБА_5 з відома ОСОБА_3

Відповідач позовні вимоги не визнала. В заперечення доводів позивача суду пояснила, що дійсно вона та ОСОБА_5 в 2008 році позичили в ОСОБА_1 кошти в сумі 16000 доларів США та 10000 грн., про що вона особисто написала розписку, в якій розписалась. Також в розписці розписався і ОСОБА_5, який помер 11.08.2011 року. На момент позики грошей, вона проживала разом з ОСОБА_5 в громадському шлюбі. Всіма отриманими в позику коштами розпоряджався ОСОБА_5, так як на той час вони займались торгівлею на ринку м. Тульчина. В послідуючому ОСОБА_5 та ОСОБА_1 вирішували питання щодо розрахунків за позикою, у її відсутність. Більше жодних розписок, вона не писала. Однак, ще був випадок,коли ОСОБА_1 приїхав до ОСОБА_5 на автомобілі і заставив підписати розписку про якусь позику, наскільки вона памятає, то можливо і дану розписку підписала і вона. Але коли це було вона не памятає, і на той час ніяких коштів вони вже не отримували. Разом з тим, подала до суду письмову заяву, в якій просить застосувати строк позовної давності щодо позики, яка була укладена в 2008 році.

Опитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 суду повідомив, що в 2008 році, він був присутній в якості свідка, при наданні позики ОСОБА_1 гр. ОСОБА_3 та ОСОБА_5 Передача коштів в сумі 16000 доларів США та 10000 грн. проходила в кіску на базарі м. Тульчина, де здійснювали торгівлю ОСОБА_3 та ОСОБА_5 При цьому ОСОБА_3 написала розписку про позику, в якій розписалась сама і також ОСОБА_5 Наскільки йому відомо, зі слів ОСОБА_1, позику йому не повернули. При інших написаннях розписок, він не був присутній.

Вислухавши позивача, відповідача, їх представників, опитавши свідка, дослідивши матеріали справи суд встановив:

Відповідно до копії розписки від 24.12.2008 року, ОСОБА_5 та ОСОБА_3, взяли в позику у ОСОБА_1 строком на один рік кошти в сумі 16000 доларів США та 10000 грн. (а.с. 55).

Вказані обставини визнанні сторонами і відповідно до вимог ст. 61 доказуванню не підлягають.

В обґрунтування своєї правової позиції позивачем також представлено суду оригінали та копії розписок про позику ОСОБА_3 та ОСОБА_5 в нього коштів:

- від 24.12.2009 року про позику 20000 доларів США (а.с. 56);

- від 24.12.2010 року про позику 25000 доларів США і 10000 грн. (а.с. 57);

- від 24.12.2010 року про позику 10000 гривень (а.с. 58);

- від 24.10.2011 року про позику 30000 доларів США (а.с. 67);

- від 24.10.2011 року про позику 10000 гривень (а.с. 68).

Відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобовязується їх повернути.

Ст. 1047 цього ж Кодексу визначено, що договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян.

В Ч.2 цієї статті передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка.

В статті 203 п.5 ЦК України зазначено, що правочин має вчинятись у формі встановленій законом.

За приписами ст. 1048 цього ж Кодексу позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Договір позики вважається безпроцентним, якщо, він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує п'ятдесятикратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, і не пов'язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін.

Статтею 1049 ч.1 ЦК України визначено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Таким чином, з системного аналізу вказаних правових норм випливає, що між ОСОБА_1 (позикодавцем) та ОСОБА_3 і ОСОБА_5 було укладено договір позики від 24.12.2008 року безпроцентний, так як сума договору становить 16000 доларів США і 10000 грн., і в п'ятдесятикратному розмірі перевищує неоподаткований мінімум доходів громадян. Крім того, в самому договорі не зазначено про нарахування та сплату процентів.

Позику було укладено строком на один рік, тобто 24.12.2009 року, позичальники мали б повернути позикодавцеві отримані кошти.

Оцінюючи доводи позивача щодо позики коштів та написання розписки відповідачкою та ОСОБА_5 від 24.12.2009 року, суд враховує як пояснення самого позивача, який вказав, що кошти передавались лише в грудні 2008 року, так і пояснення відповідачки, яка підтвердила вказані обставини.

Таким чином, судом встановлено, що в послідуючому кошти не передавались.

Крім того, відповідно до вимог ст. 60 ч.1 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Отже, позивач не довів суду свою позицію, щодо позики ним коштів ОСОБА_3 та ОСОБА_5 в період з 24.12.2009 року.

Також і відповідачкою ОСОБА_3 не доведено позицію щодо повернення нею чи іншим позичальником отриманих в позику грошових коштів, так як суду відповідачкою не представлено з даного приводу жодного належного та допустимого доказу.

За таких обставин, суд приходить до висновку про порушення відповідачкою ОСОБА_3 цивільного права позивача ОСОБА_1 на отримання (повернення) коштів переданих останнім за договором позики від 24.12.2008 року.

Разом з тим, вирішуючи питання щодо захисту порушеного права, суд враховує заяву відповідачки ОСОБА_3 про застосування строку позовної давності.

Відповідно до приписів встановлених в ст. ст. 256, 257 ЦК України, позовна давність, це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється в три роки.

В ч. 3 ст. 267 цього ж Кодексу визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, як відображено в ч.4 цієї ж статті ЦК.

Аналізуючи договір позики, на підтвердження якого представлена розписка від 24.12.2008 року, і який укладений строком на один рік, суд вважає,що початком перебігу строку позовної давності слід вважати 25.12.2009 року, і який закінчився 25.12.2012 року. Позивач же звернувся до суду 8.09.2014 року.

За змістом ст. 264 ч.1 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії,що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обовязку.

В даному випадку, суд не приймає до уваги представленні позивачем розписки в період з 24.12.2009 року по 24.10.2011 року, як доказ переривання строку позовної давності, так як самим позивачем вказані розписки надані на підтвердження вимоги про стягнення коштів за договором позики, які в дійсності не передавались відповідачу. Крім того, суд приймає до уваги пояснення позивача, який вказав на те, що всі розписки в період з 24.12.2009 року були написані ОСОБА_5, за відсутності відповідачки ОСОБА_3 При цьому позивачем не доведено, що підписи в цих розписках належать саме ОСОБА_3, а останньою вказані доводи заперечуються в повному обсязі.

За таких обставин, суд приходить до висновку про відмову в позові в частині стягнення коштів за договором позики в зв'язку зі спливом строку позовної давності.

При вирішенні питання щодо вимог позивача про стягнення моральної шкоди, судом враховано вимоги ст. 1167 ЦК України, якою визначенні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду. Однією із підстав такого відшкодування є інші випадки, встановленні законом. З аналізу ст. 611 ЦК України, якою передбаченні правові наслідки порушення зобов'язання, вбачається, що відшкодування моральної (немайнової) шкоди в договірних правовідносинах може здійснюватися виключно у випадках, що прямо передбачені законом, а також, якщо умови про відшкодування прописані в укладеному договорі.

Таким чином, в цій частині позивних вимог щодо відшкодування моральної шкоди необхідно відмовити в зв'язку з їх безпідставністю.

При вирішенні питання щодо судових витрат відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, приймаючи до уваги ті обставини, що в позові відмовлено понесенні судові витрати мають бути залишенні за сторонами.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 203, 256, 257, 264, 267, 611, 1046-1049, 1167 ЦК України, ст. ст. 4, 8, 10, 15, 18, 57- 60, 64, 88, 209, 213-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу відмовити в зв'язку з спливом строку позовної давності.

В позовних вимогах ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення моральної шкоди відмовити.

Судові витрати залишити за сторонами.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано до апеляційного суду Вінницької області через Тульчинський районний суд протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Повний текст судового рішення складено 15.10.2015 року.

Суддя: