АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 552/1900/15-ц Номер провадження 22-ц/786/2682/15Головуючий у 1-й інстанції Турченко Т.В. Доповідач ап. інст. Лобов О. А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2015 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого судді Лобова О.А.,

суддів Акопян В.І., Гальонкіна С.А.

при секретарі Гнатюк О.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м.Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою Цермолонського Івана Миколайовича, представника за довіреністю ПрАТ «Вищий навчальний заклад «Міжрегіональна академія управління персоналом», на рішення Київського районного суду м.Полтави від 13 липня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ПрАТ «Вищий навчальний заклад «Міжрегіональна академія управління персоналом» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені, індексації заробітної плати та моральної шкоди.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача,

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду із вказаним позовом, просив з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача на його користь

22 699 грн. 17 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача з посади директора Полтавської філії ПрАТ «Вищий навчальний заклад «Міжрегіональна академія управління персоналом»;

3 977 грн. 93 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача з посади завідувача кафедрою Полтавської філії ПрАТ «Вищий навчальний заклад «Міжрегіональна академія управління персоналом»;

9 744 грн. заборгованості із заробітної плати на посаді директора Коледжу при Полтавській філії ПрАТ «Вищий навчальний заклад «Міжрегіональна академія управління персоналом»;

6 090 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача з посади директора Коледжу при Полтавській філії ПрАТ «Вищий навчальний заклад «Міжрегіональна академія управління персоналом»;

476 грн. 22 коп. індексації заробітної плати за період з 10 квітня 2014 року по 29 грудня 2014 року;

3 000 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди.

Заявлені вимоги мотивовані тим, що після звільнення із займаних посад та остаточно з роботи 03 березня 2015 року відповідач сплатив заборгованість по заробітній платі лише 06 травня 2015 року.

Рішенням Київського районного суду м.Полтави від 13 липня 2015 року позов задоволений частково: стягнуто з ПрАТ «Вищий навчальний заклад «Міжрегіональна академія управління персоналом» на користь ОСОБА_3:

22 301 грн. 16 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з посади директора Полтавської філії ПрАТ «Вищий навчальний заклад «Міжрегіональна академія управління персоналом»;

4 162 грн. 95 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з посади завідувача кафедрою Полтавської філії ПрАТ «Вищий навчальний заклад «Міжрегіональна академія управління персоналом»;

9 744 грн. заборгованості із заробітної плати за час роботи на посаді директора Коледжу при Полтавській філії ПрАТ «Вищий навчальний заклад «Міжрегіональна академія управління персоналом»;

7 591 грн. 10 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача з посади директора Коледжу при Полтавській філії ПрАТ «Вищий навчальний заклад «Міжрегіональна академія управління персоналом»;

476 грн. 22 коп. індексації заробітної плати за період з 10 квітня 2014 року по 29 грудня 2014 року;

2 000 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди.

В апеляційній скарзі Цермолонський І.М., представник за довіреністю ПрАТ «Вищий навчальний заклад «Міжрегіональна академія управління персоналом», посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду першої інстанції у частині задоволених позовних вимог скасувати.

В обгрунтування вимог апеляційної скарги стверджується, що всупереч змісту ст.116 КЗпП України суд нарахував середній заробіток за затримку розрахунку при звільнені по кожній з посад, які займав позивач.

У резолютивній частині рішення суду відсутня указівка про визначення сум, які підлягають стягненню, без врахування сум податків і обов'язкових платежів.

Висновки суду про обґрунтованість вимог щодо стягнення заробітної плати за роботу на посаді директора коледжу суперечать наданим у справу доказам і положенням матеріального закону, якими врегульовані правовідносини з оплати праці.

Рішення суду у частині стягнення моральної шкоди не є обґрунтованим.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь в справі, дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити з наступних підстав:

Відповідно до п.1 ч.1 ст.307, ст.308 ЦПК України апеляційний суд за результатами розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції вправі відхилити апеляційну скаргу та залишити рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З матеріалів справи вбачається, що на підставі наказу №28-п від 09 квітня 2014 року ОСОБА_3 прийнятий на роботу на посаду директора Полтавської філії ПрАТ «Вищий навчальний заклад «Міжрегіональна академія управління персоналом».

Згідно наказу №33-п від 30 квітня 2014 року ОСОБА_3 призначений на посаду директора коледжу при Полтавській філії ПрАТ «Вищий навчальний заклад «Міжрегіональна академія управління персоналом» з 01 травня 2014 року.

Наказом №76-п від 26 серпня 2014 року ОСОБА_3 продовжені строки дії трудових договорів по двом посадам - директор Полтавської філії ПрАТ «Вищий навчальний заклад «Міжрегіональна академія управління персоналом» і директор коледжу при Полтавській філії ПрАТ «Вищий навчальний заклад «Міжрегіональна академія управління персоналом» до 29 грудня 2014 року.

Наказом №114-п від 22 грудня 2014 року ОСОБА_3 звільнений з посади директора Полтавської філії ПрАТ «Вищий навчальний заклад «Міжрегіональна академія управління персоналом», а також з посади директора коледжу при Полтавській філії ПрАТ «Вищий навчальний заклад «Міжрегіональна академія управління персоналом» з 29 грудня 2014 року на підставі п.2 ст.36 КЗпП України у зв'язку із закінченням строку дії трудового договору.

Згідно записів у трудовій книжці ОСОБА_3 з 01 вересня 2014 року по 29 грудня 2014 року виконував обов'язки завідувача кафедри соціально-гуманітарних дисциплін за внутрішнім сумісництвом. Наказом №340-п від 30 грудня 2014 року ОСОБА_3 переведений на посаду завідувача кафедри соціально-гуманітарних дисциплін на штатній основі.

Наказом №19-п від 03 березня 2015 року ОСОБА_3 звільнений з роботи за ч.3 ст.38 КЗпП України за власним бажанням у зв'язку з порушенням власником законодавства про працю.

На час звільнення з ОСОБА_3 не проведений розрахунок по усім належним йому виплатам. У період роботи ОСОБА_3 з вересня по грудень (включно) 2014 року індексація його заробітної плати не проводилася.

Згідно платіжного доручення №4662 від 06 травня 2015 року ПрАТ «Вищий навчальний заклад «Міжрегіональна академія управління персоналом» оплатило ОСОБА_3 заборгованість по заробітній платі у сумі 7 202 грн. 35 коп. (за січень, лютий і березень 2015 року).

Суд першої інстанції повно і всебічно дослідив надані сторонами докази, належно їх оцінив і дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову. При цьому суд правомірно виходив з доведеності факту невиконання відповідачем обов'язку своєчасно розрахуватися з працівником при його звільнені.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

За змістом ст.21 КЗпП України конституційне право особи на працю реалізується, зокрема шляхом укладення і подальшого виконання одного чи декількох трудових договорів між працівником і власником одного чи декількох підприємств, установ, організацій. Нормами трудового законодавства регламентований порядок укладення, виконання та розірвання трудового договору між працівником і власником підприємства, установи чи організації, при цьому законодавець не встановив певних особливих умов оплати праці і порядку звільнення осіб, які працюють за сумісництвом (у тому числі за внутрішнім), за винятком державних підприємств, установ, організацій (ст.102-1 КЗпП України).

Відповідач по справі - ПрАТ «Вищий навчальний заклад «Міжрегіональна академія управління персоналом», не є державним підприємством, установою чи організацією, отже на спірні правовідносини не розповсюджується дія Постанови КМУ №245 від 03 квітня 1993 року.

Нормами ст.116, ст.117 КЗпП України встановлені загальні вимоги щодо строків і порядку розрахунку з працівником при звільненні, а також - негативні наслідки (санкції) для власника підприємства у разі порушення строку розрахунку при звільнені. Будь-яких винятків (або особливостей) щодо проведення розрахунку при звільнені працівника-сумісника (у тому числі і внутрішнього) закон не містить. Термін «звільнення», використаний у цих правових нормах, слід розуміти як припинення трудового договору.

Таким чином, робота за сумісництвом є нічим іншим, як роботою за таким самим трудовим договором, як і за основним місцем праці або штатною (основною) посадою. Відтак, за винятком окремих випадків, до сумісництва повинні застосовуватися ті ж самі положення трудового законодавства, якими регулюються питання укладення, зміни, розірвання трудового договору (прийняття та звільнення з роботи), оплати праці, робочого часу, часу відпочинку тощо.

Відповідно до статті 47 КЗпП України в день звільнення працівника, в тому числі сумісника, власник підприємства зобов'язаний провести розрахунок у строки, зазначені у ст.116 КЗпП України. У разі невиконання цієї вимоги підприємство має виплатити працівнику його середній заробіток за весь час затримки виплати відповідних сум по день фактичного розрахунку відповідно до статті 117 КЗпП України.

Як вбачається зі змісту наказів про прийняття на роботу (посади), звільнення з роботи (посад) та записів у трудовій книжці, по кожній із трьох посад з ОСОБА_3 укладався окремий трудовий договір (а.с.10-16). Отже, після припинення кожного з трудових договорів відповідач був зобов'язаний провести з позивачем розрахунок по кожній із посад у порядку та строки, встановлені ст.116 КЗпП України.

З огляду на наведене слід визнати неспроможними доводи апеляційної скарги про те, що строк розрахунку по усім трьом посадам разом необхідно відраховувати з дня остаточного звільнення позивача з роботи, тобто з 03 березня 2015 року.

Той факт, що суд першої інстанції у резолютивній частині рішення не зазначив про обов'язок роботодавця утримати необхідні податки і збори із сум, що стягнуті на користь позивача, не може бути підставою для зміни чи скасування рішення суду у розумінні ст.309 ЦПК України, оскільки цей недолік може бути усунутий судом першої інстанції в порядку ст.221 ЦПК України.

Відповідно до ч.1 ст.21, ст.140, ст.141 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний створити необхідні організаційні та економічні умови для нормальної високопродуктивної роботи.

Згідно наказу №33-п від 30 квітня 2014 року ОСОБА_3 при призначенні на посаду директора коледжу встановлений посадовий оклад згідно із штатним розкладом (а.с.12). ОСОБА_3 звільнений з цієї посади на підставі п.2 ст.36 КЗпП України по закінченню строку трудового договору (а.с.14).

Відповідачем суду не надано належних і допустимих доказів того, що ОСОБА_3 були створені необхідні організаційні та економічні умови для нормальної високопродуктивної роботи на посаді директора коледжу, проте він всупереч вимогам закону не виконував роботу згідно укладеного трудового договору, за що притягувався до дисциплінарної чи іншої відповідальності. Притягнення ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності за порушення податкового законодавства не може бути розцінене як достатній доказ умисного порушення ним умов трудового договору (а.с.71).

Доводи апеляційної скарги відносно розміру заборгованості, визначеної судом по посаді директора коледжу, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки як зазначено вище відповідач не є державним підприємством чи установою і суду не надано будь-яких доказів щодо визначеного у встановленому порядку розміру заробітної плати ОСОБА_3 на посаді директора коледжу.

Стосовно визначеного судом першої інстанції розміру компенсації за моральну шкоду, то колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції і вважає, що при вирішенні цього питання суд першої інстанції врахував усі фактичні обставини та дотримався принципу розумності.

Апеляційна скарга не містить нових засобів доказування, її доводи не спростовують висновки суду першої інстанції.

Керуючись ст.303, ст.307 ч.1 п.1, ст.308, ст.314, ст.315 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Цермолонського Івана Миколайовича, представника за довіреністю ПрАТ «Вищий навчальний заклад «Міжрегіональна академія управління персоналом», відхилити.

Рішення Київського районного суду м.Полтави від 13 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий О.А. Лобов

Судді В.І. Акопян

С.А. Гальонкін

З оригіналом згідно

Суддя О.А.Лобов