Апеляційний суд Житомирської області
Справа №274/1807/15-ц Головуючий у 1-й інст. Хуторна І. Ю.
Категорія 32 Доповідач Коломієць О. С.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді: Коломієць О.С.

суддів: Зарицької Г.В., Якухно О.М.,

при секретарі

судового засідання: Добровольській Т.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу за позовом Бердичівського міжрайонного прокурора в інтересах держави в особі Департаменту фінансів Житомирської області державної адміністрації до ОСОБА_2 про стягнення коштів за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 04 вересня 2015 року, -

в с т а н о в и л а :

У квітні 2015 року позивач звернувся до суду з позовом, пред'явленим до ОСОБА_2, та просив ухвалити рішення, яким стягнути з останньої на користь Департаменту фінансів Житомирської обласної державної адміністрації кошти в розмірі 10305,58 грн., понесені обласною клінічною лікарнею ім. О.Ф. Гербачевського на лікування ОСОБА_3, яка отримала тяжкі тілесні ушкодження внаслідок скоєння відповідачкою злочину передбаченого ч.1 ст.121 КК України. В обґрунтування позову посилався на те, що ОСОБА_2 визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України, а тому сума, витрачена на стаціонарне лікування потерпілої від злочину, підлягає стягненню з відповідачки на користь бюджету, з якого фінансується лікувальний заклад.

Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 04 вересня 2015 року позов прокурора задоволено: стягнуто з ОСОБА_2 на користь Департаментьу фінансів ЖОДА витрати обласної клінічної лікарні ім. О.Ф. Гербачевського на лікування потерпілої ОСОБА_3 в сумі 10305,58 грн. Вирішено питання про судові витрати.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2, посилаючись на порушення норм матеріального права, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, просить рішення Бердичівського міськрайонного суду від 04.09.2015 р. скасувати, ухваливши нове про відмову в задоволенні позову. Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції, без належних і допустимих доказів, які б свідчили про понесені лікувальним закладом витрати на лікування потерпілої ОСОБА_3, безпідставно стягнув з неї такі кошти, не пересвідчившись з чого складаються ці витрати, так само безпідставно поклав в основу рішення довідку головного лікаря обласної лікарні про причинно-наслідковий зв'язок встановлених ОСОБА_3 діагнозів з отриманими тілесними ушкодженнями.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Статтею 308 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Як вбачається із матеріалів справи вироком Бердичівського міськрайсуду Житомирської області від 18.09.2014р. встановлено, що 05.06.2013р. близько 08 год. 30 хв. ОСОБА_2, знаходячись на автобусній зупинці поблизу Бердичівського кооперативного ринку по АДРЕСА_1 в м. Бердичеві, на ґрунті неприязних відносин з ОСОБА_3 вирішила заподіяти останній тілесні ушкодження. Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на заподіяння тілесних ушкоджень, ОСОБА_2, тримаючи в правій руці жіночу сумку, нанесла потерпілій один удар сумкою в ліву частину обличчя. В результаті злочинних дій ОСОБА_2 потерпілій ОСОБА_3 спричинено тілесні ушкодження у вигляді контузії важкого ступеню: сукон?юктивального розриву склери лівого ока, гематоми верхньої повіки лівого ока, що є тяжкими тілесними ушкодженнями, як такі, що потягнули за собою втрату працездатності більш ніж на одну третину ( а.с. 5-14).

Відповідно до змісту ч.1 ст.1206 ЦК України особа, яка вчинила злочин, зобов'язана відшкодувати витрати закладові охорони здоров'я на лікування потерпілого від цього злочину. Відповідальність за відшкодування витрат на лікування особи, яка потерпіла від злочину, може покладатися на засуджених та відшкодуванню підлягають витрати на стаціонарне лікування.

Відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого від злочину можливе лише тоді, коли є причинний зв'язок між злочинними діями чи бездіяльністю винної особи та перебуванням потерпілого на такому лікуванні.

Тобто, законодавець покладає обов'язок відшкодувати кошти, витрачені закладом охорони здоров'я на стаціонарне лікування потерпілого від злочину, саме на особу, яка вчинила злочин та у відповідному порядку визнана винною у вчиненні злочину.

Згідно зі змістом ч.4 ст.61 ЦПК Українит вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, обов'язковий для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Питання про відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого вирішується згідно з Порядком обчислення розміру фактичних витрат закладу охорони здоров'я на стаціонарне лікування потерпілого від злочинного діяння та зарахування стягнення з винних осіб коштів до відповідного бюджету і їх використання, затвердженим постановою КМУ від 16.07.1993 р. № 545.

Матеріалами справи доводиться та судом встановлено, що вироком Бердичівського міськрайсуду від 18.09.2014р. ОСОБА_2 визнано винуватою у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.121 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років. На підставі ст.75 КК України звільнено ОСОБА_2 від відбування покарання з випробуванням протягом 3 років іспитового строку.

Таким чином, вчинення ОСОБА_2 умисного суспільно-небезпечного діяння знаходиться в прямому причинному зв'язку з виникненням у потерпілої тяжких тілесних ушкоджень та їх наслідків.

Внаслідок вчинення злочину потерпіла ОСОБА_3 отримала тяжкі тілесні ушкодження зі стійкою втратою працездатності не менш як на одну третину.

Потерпіла внаслідок злочину перебувала на лікуванні в центрі мікрохірургії ока обласної клінічної лікарні ім. О.Ф. Гербачевського. У зв'язку з цим заклад охорони здоров'я вимушений був понести витрати на стаціонарне лікування потерпілої.

Медичне об'єднання визначило суму понесених ним витрат на стаціонарне лікування потерпілої від злочину, виходячи з 17 ліжко-днів, проведених ОСОБА_3 на лікуванні з 05.06.2013р. по 22.06.2013р. у сумі 5322,36 грн. з розрахунку вартості одного ліжко-дня - 313,08 грн., 8 ліжко-днів, проведених на лікуванні з 26.09.2013р. по 04.10.2013р. у сумі 1927,52 грн. з розрахунку вартості одного ліжко-дня - 240,94 грн. та 10 ліжко-днів, проведених на лікуванні з 07.11.2014р. по 17.11.2014р. у сумі 3055,70 грн. з розрахунку вартості одного ліжко-дня - 305,57 грн.

Таким чином, перебування ОСОБА_3 на стаціонарному лікуванні у центрі мікрохірургії ока обласної клінічної лікарні ім. О.Ф. Гербачевського з 05.06.2013р. по 22.06.2013р. з діагнозом контузія важкого ступеня : сукон"юктивальний розрив склери лівого ока, гематома верхньої та нижньої повіки лівого ока; з 26.09.2013р. по 04.10.2013р. з діагнозом: субатрофія лівого ока внаслідок субкон"юктивального розриву склери та з 07.11.2014р. по 17.11.2014р. з діагнозом: часткова атрофія зорового нерву правого ока, анофтальм зліва, дисциркуляторна енцефалопатія ІІ ступеню, цефалічний синдром стало наслідком нанесеного ОСОБА_2 удару сумкою в ліву частину обличчя ОСОБА_3 і було зумовлено неправомірними діями з боку відповідачки.

Доказів того, що потерпіла перебувала на такому стаціонарному лікуванні необґрунтовано, і що дані діагнози не знаходяться у причинно-наслідковому зв"язку з вчиненням неправомірних дій ОСОБА_2 у матеріалах справи немає.

З огляду на вище викладене, суд першої інстанції обґрунтовано стягнув з ОСОБА_2, яка вчинила злочин, на користь фінансового управління кошти у сумі 10305 грн. 58 коп., які затрачені закладом охорони здоров'я, на стаціонарне лікування потерпілої від злочину особи.

За роз'ясненнями п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину, та судових витрат» № 11 від 07.07.1995 року із змінами та доповненнями «Про відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину, та судових витрат» питання про відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого вирішується згідно з «Порядком обчислення розміру фактичних витрат закладу охорони здоров'я на стаціонарне лікування потерпілого від злочинного діяння та зарахування стягнених з винних осіб коштів до вiдповiдного бюджету i їх використання», затвердженим постановою Кабінету Мiнiстрiв України N 545 від 16 липня 1993 року. Як передбачено цим Порядком обчислення сума коштів, що підлягає відшкодуванню, визначається закладом охорони здоров'я, в якому перебував на лiкуваннi потерпілий, з урахуванням кількості ліжко-днів, проведених ним у стацiонарi, та щоденної вартості його лікування. До справи має бути приєднана довідка - розрахунок бухгалтерії цього закладу із записом про вартість одного ліжко-дня та загальну суму фактичних витрат на лікування потерпілого.

За вимогами ч.1 ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Посилання в апеляційній скарзі про те, що довідка лікувального закладу є неналежним доказом оскільки не містить в собі розшифровки «загальних витрат», до яких можливо включено витрати лікарні на ремонт, придбання інвентаря та обладнання, колегією судів не прпиймаються, оскільки такий довід суперечить вимогам ст.58 ЦПК України, так як довідка містить в собі інформацію щодо предмета доказування.

Доводи апеляційної скарги проте, що з апелянта вже стягнуто понесені ОСОБА_3 витрати на лікування на купівлю медичних препаратів і вона в зв»язку з цим не має обов'язку по сплаті лікування потерпілої, не є переконливими, бо відшкодування матеріальної та моральної шкоди потерпілому не означає відшкодування витрат на лікування закладові охорони здоров'я, що передбачено ст.. 1206 ЦК України, які визначаються у порядку затвердженому Постановою КМ України N 545 від 16 липня 1993 року.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, а лише відображають позицію позивача, яка перевірена і оцінена судом першої інстанції і не доводять порушення судом першої інстанції норм процесуального і матеріального права, які б призвели до неправильного вирішення справи

Таким чином, суд першої інстанції в повному об»ємі з»ясував права та обов»язки сторін, встановив обставини справи, висновки яким відповідають, правильно застосував норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, а тому згідно ст. 308 ЦПК України рішення суду залишається без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 312-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 04 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала Апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення. Вона може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Судді: