Єдиний унікальний номер 226/530/15-ц Номер провадження 22-ц/775/88/2015
Суддя 1 інстанції: Петунін І.В.
Категорія 53 Доповідач: Новосядла В.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 жовтня 2015 року м. Артемівськ

Апеляційний суд Донецької області у складі:

головуючого: судді Новосядлої В.М.,

суддів: Азевича В.Б., Новосьолової Г.Г.,

при секретарі Зілаковій Я.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 на рішення Димитровського міського суду Донецької області від 21 квітня 2015 року та на додаткове рішення Димитровського міського суду Донецької області від 12 серпня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до державного підприємства «Красноармійськвугілля» про стягнення середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

Рішенням Димитровського міського суду Донецької області від 21 квітня 2015 року було відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до державного підприємства «Красноармійськвугілля» про стягнення середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди.

Додатковим рішенням Димитровського міського суду Донецької області від 12 серпня 2015 року було відмовлено у задоволенні позову через відсутність права на отримання компенсації втрати частини доходів у зв*язку із порушенням строків їх виплати.

Не погодившись із рішенням суду, позивач приніс апеляційну скаргу на основне рішення, в якій просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов з наступних підстав:

- суд першої інстанції неправильно не застосував до вказаних правовідносин Закон України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв*язку із порушенням строків їх виплати» від 19 жовтня 2000 року та Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв*язку із порушенням термінів їх виплати, затверджений Постановою КМ України №159 від 21 лютого 2001 року,

- поза увагою суду першої інстанції залишилось те, що позивач звільнився з роботи 1 липня 2014 року і в останній день роботи не був присутній на роботі. З заявою про виплату розрахунку звернувся 4 серпня 2014 року, а розрахунок йому був виплачений у листопаді 2014 року, тобто через три місяці після звільнення,

- висновок суду першої інстанції про пропуск позивачем строку позовної давності, на думку позивача, не відповідає вимогам частини 2 статті 233 ЦПК України, відповідно до якої працівник має право звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати без обмеження будь-яким строком,

- позивач зазначає, оскільки йому не була нарахована компенсація втрати частини доходів у зв*язку із порушенням строків їх виплати, то це свідчить про те, що з ним не був проведений остаточний розрахунок, а тому, на його думку, відповідач повинен був виплатити його середній заробіток за час затримки розрахунку з 5 серпня 2014 року по 23 березня 2015 року.

В апеляційній скарзі на додаткове рішення Димитровського міського суду Донецької області від 12 серпня 2015 року позивач просить його скасувати через порушення норм матеріального і процесуального права.

Під час розгляду справи в апеляційній інстанції сторони не з*явились, повідомлені належним чином про час і місце розгляду справи, про що свідчать поштові карточки із їх підписами про отримання судових повісток.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційні скарги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено.

Позивач знаходився у трудових відносинах з відповідачем з 10 вересня 2012 року по 1 липня 2014 року.

Наказом №321о/к від 1 липня 2014 року позивач був звільнений з роботи на підставі пункту 2 частини 1 статті 40 КЗпП України.

В день звільнення позивач не був присутній на роботі.

З заявою про виплату йому розрахунку він звернувся до відповідача 4 серпня 2014 року.

Згідно із довідкою підприємства заборгованість по заробітній платі позивача, на час звільнення, складає 4 708 гривень 50 копійок - компенсація за невикористану відпустку та 10 800 гривень 71 копійка - заборгованість по оплаті лікарняних листків за рахунок Фонду соціального страхування ( а.с.10).

За даними відповідача належні позивачу при звільненні суми були виплачені йому 11 листопада 2014 року ( а.с24).

Пунктом 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 06 листопада 1992 року передбачено, що оскільки при пропуску місячного і тримісячного строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з'ясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи, права і обов'язки сторін.

Під час розгляду справи у суді першої інстанції було встановлено, що при звільненні з позивачем не був проведений розрахунок у відповідності до вимог статті 116 КЗпП України, що свідчить про порушення його права.

Відповідно до частини 1 статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до пункту 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» №13 від 24 грудня 1999 року не проведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку.

Із вказаним позовом позивач звернувся до суду 20 лютого 2015 року, тобто через 3 місяці 9 днів після виплати йому остаточного розрахунку (11 листопада 2014 року).

Позивач не ставив питання про поновлення строку на звернення до суду.

Таким чином, суд першої інстанції встановив, що право позивача на своєчасне отримання розрахунку при звільненні було порушено і тримісячний строк на звернення до суду позивачем був пропущений. Позивач не ставив питання про поновлення строку на звернення до суду.

А за таких обставин суд першої інстанції правильно прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову через пропуск строку на звернення до суду.

Відповідно до частини 1 статті 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Підстав для скасування рішення суду від 21 квітня 2015 року, в межах доводів апеляційної скарги, немає.

Що стосується доводу апеляційної скарги про те, що через несвоєчасну виплату позивачу допомоги по непрацездатності необхідно застосовувати Закон України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв*язку із порушенням строків їх виплати», то апеляційний суд виходить із наступного.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції 23 березня 2015 року позивач подав заяву про уточнення позовних вимог (а.с. 29), а саме: збільшив період затримки розрахунку до 23 березня 2015 року, змінив розмір середньої заробітної плати за затримку розрахунку з 186 708 гривень 39 копійок (так зазначено в позовній заяві) до 25 855 гривень 20 копійок та просив стягнути моральну шкоду у розмірі 1 500 гривень.

Як на підставу позову в уточненій позовній заяві ОСОБА_1 посилається на те, що на день звільнення та на час подачі уточнення до позову підприємство не нарахувало йому компенсацію втрати частини доходів у зв*язку із порушенням строків їх виплати, що на його думку свідчить про те, що станом на 23 березня 2015 року підприємство не провело з ним розрахунку при звільненні.

Таким чином, уточнюючи свій позов, позивач в мотивувальній частині позовної заяви в обґрунтування своїх вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку посилається на своє право отримувати компенсацію втрати частини доходів у зв*язку із порушенням строків їх виплати, а в резолютивній частині позовної заяви не просить суд першої інстанції стягнути з відповідача компенсацію втрати частини доходів у зв*язку із порушенням строків їх виплати.

А оскільки середній заробіток за час затримки розрахунку є матеріальною відповідальністю роботодавця за не проведення із працівником розрахунку при звільненні у відповідності до вимог статті 116 КЗпП України, то право на стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку залежить від невиплати з вини відповідача належних звільненому працівникові сум.

Ухвалюючи основне рішення 21 квітня 2015 року, суд першої інстанції не перевірив вказані доводи позивача щодо його права на отримання компенсації втрати частини доходів у зв*язку із порушенням строків виплати допомоги по тимчасовій непрацездатності відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв*язку із порушенням строків їх виплати», на що позивач посилався в своїй апеляційній скарзі на рішення суду першої інстанції від 21 квітня 2015 року.

За таких обставин виникла необхідність в ухваленні додаткового рішення по справі.

Право на стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку є похідним і виникає лише у разі доведеності права на отримання і не нарахування компенсації за несвоєчасну виплату належної позивачеві допомоги по тимчасовій непрацездатності.

Оскільки позивач не звертався до суду з позовом про стягнення з відповідача компенсації втрати частини доходів у зв*язку із порушенням строків виплати допомоги по тимчасовій непрацездатності, то суд першої інстанції правильно прийшов до висновку у додатковому рішенні про відмову у задоволенні позову про стягнення середньої заробітної плати.

Відповідно до частини 1 статті 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 308, 315 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Димитровського міського суду Донецької області від 21 квітня 2015 року і додаткове рішення Димитровського міського суду Донецької області від 12 серпня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена до касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Судді: