Справа № 473/3461/15-ц
РІШЕННЯ

іменем України

"20" жовтня 2015 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області в складі: головуючого - судді Вуїва О.В., при секретарі Заблоцькій М.М.,

за участю: позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вознесенську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Вознесенський районний відділ Управління Державної міграційної служби в Миколаївській області, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

В серпні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_7, ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначав, що він є власником житлового будинку АДРЕСА_1 Миколаївської області, зареєстрований та мешкає з цією ж адресою.

В будинку крім нього зареєстровані колишні його власники та мешканці (ОСОБА_2, ОСОБА_7,) а також близькі родичі позивача (ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6.), які за місцем реєстрації протягом тривалого часу без поважних причин не проживають та не бажають в подальшому користуватися житловим приміщенням, витрати по утриманню житла не несуть, особистих речей останніх в будинку немає, проте вони не знялися з реєстрації з місця попереднього проживання.

Зазначене створює позивачу перешкоди в користування та розпорядженні належним йому майном.

В зв'язку з цим ОСОБА_1 на підставі положень ст.ст. 319, 321, 391, 405, 406 ЦК України просив визнати ОСОБА_2, ОСОБА_7, ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6 такими, що втратили право користування належним йому житловим приміщенням.

Ухвалою суду від 20 жовтня 2015 року позов в частині вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_7 залишено без розгляду.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав у повному обсязі, надав пояснення, аналогічні викладеним в позові.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з'явився, проте надав суду письмову заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги визнає повністю.

Відповідачі ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6 в судове засідання не з'явилися, судом належним чином про час та місце розгляду справи повідомлені, причини неявки суду не повідомили.

Представник третьої особи - Вознесенського РВ УДМС України в Миколаївській області в судове засідання не з'явилася, проте надала суду письмову заяву про розгляд справи без її участі, проти задоволення позову не заперечує.

Суд вважав можливим провести розгляд справи без особистої участі відповідачів та представника третьої особи, оскільки матеріали справи містять достатньо доказів про права та взаємовідносини сторін.

Заслухавши пояснення позивача ОСОБА_1, показання свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9, дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, суд прийшов до наступного.

В судовому засіданні встановлено, що позивач є власником житлового будинку АДРЕСА_1 Миколаївської області, зареєстрований та мешкає з цією ж адресою.

В будинку крім нього зареєстровані колишній його співвласник та мешканець (ОСОБА_2.), а також в якості членів сім'ї позивача його близькі родичі (ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6.).

Проте, як вбачається з показань свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9 та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи (а.с. 11), відповідачі в будинку тривалий час без поважних причин не проживають та не виявляють бажання користуватися житлом.

Також в матеріалах справи відсутні докази, що останні сплачують за цією адресою комунальні послуги, приймають участь в утриманні будинку, в будинку наявні їх особисті речі.

В той же час відповідачі, фактично змінивши місце проживання, не знялися з місця попереднього проживання, що створює ОСОБА_1 перешкоди в користуванні та розпорядженні своїм майном.

Відповідно до ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Члени сім'ї власника будинку (квартири) зобов'язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту.

До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу (дружина, діти, батьки власника, інші особи, якщо вони постійно проживають з власником і ведуть з ним спільне господарство). Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Житловий кодекс України не містить норм щодо підстав та порядку визнання члена сім'ї власника житла (в тому числі колишнього) таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Проте такі підстави та порядок визначені нормами Цивільного кодексу України, які регулюють правовідносини припинення сервітуту.

Зокрема, положеннями ст. 405 ЦК України передбачено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Судом встановлено, що відповідачі ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6 за місцем реєстрації без поважних причин не проживають понад встановлений законом річний строк, між ними та власником житла не встановлено наявність домовленості щодо іншого порядку користування житлом або інших строків збереження житлового приміщення.

Що стосується відповідача ОСОБА_2, то згідно вимог ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно роз'яснень, які надав Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п.п. 33, 34 постанови №5 від 07 лютого 2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого.

Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316-319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР.

У зв'язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації.

За такого суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

В той же час, оскільки позивач не претендує на відшкодування понесених ним судових витрат, а тому вони не підлягають розподілу.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 209, 212, 213, 214, 215, 216 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Вознесенський районний відділ Управління Державної міграційної служби в Миколаївській області, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням - задовольнити повністю.

Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_5 такими, що втратили право користування житловим будинком АДРЕСА_1 Миколаївської області.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Миколаївської області через міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: О.В. Вуїв