Ухвала

іменем україни

21 жовтня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С..

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, Берегівської міської ради про визнання частково недійсним рішення Берегівської міської ради та визнання недійсним і скасування державного акта про право власності на земельну ділянку, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 05 лютого 2015 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 17 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду із указаним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що 19 березня 2014 року під час ознайомлення з висновками почеркознавчої експертизи, проведеної в рамках кримінального провадження, порушеного за фактом підробки документів, а саме: підписів в акті встановлення та погодження зовнішніх меж земельної ділянки від 28 лютого 2007 року, на підставі якого було виділено ОСОБА_4 землі у приватну власність, що перевищує норму за законом та порушує його право на частину земельної ділянки. Також зазначає, що при загальній площі земельної ділянки 0,0519 га відповідач ОСОБА_4 отримав у власність на підставі рішення Берегівської міської ради від 21 травня 2004 року земельну ділянку площею 0,0279 га, що більше, ніж передбачено законом.

Враховуючи наведене, позивач просив скасувати рішення 19 сесії IV скликання Берегівської міської ради від 21 травня 2004 року № 503 в частині передачі земельної ділянки АДРЕСА_1, площею 0,0279 га у власність ОСОБА_4 та визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0279 га, що розташована по АДРЕСА_1, від 01 серпня 2007 року, виданий на ім'я відповідача.

Рішенням Берегівського районного суду Закарпатської області від 05 лютого 2015 року, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 17 квітня 2015 року, позов задоволено.

Визнано частково недійсним і скасовано рішення 19 сесії IV скликання Берегівської міської ради від 21 травня 2004 року № 503 в частині передачі земельної ділянки АДРЕСА_1, площею 0,0279 га у власність ОСОБА_4

Визнано недійсним і скасовано державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0279 га, що розташована по АДРЕСА_1, від 01 серпня 2007 року, виданий на ім'я ОСОБА_4

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі заявник просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судами встановлено, що рішенням 19 сесії IV скликання Берегівської міської ради від 21 травня 2004 року № 503 передано безкоштовно у власність ОСОБА_4 земельну ділянку площею 0,0279 га по АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд.

На підставі даного рішення видано відповідний державний акт, який посвідчує право власності ОСОБА_4 на вищевказану земельну ділянку. При цьому загальна площа земельної ділянки по АДРЕСА_1 становить 0,0518 га, з яких: 0,0279 га виділено відповідачу, 0,0088 га землі загального користування, а 0,0151 га землі знаходиться в користуванні ОСОБА_3

При цьому ОСОБА_3 є власником 3/5 частини будинку АДРЕСА_1, а ОСОБА_4 - тільки 2/5 частини вказаного будинку.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що розмір переданої у власність відповідача земельної ділянки перевищує норму, на яку він має право, чим порушено права позивача. Крім того, вказана земельна ділянка була передана у власність відповідача без погодження її меж.

Колегія суддів суду касаційної інстанції погоджується з висновками судів попередніх інстанцій виходячи з наступного.

Сторони у справі є користувачами спірної земельної ділянки, як співвласники будинковолодіння, яке розташоване на цій земельній ділянці.

Відповідно до п. г ч. 1 ст. 96 ЗК України землекористувачі зобов'язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів.

Під час виконання технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку, необхідно, крім іншого, також погодити межі земельної ділянки із суміжними землевласниками та землекористувачами.

Як вбачається із висновку почеркознавчої експертизи від 04 березня 2014 року, проведеної в рамках кримінального провадження, підпис навпроти прізвища «ОСОБА_3» в акті встановлення та погодження зовнішніх меж земельної ділянки від 28 лютого 2007 року виконаний не ОСОБА_3

Тобто позивач ОСОБА_3 не погоджував меж наданої відповідачу земельної ділянки та зазначеного акта встановлення і погодження меж не підписував.

Відповідно до ч. 4 ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

Враховуючи наведене, Берегівська міська рада безпідставно передала у приватну власність ОСОБА_4 земельну ділянку площею 0,0279 га, оскільки такий розмір перевищує норму, на яку останній мав право за законом.

Ухвалюючи оскаржувані рішення, суди з дотриманням вимог ст. ст. 213, 214, 303 ЦПК України правильно визначилися з характером спірних правовідносин та дійшли обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог з підстав того, що передача відповідачу земельної ділянки відбулася з порушенням вимог ч. 4 ст. 120 ЗК України.

Перевіривши доводи касаційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів суду касаційної інстанції дійшла висновку про відхилення касаційної скарги та залишення без змін рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 05 лютого 2015 року та ухвали апеляційного суду Закарпатської області від 17 квітня 2015 року, оскільки судові рішення законні та обґрунтовані, а доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 05 лютого 2015 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 17 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

О.В. Кафідова

О.В. Умнова

І.М. Фаловська