У х в а л а

іменем україни

21 жовтня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Юровської Г.В.,

суддів: Леванчука А.О., Мазур Л.М.,

Нагорняка В.А., Писаної Т.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу,

за касаційними скаргами ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 23 січня 2015 року та рішення апеляційного суду Харківської області від 24 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2011 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, який уточнила в процесі розгляду справи, та остаточно просила стягнути з відповідачки на її користь грошові кошти у розмірі 75 409 грн 00 коп., а саме: суму основного боргу у розмірі 35 200 грн; 22 % річних за користування грошима у розмірі 16 188 грн 00 коп.; 3 % річних - 5 951 грн 00 коп.; інфляційні нарахування - 12 333 грн 00 коп. та судові витрати у розмірі 5 737 грн 00 коп.

На обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що 19 грудня 2008 року вона позичила ОСОБА_5 грошові кошти у сумі 35 200 грн з терміном повернення до 19 грудня 2009 року та сплатою 22 % річних, що підтверджується власноруч написаною позичальником розпискою.

Позивачка вказала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 позичальник ОСОБА_5 помер, про що вона дізналася від знайомих 23 січня 2011 року, а спадщину після його смерті у повному обсязі прийняла його дружина ОСОБА_4

Посилаючись на те, що з метою урегулювання спору вона зверталася до відповідачки про повернення боргу та надсилала претензію кредитора до Другої харківської державної нотаріальної контори, проте відповідачка ухиляється від покладених на неї обов'язків, у зв'язку із чим просила задовольнити позов.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 23 січня 2015 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 суму заборгованості у розмірі 63 721 грн, яка складається із суми простроченої заборгованості у розмірі 35 200 грн, процентів за користування коштами - 16 188 грн, інфляційних витрат - 12 333 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 24 березня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково, рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 23 січня 2015 року змінено в частині розміру суми боргу та судового збору.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 суму боргу у розмірі 57 557 грн 30 коп.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить змінити рішення апеляційного суду в частині визначення загальної суми боргу та судових витрат, а саме: стягнути з відповідачки на її користь грошові кошти у розмірі 69 672 грн та судові витрати у розмірі 5 819 грн 28 коп.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційних скарг і заперечення ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на них, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційні скарги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги, виходив із наявності оригіналу розписки ОСОБА_5 та, врахувавши висновок судової почеркознавчої експертизи від 03 червня 2014 року № 3512, дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення із відповідачки суми боргу, 22 % річних та інфляційних втрат у зв'язку із прийняттям нею спадщини після померлого ОСОБА_5; відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення 3 % річних від простроченої суми, передбачених ст. 625 ЦК України, суд виходив з того, що сторони, укладаючи договір позики, встановили відповідальність ОСОБА_5 за порушення виконання зобов'язання у розмірі 22 % річних, а тому такі вимоги задоволенню не підлягають.

Апеляційний суд, змінюючи рішення суду першої інстанції в частині розміру суми боргу та судового збору, погодився із висновком місцевого суду про наявність підстав для стягнення з відповідачки суми боргу, 22 % річних та інфляційних втрат, проте дійшов висновку, що сума, яка підлягає стягненню, розрахована невірно, оскільки такі нарахування мають проводитися до дня смерті ОСОБА_5

Згідно зі ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/T041618.html> повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/T041618.html> посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/T041618.html>, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Колегія суддів суду касаційної інстанції вважає, що зазначеним вимогам рішення суду апеляційної інстанції не відповідає з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено та підтверджується матеріалами справи, що відповідно до договору позики від 19 грудня 2008 року ОСОБА_5 отримав від ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 35 200 грн та зобов'язався повернути їх у термін до 19 грудня 2009 року з виплатою 22 % річних, на підтвердження чого видав розписку (а. с. 100, т. 1).

Відповідно до висновку судової почеркознавчої експертизи від 03 червня 14 року № 3512, проведеної Харківським НДІСЕ ім. засл. проф. М.С. Бокаріуса, вказана розписка написана ОСОБА_5 (а. с. 179-182, т. 1).

Згідно зі свідоцтвом про смерть ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 5, т. 1), а позичені гроші ним не повернуті, оскільки оригінал розписки знаходився у позивачки.

Також установлено, що після смерті позичальника ОСОБА_5 спадщину у вигляді Ѕ частини житлового будинку АДРЕСА_1 з відповідною частиною надвірних будівель прийняла відповідач ОСОБА_4, отримавши 16 січня 2014 року свідоцтво про право на спадщину за заповітом (а. с. 24, т. 2).

11 липня 2011 року на адресу Другої харківської державної нотаріальної контори надійшла претензія кредитора ОСОБА_3 після смерті ОСОБА_5, яка зареєстрована в журналі реєстрації вхідної кореспонденції за № 685/01-16.

Також 19 липня 2011 року позивачка направила претензію кредитора ОСОБА_4, у зв'язку із чим суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про непропущення позивачем установленого ч. 2 ст. 1281 ЦК України строку на пред'явлення вимоги до спадкоємців (а. с. 13-14, т. 1).

Відповідно до ст. ст. 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

За змістом зазначених норм у разі смерті фізичної особи, боржника за зобов'язаннями у правовідносинах, що допускають правонаступництво в порядку спадкування, обов'язки померлої особи (боржника) за загальним правилом переходять до іншої особи - її спадкоємця, таким чином, відбувається передбачена законом заміна боржника за зобов'язанням.

При цьому спадкоємці несуть зобов'язання погасити нараховані відсотки і неустойку тільки в тому випадку, якщо вони вчинені позичальникові за життя. Інші нараховані зобов'язання фактично не пов'язані з особою позичальника і не можуть присуджуватися до сплати спадкоємцями.

Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За приписами ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов'язання» (ст. ст. 530, 631 ЦК України).

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч. 1 ст. 530 ЦК України).

Згідно зі ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

На відміну від неустойки, яка є засобом забезпечення виконання зобов'язання і одночасно способом цивільно-правової відповідальності, стягнення 3 % річних від простроченої суми (ст. 625 ЦК України) не є санкцією (неустойкою), а є способом захисту майнового права, який полягає в отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов'язання.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд залишив поза увагою, що боржником у розписці зазначено про обов'язок повернення суми боргу зі сплатою 22 % річних за період займу до 19 грудня 2009 року, проте апеляційний суд не надав оцінки тому, чи можливе нарахування відсотків поза строком дії договору позики, у зв'язку із чим дійшов помилкового висновку, що нарахування відсотків у розмірі, визначеному договором, має проводитися до дня смерті ОСОБА_5, та не врахував, що наслідки порушення договору позичальником визначено ст. 1050 ЦК України, відповідно до ч. 1 якої, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.

Крім того, згідно зі ст. 1282 ЦК України спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов'язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено.

У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.

Відповідно до ст. ст. 213, 215 ЦПК України, п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1976 року № 11 «Про судове рішення» резолютивна частина рішення повинна мати вичерпні, чіткі, безумовні і такі, що випливають із встановлених фактичних обставин, висновки по суті розглянутих вимог.

Судом апеляційної інстанції не надано належної оцінки вказаним нормам матеріального права з урахуванням встановлених обставин і наявних у справі доказів, не враховано, що відповідачка успадкувала усі права та обов'язки померлого ОСОБА_5, в тому числі і за договором позики, в межах вартості успадкованого майна, про що також не зазначено у резолютивній частині рішення.

Враховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом не встановлені, рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Зважаючи на вищевикладене та керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги ОСОБА_4 та ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 24 березня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Г.В. Юровська

Судді: А.О. Леванчук

Л.М. Мазур

В.А. Нагорняк

Т.О. Писана