Справа № 459/5172/13 Головуючий у 1 інстанції: Грабовський В.В.
Провадження № 22-ц/783/5165/15 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2015 року м.Львів

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Бойко С.М.,

суддів: Берези В.І., Штефаніци Ю.Г.,

секретаря - Глинського О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні без фіксування судового процесу звукозаписувальним технічним засобом цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 14 листопада 2013 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства «Львіввугілля» про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров'я при виконанні трудових обов'язків внаслідок професійного захворювання,-

встановила:

У жовтні 2013 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про відшкодування відповідачем моральної шкоди у розмірі 30000 гривень, завданої йому ушкодженням здоров'я при виконанні трудових обов'язків, яке він отримав, працюючи з 28 серпня 1985 року до 30 січня 1995 року на посаді підземного гірника в шахтах державного підприємства (далі-ДП) «Львіввугілля» в шкідливих умовах праці, внаслідок чого за висновком медико-соціальної експертної комісії (далі-МСЕК) від 13 квітня 1995 року йому вперше було встановлено III групу інвалідності та втрату 60% професійної працездатності, а в подальшому - безстроково, і від якого стан його здоров'я постійно погіршувався, з'являлись супутні хвороби, у зв'язку з чим він неодноразово потребував медичної допомоги та лікування, що завдавало йому тривалих фізичних та душевних страждань через біль та відчуття неповноцінності, вимагало додаткових зусиль для організації свого життя та побуту.

Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 14 листопада 2013 року (а.с.50-53) позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто з ДП «Львіввугілля» у користь ОСОБА_2 3000 гривень на відшкодування моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоров'я при виконанні трудових обов'язків внаслідок професійного захворювання. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Додатковим рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 06 лютого 2014 року стягнуто з ДП «Львіввугілля» в дохід держави 229 гривень 40 копійок судового збору (а.с.66-67).

Рішення суду оскаржив позивач, просив його змінити в частині визначення розміру відшкодування моральної шкоди, збільшивши його до 30000 гривень. Свої доводи апелянт обґрунтовував тим, що суд дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для відшкодування завданої йому ушкодженням здоров'я моральної шкоди, однак, при цьому в повній мірі не врахував всіх обставин, якими він обґрунтовував розмір морального відшкодування, та норми ст.440-1 ЦК УРСР (1963 року), яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин, щодо встановлення мінімального розміру відшкодування моральної шкоди, а також роз'яснень Пленуму Верховного Суду України (постанова №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди») про те, що при обчисленні розміру морального відшкодування суд повинен виходити з мінімального розміру заробітної плати, встановленого на момент розгляду справи в суді.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 05 травня 2014 року рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 14 листопада 2013 року залишено без змін (а.с.78-81).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 червня 2014 року у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 на зазначені судові рішення відмовлено (а.с.93).

Постановою Верховного Суду України від 24 грудня 2014 року, ухваленою з підстав, передбачених пунктом першим частини першої статті 355 ЦПК України, ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 червня 2014 року скасовано, справу передано на новий касаційний розгляд (а.с.137-139).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2015 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено, ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 05 травня 2014 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (а.с.145-147).

На новий розгляд в судове засідання апеляційного суду сторони не з'явилися, про час і місце розгляду справи були повідомлені у встановленому процесуальним законом порядку, що підтверджується поштовими повідомленнями про вручення їм судових повісток (а.с.152, 153), клопотань про відкладення розгляду справи від них не надходило, тому розгляд справи апеляційним судом проведено відповідно до вимог ч.2 ст.197, ч.2 ст.305 ЦПК України у їхній відсутності без фіксування судового процесу звукозаписувальним технічним засобом.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

З матеріалів справи встановлено, що з 28 серпня 1985 року до 11 вересня 1995 року ОСОБА_2 перебував у трудових відносинах із відповідачем, працюючи до 30 січня 1995 року на посаді підземного гірника в шахтах ДП «Львіввугілля» (а.с.10) в шкідливих умовах праці, внаслідок чого отримав професійне захворювання (а.с.23).

Висновком МСЕК від 13 квітня 1995 року йому вперше було встановлено III групу інвалідності та втрату 60% професійної працездатності, що підтверджено під час подальших оглядів. Висновком МСЕК від 13 лютого 2002 року ОСОБА_2 безстроково встановлено III групу інвалідності та втрату 60% професійної працездатності (а.с.26).

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивачу була завдана шкода здоров'ю внаслідок його роботи в шкідливих умовах на шахтах відповідача, протягом якої він втратив професійну працездатність і став інвалідом третьої групи, і що вказані обставини призвели до втрати позивачем нормальних життєвих зв'язків та вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя, чим йому заподіяно моральну шкоду, право на відшкодування якої у позивача виникло на момент первинного встановлення йому втрати професійної працездатності у квітні 1995 року і яка відшкодовується в порядку, визначеному «Правилами відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним із виконанням ним трудових обов'язків», затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року №472 (далі-Правил) у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, відповідно до п.38 яких, право на отримання потерпілим виплат на відшкодування шкоди настає з дня встановлення йому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.

Згідно з п. 11 Правил (в редакції, чинній на момент встановлення позивачеві вперше стійкої втрати професійної працездатності), моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі: домовленості сторін (власника, профспілкового органу і потерпілого або уповноваженої ним особи); рішення комісії по трудових спорах; рішення суду. Розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати незалежно від інших будь-яких виплат.

Однак, визначаючи позивачеві розмір морального відшкодування, суд першої інстанції не врахував норм матеріального права, які підлягали застосуванню до спірних в цій частині правовідносин.

Згідно зі ст. 440-1 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин), моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п'яти мінімальних розмірів заробітної плати.

Таким чином, вирішуючи спір в частині визначення розміру моральної шкоди, що підлягає стягненню з відповідача у користь позивача, суд повинен був керуватись нормою ст. 440-1 ЦК УРСР (1963 року), яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин і якою було встановлено обмеження мінімального розміру відшкодування моральної шкоди - не менше п'яти мінімальних розмірів заробітної плати, та наведеною вище нормою п.11 Правил, - щодо визначення максимального розміру відшкодування моральної шкоди, який не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати.

При цьому, суд повинен був виходити із законодавчо закріпленого розміру мінімальної заробітної плати, встановленого на день розгляду справи, що відповідає положенням ст.ст.3, 8 Конституції України, ст.3 Закону України «Про оплату праці» та роз»ясненням Пленуму Верховного Суду України в постанові №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (п.9), згідно з якими, мінімальна заробітна плата - це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт); вона є державною соціальною гарантією, обов'язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників, а тому, у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Зазначена вище правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 24 грудня 2014 року (а.с.137-140), яка, в силу вимоги ст.360-7 ЦПК України, є обов»язковою для суду при розгляді даної справи.

Таким чином, з урахуванням наведених вище норм матеріального права щодо визначення мінімального та максимального розміру відшкодування моральної шкоди на підставі встановленого Законом України «Про державний бюджет» розміру мінімальної заробітної плати, що діє на момент розгляду даної справи в суді, а також норми ст.23 ЦК України, з урахуванням характеру отриманого позивачем ушкодження здоров'я, встановленого йому ступеня стійкої втрати професійної працездатності (60%) та інвалідності (ІІІ група), тривалості роботи позивача в шкідливих умовах (близько 10 років) та негативних наслідків для позивача, які настали у зв'язку з цим, - погіршення стану здоров'я, що завдає йому фізичного болю, страждань та вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, - колегія суддів доходить висновку про збільшення розміру присудженого судом першої інстанції у користь позивача морального відшкодування до 12000 гривень, що відповідає вимогам розумності та справедливості за встановлених обставин справи, у зв'язку з чим оскаржуване рішення необхідно змінити на підставі п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України лише в частині визначення розміру моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача у користь позивача, а в решті рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.3, 309 ч.1 п.4, 313, 314 ч.2, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 14 листопада 2013 року змінити, збільшивши розмір присудженого з державного підприємства «Львіввугілля» у користь ОСОБА_2 морального відшкодування до 12000 (дванадцяти тисяч) гривень.

В решті рішення суду - залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: Бойко С.М.

Судді: Береза В.І.

Штефаніца Ю.Г.