Головуючий суду 1 інстанції - Москаленко В.В.
Доповідач - Назарова М.В.
Справа № 425/1446/15-ц
Провадження № 22ц/782/547/15
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Луганської області у складі:

головуючого Назарової М.В.,

суддів: Заіки В.В., Лозко Ю.П.,

при секретарі Козубській А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі судових засідань Апеляційного суду Луганської області в м. Сєвєродонецьку Луганської області

апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в Луганській області

на рішення Рубіжанського міського суду Луганської області від 17 серпня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Луганській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Головне Управління Державної казначейської служби України у Луганській області про стягнення заробітної плати,

В С Т А Н О В И Л А :

У травні 2015 року позивачка ОСОБА_2 звернулася до суду з вказаним позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Луганській області (далі ТУ ДСА України в Луганській області), третя особа - Головне управління Державної казначейської служби України у Луганській області, в якому після збільшення позовних вимог просила стягнути з ТУ ДСА України в Луганській області заборгованість із заробітної плати за жовтень та листопад 2014 року у сумі 4480 грн. 02 коп.

Рішенням Рубіжанського міського суду Луганської області від 17 серпня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено повністю та стягнуто з ТУ ДСА України в Луганській області на користь позивача 4480 грн. 02 коп. з яких: 1619 грн. 94 коп. -заборгованість по заробітній платі за жовтень 2014 року, 1669 грн. 88 коп. заборгованість по заробітній платі за листопад 2014 року без урахування податку й інших обов'язкових платежів, 605 грн. 46 коп. компенсації втрати частини заробітної плати за жовтень 2014 року у зв'язку з порушенням строків її виплати по 30 квітня 2015 року включно; 584 грн.74 коп. - компенсація втрати частини заробітної плати за листопад у зв'язку з порушенням строків її виплати по 30 квітня 2015 року включно. Вирішено долю судових витрат.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити по справі нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду матеріалам справи, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, а також незастосування до спірних правовідносин сторін нормативно-правових актів, які підлягали застосуванню - положень Постанови КМУ № 595 від 07.11.2014 року та п. 2 Тимчасового порядку фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей, в яких вказано, що у населених пунктах Донецької та Луганської областей, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження, видатки з Державного бюджету, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування здійснюються лише після повернення згаданої території під контроль органів державної влади. Відповідач вважає, що заробітна плата (грошове забезпечення, суддівська винагорода) виплачується та виплати за час щорічної відпустки працівникам установи, яка переміщена на контрольовану територію, здійснюється, якщо установа продовжує функціонувати і працівники виконують свої обов'язки. В матеріалах справи немає документів чи доказів, що позивач як працівник суду виїхав з території непідконтрольній Україні і знаходиться на контрольованій Україною території чи виявив бажання працювати (перевестись) на підконтрольну територію та не звертався до ТУ ДСА України в Луганській області.

Сторони та третя особа про час та місце розгляду справи належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, у судове засідання не з'явилися, представник апелянта надав заяву про розгляд справи за їх відсутності.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді-доповідача, розглянувши апеляційну скаргу в межах її доводів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, вважає за необхідне апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що право позивача на своєчасне отримання заробітної плати за жовтень 2014 року та листопад 2014 року було порушено відповідачем, тому воно підлягає судовому захисту і жоден з нормативно-правових актів, на які посилається відповідач у своїх запереченнях, не звільняє останнього від обов'язку нарахування та виплати заробітної плати працівникам суду.

Зазначений висновок грунтується на матеріалах справи та вимогах закону.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду має бути законним та обґрунтованим, що означає, що судом повно та всебічно встановлено правовідносини між сторонами на підставі наданих сторонами доказів, досліджених у встановленому порядку судом у судовому засіданні, до встановлених правовідносин застосовано ті норми матеріального права, які їх регулюють.

Судом першої інстанції вказані вимоги закону додержано, у відповідності до вимог ст.ст. 212, 231 ЦПК України були повно і всебічно досліджені обставини справи та дана належна оцінка доказам, на які сторони посилалися в суді першої інстанції, суд правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 з 01.04.2011 року працювала прибиральницею в Перевальському районному суді Луганської області, про що свідчить її трудова книжка /а.с. 12-14/.

Посадовий оклад позивача складає 1218 грн. /а.с. 15, 63/.

Наказом голови Перевальського районного суду Луганської області № 1 від 09.01.2014 року встановлено ОСОБА_2, прибиральниці суду надбавку в розмірі 10 % від окладу за роботу з дезінфікуючими засобами з 02.01.2014 року /а.с. 16/.

Відповідно до наказів керівника апарату Перевальського районного суду Луганської області № 117 від 15.10.2014 року та № 127 від 24.11.2014 року працівників суду премійовано за рахунок економії фонду заробітної плати за жовтень та листопад 2014 року у розмірі 10% відсотків за жовтень та листопад /а.с. 20 та 19 відповідно/.

В періоді з 01.10.2014 року по 30.11.2014 року позивач відпрацювала 23 робочих дня у жовтні 2014 року та 20 робочих днів у листопаді 2014 року, що підтверджується відповідними табелями обліку використання робочого часу /а.с. 21-28/.

Задовольняючи позовні вимоги, судом першої інстанції вірно погоджено розрахунок позивача заборгованості із заробітної плати, який складає:

за жовтень 2014 року: посадовий оклад - 1218,00 грн.; надбавка за роботу з дезінфікуючими засобами - 121,80 грн.; премія - 133,98 грн.; індексація грошових доходів, проведена відповідно до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» -146,16 грн.; компенсація за порушення строків виплати заробітної плати, розрахована відповідно до Закону України «Про оплату праці», Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати, затвердженому постановою КМУ від 21.02.2001 р. № 159

- 605,46 грн., а всього - 2225,40 грн.;

за листопад 2014 року: посадовий оклад - 1218 грн., надбавка за роботу з дезінфікуючими засобами - 121,80 грн., премія - 133,98 грн., індексація - 196,10 грн.,

компенсація за порушення строків виплати заробітної плати - 584,74 грн., а всього - 2254,62 грн., загалом заборгованість із заробітної плати визначена як 4480,02 грн.

З матеріалів справи вбачається, що спір між сторонами виник щодо права позивача як працівника на отримання заробітної плати за виконану роботу за жовтень - листопад 2014 року з урахуванням індексації та компенсації втрати частини заробітної плати за порушення строків її виплати.

Листом № 8-6034 від 08.12.2014 року Державною судовою адміністрацію України було повідомлено в.о. голови Перевальського районного суду Луганської області про те, що відповідно до "Тимчасового порядку фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей", затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року № 595, заробітна плата (грошове забезпечення, суддівська винагорода) працівникам установи за період, коли установа розміщувалася на тимчасово неконтрольованій території, а у подальшому територія була повернута під контроль органів державної влади, або установа була переміщена в населений пункт, на території якого органи державної влади здійснюють свої повноваження в повному обсязі, виплачується у повному обсязі за рахунок кошторису. За даними штабу Антитерористичного центру при Службі безпеки України від 20.11.2014 року № 33/224/А Перевальський районний суд Луганської області контролюється терористами /а.с. 65-66/.

Відповідно до положень ст. 94 КЗпП заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначаються цим Кодексом, Законом України "Про оплату праці" та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно зі ст. 98 КЗпП України оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі законів та інших нормативно-правових актів України, генеральної, галузевих, регіональних угод, колективних договорів, у межах бюджетних асигнувань та позабюджетних доходів.

Також, окрім Кодексу Закону про Працю України, нормативно-правовим актом, який визначає економічні, правові та організаційні засади оплати праці працівників, які перебувають у трудових відносинах, на підставі трудового договору з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання, а також з окремими громадянами та сфери державного і договірного регулювання оплати праці і спрямований на забезпечення відтворювальної і стимулюючої функцій заробітної плати, є Закон України "Про оплату праці" (надалі - Закон №108/95).

В ст. 21 та ст. 22 Закону №108/95 передбачено, що працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Суб'єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами.

Частиною 1 ст. 115 КЗпП України передбачено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Аналогічна за змістом норма зазначена в ч. 1 ст. 24 Закону №108/95.

Згідно з ч. 2 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані судом загальновідомими, не потрібно доказувати.

Судом першої інстанції обґрунтовано визнано загальновідомими обставинами проведення антитерористичної операції в Донецькій та Луганській областях.

Як зазначається позивачем, та не спростовано відповідачем, розпорядженням Голови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №56/0/38-14 від 08.12.2014 р. "Про визначення територіальної підсудності справ" на підставі подання ДСА України на зміну територіальної підсудності судових справ, підсудних розташованим у районі проведення антитерористичної операції місцевим загальним та апеляційним судам, змінено підсудність справ Перевальського районного суду Луганської області.

З урахуванням викладеного, судова колегія не приймає до уваги посилання апелянта на п. 2 Тимчасового порядку № 595 як на підставу для відмови у проведенні виплати заробітної плати з огляду на наступне.

Так, в п. 2 Тимчасового порядку № 595 встановлюється, що у населених пунктах Донецької та Луганської областей, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження, видатки з державного бюджету, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування здійснюються лише після повернення згаданої території під контроль органів державної влади.

Відповідно до п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 8 від 13.06.2007 р. "Про незалежність судової влади", зазначено, що відповідно до ст. 8 та ст. 22 Конституції України не підлягають застосуванню судами закони та інші нормативно-правові акти, якими скасовуються конституційні права і свободи людини та громадянина, а також нові закони, які звужують зміст та обсяг встановлених Конституцією України і чинними законами прав і свобод. Суди при визначенні юридичної сили законів та інших нормативно-правових актів щодо їх діяльності повинні керуватися Конституцією України як актом прямої дії.

У відповідності до положень ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії (ст. 8 Конституції України).

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ч. 2 ст. 19 Конституції України).

Відповідно до ст. 21 та ч. 3 ст. 22 Конституції України усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Частинами 1 та 2 ст. 24 Конституції України визначено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

В ст. 64 Конституції України передбачено, що конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.

Згідно п. 1 та п. 6 ч. 1 ст. 92 Конституції України виключно законами України визначаються: права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов'язки громадянина; основи соціального захисту.

Відповідно до ст. 92 Конституції України законами України мають регламентуватися найважливіші суспільні та державні інститути (права, свободи та обов'язки людини і громадянина; вибори, референдум; організація і діяльність органів законодавчої, виконавчої та судової влади тощо).

Пунктом 3 рішення Конституційного Суду України №15-рп/2000 від 14.12.2000 р. "У справі за конституційним поданням Президента України щодо відповідності Конституції України (конституційності) Постанови Верховної Ради України "Про чинність Закону України "Про Рахункову палату", офіційного тлумачення положень ч. 2 ст. 150 Конституції України, а також ч. 2 ст. 70 Закону України "Про Конституційний Суд України" стосовно порядку виконання рішень Конституційного Суду України (справа про порядок виконання рішень Конституційного Суду України)", згідно якого суд зазначив, що виходячи з Конституції України, Закон України "Про Рахункову палату Верховної Ради України" від 11.07.1996 р., як і будь-який інший закон України, - це нормативно-правовий акт вищої юридичної сили. Верховна Рада України є єдиним органом законодавчої влади в Україні (ст. 75 Конституції України). Це означає, що право приймати закони, вносити до них зміни у разі, коли воно не здійснюється безпосередньо народом (ст. 5, ст. 38, ст. 69, ст. 72 Конституції України), належить виключно Верховній Раді України (п. 3 ч. 1 ст. 85 Конституції України) і не може передаватись іншим органам чи посадовим особам. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй (ч. 2 ст. 8 Конституції України). З наведеного випливає, що Верховна Рада України може змінити закон виключно законом, а не шляхом прийняття підзаконного правового акта.

Одночасно, в ст. 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Як вбачається зі змісту п. 2 Тимчасового порядку № 595, видатки з державного бюджету, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування фактично були зупинені.

З позовних вимог ОСОБА_2 витікає, та не заперечується відповідачем, видатки з державного бюджету на виплату заробітної плати позивачеві не здійснювалися.

Враховуючи норми Конституції України, законів, зміст рішень Конституційного Суду України, теоретичні засади науки теорії держави і права, судова колегія дійшла до висновку, що встановлені законом права громадянина, в тому числі, щодо конкретних соціальних гарантій (пенсійного та іншого соціального забезпечення) можуть бути змінені виключно законом, а не підзаконним нормативно-правовим актом. Конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Згідно абз. 3 ст. 1 Закону України "Про боротьбу з тероризмом" (надалі - Закон №638) встановлено, що режим у районі проведення антитерористичної операції - це особливий порядок, який може вводитися в районі проведення антитерористичної операції на час її проведення і передбачати надання суб'єктам боротьби з тероризмом визначених цим Законом спеціальних повноважень, необхідних для звільнення заручників, забезпечення безпеки і здоров'я громадян, які опинилися в районі проведення антитерористичної операції, нормального функціонування державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій.

В ст. 3 Закону № 638 визначено, що боротьба з тероризмом ґрунтується на принципах, зокрема: законності та неухильного додержання прав і свобод людини і громадянина; комплексного використання з цією метою правових, політичних, соціально-економічних, інформаційно-пропагандистських та інших можливостей; пріоритетності попереджувальних заходів; пріоритетності захисту життя і прав осіб, які наражаються на небезпеку внаслідок терористичної діяльності.

Статтею 4 Закону № 638 передбачено, що організація боротьби з тероризмом в Україні та забезпечення її необхідними силами, засобами і ресурсами здійснюються Кабінетом Міністрів України у межах його компетенції. Одночасно, ч. 2 ст. 14 Закону №638 передбачає, що у районі проведення антитерористичної операції можуть вводитися тимчасово обмеження прав і свобод громадян.

Вказане в сукупності дає підстави дійти до висновку, що Кабінет Міністрів України не наділений правом обмежувати встановлені нормативно-правовими актами вищої юридичної сили права громадян у сфері виплати заробітної плати у районі проведення антитерористичної операції.

Крім того, пункт 2 "Тимчасового порядку фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей" визнано незаконним та нечинним з моменту його прийняття постановою Київського окружного адміністративного суду від 11 лютого 2015 року (яка набрала законної сили 02 квітня 2015 року після її перегляду Київським апеляційним адміністративним судом).

Згідно абз. 2 п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 р. "Про практику розгляду судами трудових спорів" діяльність судів по розгляду справ цієї категорії повинна спрямовуватися на всемірну охорону конституційного права кожного на працю, яке включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується, а також на охорону прав і законних інтересів підприємств, установ, організацій, на зміцнення трудової та виробничої дисципліни, на виховання працівників у дусі свідомого й сумлінного ставлення до праці.

На підставі вказаного, колегія суддів погоджує висновок суду першої інстанції про стягнення з ТУ ДСА України у Луганській області на користь позивача ОСОБА_2 заборгованості по заробітної плати за період з 01.10.2014 р. по 30.11.2014 року, включаючи індексацію нарахованої суми та компенсацію втрати частини доходів у зв'язку з порушенням встановлених строків виплати заробітної плати.

Посилання апелянта на листи Державної Казначейської служби України від 04.11.2014 року № 8-08/2286-24382 до уваги не беруться, оскільки останні за своєю правовою природою не є нормативно - правовими актами.

Як не заслуговує на увагу і довід апеляційної скарги про те, що позивачем пропущено строки звернення до адміністративного суду із теперішнім позовом, оскільки, по-перше, вказаний спір є цивільно-правовим і підлягає розгляду за правилами, встановленими цивільним процесуальним законодавством, а по-друге, відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 1, ч. 3 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Оспорюючи рішення суду першої інстанції про задоволення позовних вимог ОСОБА_2, відповідач нічим не спростовує розмір розрахунку заробітної плати, включаючи її індексацію та компенсацію, а також не надає жодних документів на заперечення щодо розміру самої заборгованості.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержання вимог матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Отже, перевіривши розрахунок позивача, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно визначився із розміром заборгованості із заробітної плати, включаючи її індексацію та компенсацію, яка підлягає стягненню з відповідача. Вирішуючи спір, суд першої інстанції дав належну оцінку обставинам справи, дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог, ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, судова колегія дійшла висновку, що відповідачем не спростовано доводи позивача, а отже суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Оскільки під час відкриття апеляційного провадження по справі позивачу було відстрочено сплату судового збору, тому він підлягає стягненню з апелянта - Територіального управління Державної судової адміністрації України в Луганській області відповідно до Закону України «Про судовий збір» в редакції від 16 липня 2015 року N 629-VIII.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308 ЦПК України, судова колегія

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в Луганській області відхилити.

Рішення Рубіжанського міського суду Луганської області від 17 серпня 2015 року залишити без змін.

Стягнути з Територіального управління Державної судової адміністрації України в Луганській області судовий збір в сумі 535,92 грн., зарахувавши його на рахунок Державного бюджету України.

Ухвала апеляційного суду набирає чинності негайно, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів після її проголошення.

Головуючий

Судді: