Номер провадження: 22-ц/785/7407/15
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Журавльов О. Г.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Журавльова О.Г.,

суддів: Ісаєвої Н.В., Комлевої О.С.,

при секретарі Абалдової О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті ОСОБА_2 цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» в особі Южного ГРУ до ОСОБА_3, ОСОБА_4, яка також діє в інтересах малолітніх ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про виселення, за апеляційною скаргою ОСОБА_3, поданою через представника ОСОБА_7, на заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 01 квітня 2015 року,

встановила:

У січні 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з вказаним позовом та просило виселити відповідачів з квартири № 23 у будинку № 47, корпус 1 по вул. Олександра Невського в м. Одесі, посилаючись на те, що у зв'язку з невиконанням зобов'язань по кредитному договору № ODMLGK01420332 від 19 липня 2007 року, рішенням Київського районного суду м. Одеси від 05 квітня 2013 року було звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру № 23 у будинку № 47, корпус 1 по вул. Олександра Невського в м. Одесі, загальною площею 65,1 кв.м., житловою площею 38,8 кв.м., яка належить відповідачу ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_8 19 липня 2007 року, Р№ 3366, зареєстрованого в Державному реєстрі правочинів, згідно з витягом про реєстрацію в Державному реєстрі правочинів № 4314631 від 19 липня 2007 року, шляхом продажу вказаного предмета іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк».

Позивач зазначив, що договором іпотеки, укладеним між позивачем та відповідачем ОСОБА_3, передбачено право іпотекодавця на реєстрацію у предметі іпотеки інших осіб лише при умові отримання від іпотекодержателя письмової згоди на такі дії, однак банк не надавав своєї згоди на відповідну реєстрацію осіб за адресою предмета іпотеки.

Позивач вважає, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, а проживання в квартирі відповідачів та їх реєстрація негативно впливає на її ціну та перешкоджає реалізації предмету іпотеки.

Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 01 квітня 2015 року позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» в особі Южного ГРУ було задоволено.

Виселено ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 з квартири (предмет іпотеки), розташованій за адресою: АДРЕСА_1. Вирішено питання судових витрат.

Вказане судове рішення оскаржує в апеляційному порядку ОСОБА_3 через представника ОСОБА_7

В скарзі ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового про відмову позивачу у задоволенні позовних вимог. В обґрунтування скарги апелянт посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши суддю доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпаними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний прийняти рішення, зокрема щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Таким чином при вирішенні справи суд повинен був визначити зміст позовних вимог, предмет позову та його підставу з метою зясування наявності та характеру спірних правовідносин між сторонами, виявлення заінтересованих осіб у справі, правильного застосування матеріальної форми права до цих правовідносин та застосування необхідного способу захисту порушеного права, а також для визначення й дослідження кола питань і заходів, необхідних для ухвалення законного та обґрунтованого рішення.

Вказаним нормам закону судове рішення у повній мірі не відповідає.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з його доведеності та обґрунтованості.

Проте повністю погодитись з такими висновками районного суду колегія суддів не може, оскільки суд внаслідок порушення норм матеріального та процесуального права дійшов цього висновку без всебічного, повного й обґрунтованого з'ясування дійсних обставин справи, а надані докази по справі оцінені судом першої інстанції односторонньо.

Встановлено, матеріалами справи підтверджено, що згідно кредитного договору № ODMLGK01420332 від 19 липня 2007 року, ОСОБА_3 отримав від ЗАО АКБ «ПриватБанк», яке в наступному було перейменовано в ПАТ КБ «ПриватБанк», кредит у вигляді кредитної лінії в розмірі 99900 доларів США, терміном до 19 липня 2027 року. У свою чергу ОСОБА_3 зобов'язався повернути кредит та сплатити за його користування проценти в строки та в порядку, встановлених кредитним договором.

Відповідно до умов кредитного договору, у випадку порушення позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором, кредитор має право достроково стягувати заборгованість за кредитом, нараховані проценти та неустойку.

Крім основного договору кредитування, між сторонами 19 липня 2007 року був укладений та нотаріально посвідчений іпотечний договір, за умовами якого ОСОБА_3, в рахунок забезпечення кредитного договору, передав АТ КБ «ПриватБанк» в іпотеку нерухоме майно: квартиру № 23, будинку № 47, корпус 1, по вулиці Олександра Невського в м. Одесі, загальною площею 65,1 кв.м., житловою площею 38,8 кв.м., яка належить відповідачу ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_8 19 липня 2007 року, Р№3366, зареєстрованого в Державному реєстрі правочинів, згідно з витягом про реєстрацію в Державному реєстрі правочинів №4314631 від 19 липня 2007 року.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 05.04.2013 року, залишеного без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 30 жовтня 2013 року, було звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру № 23, будинку № 47, корпус 1, по вулиці Олександра Невського в м. Одесі і надано ПАТ КБ «ПриватБанк» право продажу предмету іпотеки та право на отримання будь-яких документів та довідок, необхідних для продажу нерухомого майна, а саме квартири № 23, будинку № 47, корпус 1, по вулиці Олександра Невського в м. Одесі, загальною площею 65,1 кв.м., житловою площею 38,8 кв.м., яка належить відповідачу ОСОБА_3, в іншій частині у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Згідно із ч. 3 ст. 109 ЖК України звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом.

Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

З роз'яснень, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» вбачається, що при розгляді позову іпотекодержателя про виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення в разі задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд має враховувати, що примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк.

З матеріалів справи вбачається, що 20 листопада 2013 року ПАТ КБ «Приват Банк» направив відповідачу ОСОБА_3 вимогу про добровільне звільнення квартири з усіма членами сім'ї, однак з боку відповідача будь-яких повідомлень не надходило.

Відповідно до довідки КП « ЖКС «Вузівський» за № 1035 від 17 листопада 2014 року, у спірній квартирі зареєстровані: ОСОБА_3, його дружина - ОСОБА_4, та їх малолітні діти: ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2.

Доводи апелянта про те, що іпотечним договором порушенні права неповнолітніх дітей ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 є необґрунтованими, оскільки з матеріалів справи вбачається, що іпотечний договір між ОСОБА_3 та АТ КБ «ПриватБанк» було укладено 19 липня 2007 року, ОСОБА_3 зареєстровано у квартиру № 23, будинку № 47, корпус 1, по вулиці Олександра Невського в м. Одесі з 27.02.2009 року, дружину ОСОБА_4 з 07.08.2013 року, діти зареєстровані у спірної квартирі з 27.02.2009 року та 10.07.2013 року відповідно, тому правових підстав для залучення до справи органу опіки та піклування не має. Крім того, договором іпотеки передбачено право іпотекодавця на реєстрацію у предметі іпотеки інших осіб лише при умові отримання від іпотекодержателя письмової згоди на такі дії, однак банк не надавав своєї згоди на відповідну реєстрацію осіб за адресою предмета іпотеки.

Посилання апеляційної скарги на те, що ПАТ КБ «ПриватБанк» не повідомлялися дружина та діти про звільнення спірної квартири, спростовується вимогою банку та поштовим реєстром відправлень, із яких вбачається, що 20 листопада 2013 року ПАТ КБ «Приват Банк» направив відповідачу ОСОБА_3 вимогу про добровільне звільнення квартири з усіма членами сім'ї, однак з боку відповідача будь-яких повідомлень не надходило. Доказів які спростовували встановлені обставини, апелянтом до суду не надано.

За таких обставинах, приймаючи до уваги відсутність відомостей від відповідачів про звільнення квартири, а також виходячи із того, що право користування квартирою відповідачів повністю залежить від виконання зобов'язань іпотекодавця, суд першої інстанції, всупереч твердженню апеляційної скарги прийшов до обґрунтованого висновку про задоволення позову. Вказані висновки суду відповідають зібраним у справі доказам, яким судом дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин що виникли і закон, який їх регулює, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальної частині оскаржуваного рішення.

Разом з цим, приймаючи рішення про виселення відповідачів з квартири № 23, будинку № 47, корпус 1, по вулиці Олександра Невського в м. Одесі, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що рішення не підлягає виконанню на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», виходячи з наступного.

07 червня 2014 року набув чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з пунктом 1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Поняття мораторій у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України).

Отже, установлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобовязань за договором, а лише тимчасово забороняє примусове стягнення на майно (відчуження без згоди власника).

Крім того, згідно з пунктом 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Оскільки вказаний Закон не зупиняє дії решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, тому він є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію цього Закону на період його чинності.

Таким чином, рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає виконанню.

Враховуючи, що іпотечне майно - квартира № 23, будинку № 47, корпус 1, по вулиці Олександра Невського в м. Одесі, загальною площею 65,1 кв.м., житловою площею 38,8 кв.м. виступає як забезпечення зобов'язань позичальника ОСОБА_3 за споживчим кредитом, наданим йому ПАТ КБ «ПриватБанк» в іноземній валюті, спірне нерухоме житлове майно використовується позичальником як місце постійного проживання, у позичальника відсутнє інше нерухоме житлове майно та загальна площа нерухомого житлового майна не перевищує 140 кв. метрів для квартири, що підтверджено належними доказами, судова колегія на підставі п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України прийшла до висновку про зміну рішення суду з доповненням резолютивної частини щодо зупинення виконання рішення на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

В решті рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 304, 305, 307, 309 ч. 1 п.п. 3, 4, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, судова колегія,

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, подану через представника ОСОБА_7 задовольнити частково.

Заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 01 квітня 2015 року змінити.

Доповнити резолютивну частину абзацом наступного змісту.

Виконання рішення зупинити на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено протягом двадцяти днів безпосередньо до суду касаційної інстанції з дня набрання ним законної сили.

Головуючий О.Г.Журавльов

Судді

ОСОБА_9

ОСОБА_2