У Х В А Л А

іменем україни

21 жовтня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Хопти С.Ф.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом знесення самочинного будівництва; за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3, третя особа - ОСОБА_4, про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом вчинення певних дій за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 27 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 4 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що їй та ОСОБА_4 належить на праві власності по 21/100 частин, а ОСОБА_5 належить на праві власності 29/50 частин житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1. У 1995-1996 роках ОСОБА_4 самочинно збудував без відповідних дозволів органів влади та погоджень із співвласниками прибудову А2, площею 75 кв м, яка впливає на цілісність будинку, та встановив навколо цієї прибудови паркан № 2 висотою 2 м, чим закрив їй доступ до зовнішньої стіни кімнати 1-4 житлового будинку А1 та заварив металевим листом вікно вказаної кімнати. У 2012 році ОСОБА_5 самовільно перебудував навіс літ. «С» у капітальну споруду - санвузол, який збудував впритул без відступу від літньої кухні літ «Б», унаслідок чого відбувається затоплення суміжної стіни та порушується цілісність усієї літньої кухні. Також у 2009 році ОСОБА_5 самовільно добудував прибудову літ. «а2» впритул до вікна кімнати 1-2, чим порушив інсоляцію житлового приміщення.

З урахуванням викладеного та уточнених позовних вимог і з посиланням на ст. ст. 376, 386, 391 ЦК України, ст. ст. 103, 152 ЗК України ОСОБА_3 просила суд зобов'язати відповідачів усунути їй перешкоди у користуванні власним житловим будинком шляхом знесення самочинно збудованих прибудов.

У вересні 2013 року ОСОБА_5 звернувся до суду із зустрічним зазначеним вище позовом, в якому просив зобов'язати ОСОБА_3 усунути перешкоди у користуванні 25/50 частин будинку по АДРЕСА_1 шляхом зобов'язання відновити товщину стін у кімнатах 1-4, 1-2 та 1-3 і зміцнити стелю шляхом відновлення балок у цих кімнатах, посилаючись на те, що здійснені нею такі роботи призводять до збільшення навантаження на стіни та перекриття будинку й руйнування суміжних з його частиною будинку стін кімнат.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 27 березня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 4 червня 2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_3 і зустрічного позову ОСОБА_5 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення про задоволення її позову та відмови в задоволенні зустрічного позову.

Інші особи судові рішення не оскаржили, а зі змісту касаційної скарги ОСОБА_3 вбачається, що судові рішення в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_5 нею не оскаржуються, тому в касаційному порядку в силу ст. 335 ЦПК України в цій частині вони не переглядаються.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачами здійснено самочинне будівництво та перебудови, що підтверджено висновками будівельно-технічних досліджень, проте позивачка не заявляла вимог про їх можливу перебудову відповідно до ДБН та проекту.

Апеляційний суд погодився з таким висновком суду першої інстанції, зазначивши також, що знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використані всі інші заходи впливу та притягнення до відповідальності винних осіб. Крім того, суд вказав, що знесення спірних будівель не забезпечує справедливу рівновагу між інтересами суспільства та інтересами законних володільців спірних будівель на мирне володіння своїм майном, що узгоджується з положеннями ст. ст. 6, 13 Конвенції про захист прав та основоположних свобод.

Проте повністю погодитись із такими висновками апеляційного суду не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 належить на праві власності по 21/100 частин, а ОСОБА_5 належить на праві власності 29/50 частин житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1.

Пред'являючи позов, ОСОБА_3 посилалась на те, що відповідачі здійснили самочинне будівництво, яке негативно впливає на цілісність будинку, закрили їй доступ до частини будинку, а самочинно збудований санвузол впритул, без відступу від літньої кухні затоплює суміжну стіну та порушує цілісність усієї належної їй літньої кухні. Також посилалась на те, що самовільні добудови порушили інсоляцію її житлового приміщення.

Відповідно до чч. 1, 2 та 4 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Згідно із ч. 7 ст. 376 ЦК України у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов'язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов'язана відшкодувати витрати, пов'язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

Отже, чинне законодавство не визнає самочинне будівництво об'єктом правового захисту, крім передбаченого ч. 3 ст. 376 ЦК України випадку, а тому правовими наслідками самочинного будівництва в разі звернення до суду з позовом відповідного органу є або знесення такого будівництва або проведення відповідної його перебудови.

Як роз'яснив пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пп. 5, 17 постанови від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)» у випадках порушення прав інших осіб право на звернення до суду належить і таким особам за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (ст. 391 ЦК України), а також власнику (користувачу) земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно (ч. 4 ст. 376 та ст. 391 ЦК України).

Саме на такі норми права та фактичні обставини справи ОСОБА_3 посилалась при пред'явленні позову.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування й розпорядження своїм майном.

У порушення наведених норм матеріального права та вимог ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України апеляційний суд не дав належної правової оцінки посиланням позивачки на те, що самочинне будівництво, здійснене відповідачами, а саме повне закриття вінка кімнати 1-4 порушує інсоляцію належних їй приміщень у будинку, встановлення паркану висотою 1,2 м є порушенням вимог п. 3.6.4 Правил забудови м. Запоріжжя, а будівництво без належних дозволів впритул до її вікна навісу та огорожі призводить до того, що атмосферні опади затікають під стіну будинку та підтоплюють її, руйнуючи будинок, що підтверджено висновками судових експертиз, що все це приводить до неможливості користуватися належною їй частиною будинку.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Разом з тим, апеляційний суд, погоджуючись з висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_3 не було запропоновано відповідачам провести перебудову спірних приміщень і таких вимог нею не заявлялось, не врахував те, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, оскільки саме відповідачі повинні довести, що вони згодні на перебудову самочинних будівель і така можливість є (пп. 22, 24 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)». При цьому, виходячи з доводів відповідачів, вони взагалі заперечують та відмовляються від такої перебудови.

Посилання апеляційного суду на те, що знесення спірних будівель не забезпечує справедливу рівновагу між інтересами суспільства та інтересами законних володільців спірних будівель на мирне володіння своїм майном, пославшись при цьому на положення ст. ст. 6, 13 Конвенції про захист прав та основоположних свобод і не зазначаючи відповідні рішення Європейського суду з прав людини, які б тлумачили ці норми вказаної Конвенції, не означає, що, захищаючи права одних власників, при тому тих, які здійснили самочинне будівництво, можна порушувати таке ж право інших співвласників майна, зокрема позивачки.

Крім того, відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права.

Основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішенням Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 1 червня 2006 року). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі ст. 1. Зокрема, необхідно щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності.

Таким чином, особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника.

Також Європейський суд з прав людини у своїй практиці зауважує, що при визначенні суспільних інтересів завдяки безпосередньому знанню суспільства та його потреб національні органи мають певну свободу розсуду, оскільки вони першими виявляють проблеми, які можуть виправдовувати позбавлення власності в інтересах суспільства та знаходять засоби для їх вирішення (наприклад, рішення у справах «Хендісайд проти Сполученого Королівства» від 7 грудня 1976 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 січня 1986 року).

Отже, апеляційний суд не звернув уваги на те, що у даній справі захисту потребують не суспільні інтереси, а інтереси фізичної особи, як співвласника майна. При цьому, як зазначала ОСОБА_3, відповідачі незаконно здійснили самочинне будівництво.

Вирішуючи питання про справедливу рівновагу між інтересами суспільства і конкретної особи Європейський суд з прав людини у своєму рішенні у справі «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року категорично ствердив, що «правильне застосування законодавства незаперечно становить «суспільний інтерес» (п. 54 рішення).

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом не встановлені, судове рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 4 червня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко

С.П. Штелик