Справа № 442/6044/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

"10" вересня 2015 р.Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області

в складі: головуючого - судді Дубеля Р.М.

при секретарі Півала І.М.

розглянувши у попередньому судовому засіданні в місті Дрогобичі цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні майном та визнання права власності та зустрічною позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про визнання права власності на нежитлове приміщення, -

в с т а н о в и в :

Позивачі звернулися до суду з позовом про зобов'язання відповідача не чинити перешкод у користуванні належним їм нежитловими приміщеннями, шляхом безперешкодного доступу до них та визнання за ними право власності на спірні нежитлові приміщення.

Позовні вимоги мотивують тим, що вони, позивачі по справі, користуються нежитловими приміщеннями, які знаходяться за адресою м. Дрогобич, вул. Михайла Грушевського, 57, а саме: ОСОБА_1 є користувачем нежитлового приміщення площею 26,80 м.кв., ОСОБА_2 є користувачем нежитлового приміщення площею 23,20 кв.м. Усі вищевказані нежитлові приміщення розташовані поруч з нежитловим приміщенням відповідача, площею 23,20 кв.м.Вказані нежитлові приміщення були збудовані нами спільно з відповідачем за власні кошти.

Через сумісне користування цими приміщеннями в них з відповідачем часто виникають конфліктні ситуації. Відповідач без їхнього дозволу, і не зважаючи на заперечення особистими речами загороджує прохід до приміщень, розміщує свої речі в приміщеннях.

Свої дії відповідач мотивує тим, що його приміщення розташоване у внутрішньому куті, а тому біля його приміщення є найменше місця для розміщення особистих речей. Таким чином він змушений порушувати їхнє право на користування власними приміщеннями.

У відповідності до статті 386 Цивільного кодексу України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Проте позивачі не можуть використати своє право на захист права власності і права користування, оскільки право власності на вищевказані нежитлові приміщення вони не набули, адже відповідно до ч.2 ст.376 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Законодавець передбачає можливість захисту законного інтересу особи, яка здійснила самочинне будівництво, шляхом визнання за такою особою права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, згідно ч. 2 ст. 376 ЦК України. Одним із способів захисту цивільних прав відповідно до п.1 ч. 2 ст. 16 ЦК України є визнання права.

Оскільки приміщення відповідача спільно збудоване з їхніми приміщеннями, та стіни його приміщеннями є стінами й їхніх приміщень для визнання права власності їм потрібна його згода. Однак відповідач відмовляється надати згоду на визнання права власності на вищевказані приміщення за ними.

На наше замовлення ФОП ОСОБА_4 здійснив технічну інвентаризацію вищевказаних нежитлових приміщень. За результатом проведення технічної інвентаризації було виготовлено технічну документацію забудов, що знаходяться по вулиці Михайла Грушевського, 57/10 та 57/11, в м. Дрогобича Львівської області та видано відповідні Технічні паспорти.

Згідно довідок виданих, зокрема: вартість самочинно збудованого приміщення становить 37650 гривні та 34452 гривні відповідно. Будівництво даних забудов жодним чином не порушує права відповідача та інших осіб.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікована Законом України від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР (далі - Конвенція), зокрема ст. 1 Протоколу № 1 (1952 р.) передбачає право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускає позбавлення особи свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнає право держави на здійснення контролю за використанням власності у відповідності з загальними інтересами або для забезпечення податків, інших зборів чи штрафів.

Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплена і у вітчизняному законодавстві України.

Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом, є однією із загальних засад цивільного законодавства (п. 2 ч. 1 ст. З Цивільного кодексу України). Непорушність права приватної власності і недопущення протиправного позбавлення власності визначено також серед конституційних основ правопорядку у сфері господарювання (ч. 2 ст. 5 Господарського кодексу України).

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересів (ст. 16 ЦКУ). Судовий захист права власності здійснюється шляхом розгляду позовів про визнання права власності на майно, витребування його із чужого незаконного володіння чи від добросовісного набувача у передбачених законом випадках, про визнання правочину недійсним, про визнання незаконним правового акта, що порушує право власності, про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, про заборону вчинення дій, які можуть порушити право власності, або про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню, про визначення порядку володіння та користування спільним майном, про поділ спільного майна або виділ з нього частки, про виключення майна з опису, про відшкодування шкоди, заподіяної майну, або збитків, завданих порушенням права власності і подібне.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України до правомочностей власника належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Під правомочністю володіння розуміється передбачена законом (тобто юридично забезпечена) можливість мати (утримувати) у себе певне майно (фактично панувати над ним, зараховувати на свій баланс і под.).

Правомочності користування означають передбачену законом можливість використовувати, експлуатувати майно, отримувати від нього корисні властивості, його споживанню.

Правомочності розпорядження означають юридично забезпечену можливість визначення і вирішення юридичної долі майна шляхом зміни його належності, стану або призначення (відчуження за договором, передача у спадщину, знищення, переробка і т. ін.).

Згідно з нормою ст. 319 ЦК власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, котрі, однак, не повинні суперечити закону та не порушувати прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тобто правомочності власника не є безмежними, закон може встановлювати певні обмеження здійснення права власності. Такі обмеження встановлюються з метою створення рівноваги в суспільстві та здійснення майнових прав усіма суб'єктами права.

Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Тобто власник майна має право вимагати захисту свого права від особи, яка перешкоджає йому користуватися чи розпоряджатися своїм майном. Підставою відповідного звернення до суду може слугувати посилання позивача на належне йому право користуватись і розпоряджатись майном, а також факти, що підтверджують дії відповідача у створені позивачеві перешкод, щодо здійснення ним цих правомочностей. При цьому для задоволення вимог власника достатньо встановити факт об'єктивно існуючих перешкод у здійсненні ним своїх правомочностей. У відповідності до ст.16 ЦК України, одним із способів захисту права є його визнання.

ОСОБА_3 подав зустрічну позовну заяву про визнання права власності за ним на нежитлове приміщення площею 23,20 кв.м., яке знаходиться в м. Дрогобичі по вул. М.Грушевського, 57/12. В якій вказує, що також здійснив будівництво даного приміщення за спільні кошти, і в майбутньому разом будуть проводити будівництво спільно та спільно його узаконювати.

З документів, які він отримав від відповідачів стало відомо, що останні вже подали позов до Дрогобицького міськрайонного суду про усунення перешкод у користування нежитловим приміщенням та визнання права власності за ними, чим порушили домовленості.

Слід зазначити, що вказане будівництво ними було проведено в 2015 році. Згідно п.5 переліку будівельних робіт, на виконання яких не вимагається дозвіл, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30 вересня 2009 р. № 1104 за умови дотримання існуючих архітектурно-планувальних вимог, державних будівельних норм, місцевих правил забудови, дозвіл здійснення будівельних робіт не потрібен.

У відповідності до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.

Позивачі за первісним та відповідачі за зустрічним позовом у судове засідання не з'явилися, надіслали заяву про слухання справи у їх відсутності та про те, що позовні вимоги підтримують, просять позовні вимоги задоволити з зустрічними позовними вимогами згідні.

Відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом у судове засідання не з'явився, надіслав заяву про слухання справи у його відсутності та про те, що позовні вимоги підтримує за зустрічним позовом, просить їх задоволити, а також визнає позовні вимоги первісного позову.

Суд, перевіривши матеріали справи, вважає, що позов є підставним та таким що підлягає до задоволення.

Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправне позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Неприпустимість позбавленця права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом, є однією із загальних засад цивільного законодавства (п. 2 ч. І ст. З Цивільного кодексу України. Непорушність права приватної власності і недопущення протиправного позбавлення власності визначено також серед конституційних основ правопорядку у сфері господарювання.

Під правомочністю володіння розуміється передбачена законом (тобто юридично забезпечена) можливість мати (утримувати) у себе певне майно (фактично панувати над ним зараховувати на свій баланс і под.).

Правомочності користування означають передбачену законом можливість використовувати, експлуатувати майно, отримувати від нього корисні властивості, його споживанню.

Згідно з нормою ст. 319 ЦК власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії. котрі, однак, не повинні суперечити закону та не порушувати прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тобто правомочності власника не є безмежними, закон може встановлювати певні обмеження здійснення права власності. Такі обмеження встановлюються з метою створення рівноваги в суспільстві та здійснення майнових прав усіма суб'єктами права.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Тобто власник майна має право вимагати захисту свого права від особи, яка перешкоджає йому користуватися чи розпоряджатися своїм майном. Підставою відповідного звернення до суду може слугувати посилання позивача на належне йому право користуватись і розпоряджатись майном, а також факти, що підтверджують дії відповідача у створені позивачеві перешкод, щодо здійснення ним цих правомочностей. При цьому для задоволення вимог власника достатньо встановити факт об'єктивно існуючих перешкод у здійсненні ним своїх правомочностей. Содом встановлено, що сторони являючись власниками квартири і здійснили за власний кошт їх реконструкцію, тобто суд приходить до переконання про задоволення їх позовних вимог.

Також, відповідно до ч. 4 ст. 130 ЦПК України при визнанні позову ухвалюється судове рішення в порядку, встановленому ст. 174 ЦПК України. Згідно з ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює судове рішення про задоволення позову, а згідно вимог п. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь в справі, не підлягають доказуванню.

Враховуючи вище наведене та керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 61, 130, 118, 119 ЦПК України, ст. ст. 16, 220, 328, 392, 635, 655, ЦК України та ст. 41 Конституції України, суд, -

в и р і ш и в :

Позов задоволити.

Зобов'язати ОСОБА_3 не чинити ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перешкод у користуванні належним їм нежитловим приміщенням за адресою м. Дрогобич, вул. Грушевського, 53/10 та 53/11 Львівської області відповідно, шляхом безперешкодного доступу до них.

Визнати за ОСОБА_1, право власності на нежитлове приміщення площею 26,80 кв.м., що розташоване по вулиці Михайла Грушевського, 57/10 в м. Дрогобичі Львівської області.

Визнати за ОСОБА_2, право власності на нежитлове приміщення площею 23,20 кв.м., що розташоване по вулиці Михайла Грушевського, 57/11 в м. Дрогобичі Львівської області.

Визнати за ОСОБА_3, право власності на нежитлове приміщення площею 23,20 кв.м., що розташоване по вулиці Михайла Грушевського, 57/12 в м. Дрогобичі Львівської області.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк.

Суддя _______________