Справа № 308/8359/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 жовтня 2015 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в особі

головуючого судді Микуляк П.П.

при секретарі Остич Л.В.

за участю позивача за первісною позовною заявою (відповідача за зустрічною позовною заявою) ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, цивільну справу за первісною позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку та зустрічною позовною заявою ОСОБА_3, в інтересах якої на підставі довіреності діє представник ОСОБА_4, до ОСОБА_1 про визначення часток у спільній сумісній власності на нерухоме майно,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з позовною заявою про визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття її з реєстраційного обліку.

Свої вимоги позивач мотивує тим, що 28.06.2008 року між ним та ОСОБА_3 було укладено шлюб. Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 23.06.2015 року шлюб між ними було розірвано.

Після розірвання шлюбу відповідачка залишилась проживати в належній йому праві особистої приватної власності квартирі за адресою м.Ужгород, вул.Легоцького, 669/72. Вказана квартира належить йому згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 01.06.2013 року і була набута у власність шляхом її обміну з доплатою на належний йому до шлюбу, а тому в силі ст.57 СК України є його особистою власністю, тобто набута за кошти та майно, які належали йому особисто.

Проживаючи в належній йому квартирі, колишня дружина перешкоджає йому повноцінно користуватися своїм житлом, влаштовує сварки, його вимоги про необхідність її окремого проживання ігнорує. Такі дії призводять до неможливості подальшого спільного проживання разом з колишньою дружиною і порушують його право на житло. Всі витрати на житлово-комунальні послуги він сплачує самостійно, ОСОБА_3 проживаючи в квартирі жодної участі в утриманні та догляді за житлом не приймає.

Позивач вважає, що оскільки шлюб між ним і відповідачкою розірвано, спільного господарства вони не ведуть, а тому вона втратила статус члена його сімї, а відповідно і право проживання у його житлі.

В процесі розгляду справи представником відповідачки ОСОБА_3 ОСОБА_4 до суду подано зустрічну позовну заяву до ОСОБА_1 про визначення часток у спільній сумісній власності на нерухоме майно. Позовні вимоги мотивовано тим, що в період з 28.06.2008 року по 23.06.2015 року ОСОБА_3 та ОСОБА_1 перебували в шлюбі.

За час шлюбу ними була придбана квартира, яка розташована за адресою м.Ужгород, вул.Легоцького, 66/72, яка перебуває у їх спільній сумісній власності на підставі договору купівлі продажу квартири від 01.06.2013 року.

За таких обставин, у відповідності до ст.70 СК України та ч.2 ст.372 ЦК України позивачка просить визначити розмір часток у спільній сумісній власності на квартиру АДРЕСА_1, а саме: за ОСОБА_3 ? частини квартири та за ОСОБА_1 ? частини квартири.

Ухвалою суду від 13.10.2015 року у відповідності до ст.123 ЦПК України зазначені позовні заяви прийняті до спільного розгляду та обєднані в одне провадження.

В судовому засіданні позивач за первісною позовною заявою (відповідач за зустрічною позовною заявою) ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 позовні вимоги підтримали та просили суд визнати ОСОБА_3 такою, що втратили право на користування житлом - квартирою №72 в будинку №66 по вул. Легоцького в м.Ужгород та зняти її з реєстраційного обліку за вказаною адресою.

Зустрічні вимоги ОСОБА_3 не визнають, вважають їх безпідставними та такими, що не підлягають до задоволення.

Відповідачка за первісною позовною заявою (позивачка за зустрічною позовною заявою) ОСОБА_3 та її представник у судове засіданні не зявились, хоча про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

05.10.2015 року на адресу суду надійшла письмова заява представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4, згідно якої останній просить розглядати справу без їх участі, зустрічний позов про визначення часток підтримують та просять його задовольнити. Проти задоволення первісної позовної заяви ОСОБА_1 заперечують.

Заслухавши пояснення позивача за первісною позовною заявою (відповідача за зустрічною позовною заявою) та його представника, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, суд приходить до наступного висновку:

28 червня 2008 року між ОСОБА_1 та Маняк (дошлюбне прізвище Зюзя) ОСОБА_5 було укладено шлюб. За час перебування у шлюбі у подружжя народилось двоє дітей: ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 23.06.2015 року шлюб між подружжям ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було розірвано, малолітніх дітей ОСОБА_6 та ОСОБА_1 залишено разом з матірю та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання малолітніх дітей у твердій грошовій сумі в розмірі по 600 грн. на кожну дитину.

З матеріалів справи вбачається, що 1 червня 2013 року на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського РНО ОСОБА_7 та зареєстрованого в реєстрі за №476 на імя ОСОБА_1 була придбана двохкімнатна квартира, що розташована за адресою м.Ужгород, вул.Легоцького, 66/72. Право власності на квартиру зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису про право власності 1146881 від 01.06.2013 року, що підтверджується витягом з Державного реєстру №4269734.

Позивачка за зустрічною позовною заявою ОСОБА_3 вважає, що зазначений обєкт нерухомого майна квартира АДРЕСА_1, яке ОСОБА_1 придбано під час їх шлюбу, є обєктом спільної сумісної власності подружжя і підлягає розподілу в рівних частках. Суд з такою позицією ОСОБА_3 та її представника не погоджується.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно розяснень, що містяться в п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом..

Статтею 57 СК України визначений перелік майна, що є особистою приватною власністю кожного із подружжя і не може бути віднесено до спільного сумісного майна подружжя, а саме: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; житло, набуте за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; земельна ділянка, набута за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

В судовому засіданні встановлено, що квартира АДРЕСА_2 позивачем за первісним позовом ОСОБА_1 була придбана за власні кошти. Так, у квітні 2007 року ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу була придбана земельна ділянка в с.Минай Ужгородського району, по вул..Ужанська, 35. На вказаній земельній ділянці позивачем за власні кошти, на протязі 2007 року, до укладення шлюбу з ОСОБА_3, було збудовано житловий будинок, що підтверджується довідкою Ужгородського районного КП БТІ №103/01-16 від 25.04.2014 року, характеристикою будинку, господарських будівель та споруд, виданою Ужгородського районного КП БТІ, технічними умовами на приєднання до електричних мереж електроустановок для населення №239/2007-Ф від 22.05.2007 року, актом здачі-прийомки виконаних робіт по бурінню розвідувально-експлуатаційної свердловини для водозабезпечення приватної забудови №2 від 01.06.2007 року, актом ВАТ «Закарпатгаз» на пуск газу в будинок від 21.09.2007 року.

З пояснень ОСОБА_1 слідує, що в 2013 році він вирішив обміняти з ОСОБА_8 належний йому будинок у с.Минай, по вул.Ужанська, 35, на квартирі в м.Ужгороді, з доплатою коштів зі сторони ОСОБА_8 Ці наміри були оформлені договором завдатку від 17.05.2013 року, умовами якого визначено, що «Завдаткодавець дав, Одержувач взяв грошову суму в розмірі 81 тис.грн. в рахунок належної із загальної суми за договором платежів, а саме оплати за відчуження будинку, в підтвердження наміру укладення договору і в забезпечення його виконання… Доплата проводиться нерухомим майном, а саме: двохкімнатною квартирою, що знаходиться в АДРЕСА_3, вартість якої сторонами визначена в грошовому еквіваленті 226800 гривень, а також готівкою в сумі 136000 гривень і повинна бути проведена до підписання договору відчуження вказаного будинку, в день надання нотаріусу всіх належних документів». В подальшому, у звязку з неможливістю оформлення договору обміну у нотаріуса з технічних причин, такі наміри між ним та ОСОБА_9 були оформленні договором купівлі-продажу будинку від 03.06.2013 року та договором купівлі-продажу квартири від 01.06.2013 року.

Аналізуючи в сукупності всі зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд приходиться до висновку, що незважаючи на те, що обєкт нерухомого майна квартира АДРЕСА_1 була придбана ОСОБА_1 під час перебування в шлюбі з ОСОБА_3, вона не являється обєктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки така була придбана ОСОБА_1 за особисті кошти, а тому підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_3 про визначення частки у спільній сумісній власності подружжя, не має.

Вирішуючи питання щодо заявлених ОСОБА_1 вимог про визнання відповідачки такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття її з реєстраційного обліку суд виходить з наступного:

Відповідно до ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, які, зокрема, означають можливість належним чином використовувати річ для своїх потреб за її призначенням.

Право власності згідно із ч.1 ст. 321 ЦК України є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений його права чи обмежений у його здійсненні.

Стаття 150 ЖК УРСР визначено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Члени сім'ї власника будинку зобов'язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту (ч.1 та ч.3 ст.156 ЖК УРСР).

Згідно ч.4 даної норми до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу - дружина, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Стаття 162 ЖК УРСР регулює відносини щодо оплати за користування жилим приміщенням і за комунальні послуги в будинку (квартирі), що належить громадянинові.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 пояснив, що всі витрати на житлово-комунальні послуги за квартиру АДРЕСА_1 він сплачує самостійно, а відповідачка ОСОБА_3 проживаючи в квартирі жодної участі в утриманні даного майна не приймає. Угода між ним та його колишньою дружиною про безоплатне користування квартирою не укладалась.

ОСОБА_3 та її представник всупереч ст.ст.10, 60 ЦПК України не надали суду жодного доказу на спростування зазначених тверджень позивача.

Крім того, судом встановлено, що звязку з непорозуміннями та постійними суперечками між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 їх спільне проживання в одному помешканні є неможливим. Вказані обставини підтверджуються повідомленням СВ Ужгородського МВ УМВС України в Закарпатській області №35/33631 від 29.07.2015 року про прийняття і реєстрацію заяви, з якого слідує, що 28.07.2015 року близько 21 год. 30 хв., за адресою спільного проживання м.Ужгород, вул.Легоцького, 66/72, колишня дружина ОСОБА_3, на ґрунті неприязних відносин почала поводитись агресивно, та з метою спричинення фізичного болю, нанесла ОСОБА_1 тілесні ушкодження у вигляді порізу руки, який вона спричинила кухонним ножем. Відомості про вказаний факт внесено до ЄРДР за №0002346.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна, права якого порушені, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Таке право особи реалізується шляхом звернення до суду з позовом про захист свого порушеного права та усунення будь-яких перешкод у вільному та на власний розсуд користуванні та розпорядженні майном.

Враховуючи вищенаведене, суд вважає вимоги ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_3, як колишнього члена його сімї, такою, що втратила право на користування житловим приміщенням - квартирою №72 в будинку №66, що знаходиться по вул.Легоцького в м.Ужгороді є обґрунтованими та підлягають до задоволення.

Статтею 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України» передбачено, що рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням є підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання органом, який здійснює реєстрацію.

У відповідності до ст.88 ЦПК України підлягає стягненню з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 сплачений ним судовий збір у розмірі 243,60 грн.

Керуючись ст.ст. 10, 60, 88, 208, 209, 212-215, 218, 294 ЦПК України, суд,-

Р І Ш И В :

Первісну позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку задовольнити.

Визнати ОСОБА_3 такою, що втратили право на користування житловим приміщенням - квартирою №72 в будинку №66, що знаходиться по вул. Легоцького в м.Ужгород та зняти її з реєстраційного обліку за вказаною адресою.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 сплачений ним судовий збір у розмірі 243,60 грн.

У задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_3, в інтересах якої на підставі довіреності діє представник ОСОБА_4, до ОСОБА_1 про визначення часток у спільній сумісній власності на нерухоме майно - відмовити

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Микуляк П.П.