Справа № 359/6687/15-ц Головуючий у І інстанції Журавський В. В.
Провадження № 22-ц/780/5275/15 Доповідач у 2 інстанції Мельник Я. С.
Категорія 26 17.09.2015
УХВАЛА

Іменем України

17 вересня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого - Мельника Я.С.,

суддів: Олійника В.І., Іванової І.В.,

та секретаря Якимчук Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 22 червня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,-

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вказаним позовом, який обґрунтовує тим, що 21 липня 2011 року та 13 червня 2012 року між ним та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договори позики, згідно із умовами яких він передав відповідачу в борг 160 000 гривень та 120 000 гривень відповідно, а ОСОБА_2 зобов'язався повернути вказані кошти у строки, визначені договорами, зі сплатою відповідних процентів.

Крім цього, протягом 2011-2012 років він передав відповідачеві ще 73 400 грн., на підтвердження чого надав власноруч написані розписки, проте до цього часу відповідач у добровільному порядку боргу не повертає, через що він просив суд стягнути з ОСОБА_2 кошти за договорами позики, проценти та суму інфляційних втрат за весь час прострочення, що у загальному розмірі становить 921538 грн. 37 коп.

Заочним рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 22 червня 2015 року позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_2 на користь позивача заборгованість за договорами позики у загальному розмірі 921538 грн. 37 коп. та судові витрати.

Не погоджуючись із цим рішенням, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права та неповне з'ясування судом усіх обставин справи.

У обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що він не був належним чином повідомлений про час та місце розгляду вказаної справи, через що був позбавлений можливості надати свої заперечення на позов та докази, якими б він міг підтвердити свою позицію у даній справі, через що, на його думку, суд порушив положення ст. ст. 27, 31 ЦПК України, а тому вважає, що таке рішення підлягає скасуванню.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, вважає необхідним апеляційну скаргу відхилити з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд розглядає справу в межах заявлених вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у цих сторін виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки за відповідачем ОСОБА_2 рахується заборгованість за договорами позики, які укладені між сторонами, а у добровільному порядку він належних коштів не повертає, то заявлені вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 21 липня 2011 року та 13 червня 2012 року між сторонами у справі були укладені договори позики, за умовами яких ОСОБА_3 надав у борг відповідачу ОСОБА_2 грошові кошти у загальному розмірі 280 000 грн., які останній зобов'язався у встановлений строк зі сплатою відповідних процентів, на підтвердження чого відповідач надав свої письмові розписки (а. с. 9-13).

У подальшому, 24 червня 2011 року, 22 листопада 2012 року та 30 листопада 2012 року позивач надав відповідачеві ще 73 400 грн., на підтвердження чого також надав власноруч написані розписки (а. с. 23-25).

Проте, у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази про повернення боргу відповідачем.

У відповідності до ч.1 ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

У відповідності до ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми.

За правилами ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до норм ст.ст.1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

При цьому, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

У відповідності до ч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно з ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином суд прийшов до правильного висновку, що оскільки за відповідачем рахується заборгованість по договорам позики, які були укладені між сторонами, а також з огляду на те, що відповідач у добровільному порядку належні кошти позивачеві не повертає, то вимоги позивача щодо стягнення переданих у борг коштів, разом із процентами та індексу інфляційних втрат з відповідача є законними та обґрунтованими.

Посилання апелянта на те, що ним не було отримано письмової вимоги позивача щодо повернення боргових коштів, через що заявлені вимоги щодо стягнення їх з відповідача є необґрунтованими, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки ОСОБА_2, уклавши договори позики із позивачем та взявши у борг відповідні кошти, одночасно взяв на себе зобов'язання щодо повернення цих коштів за укладеними договорами, чого ОСОБА_2 до цього часу зроблено не було.

Інших вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 22 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Судді: