Справа № 159/2361/15-ц Провадження № 22-ц/773/1550/15 Головуючий у 1 інстанції: Василюк О.С.
Категорія: 27 Доповідач: Матвійчук Л. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 жовтня 2015 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Матвійчук Л. В. ,

суддів - Русинчука М.М., Мудренко Л.І.,

при секретарі - Губарик К.А.,

з участю позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2,

представника відповідача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_4 та її представника - ОСОБА_3 на рішення Ковельського міськрайонного суду від 31 серпня 2015 року,

В С Т А Н О В И Л А:

06 травня 2015 року ОСОБА_1 звернувся в суд із зазначеним позовом, покликаючись на те, що 10 січня 2015 року в усній формі продав ОСОБА_4 автомобіль «ИЖ - 2717» НОМЕР_1, 2003 року випуску, оформивши відповідну довіреність на право користування та розпорядження на відповідача та її сина ОСОБА_5. На підтвердження даної обставини відповідач видала йому розписку, в якій вказала, що дала йому завдаток у сумі 800 доларів США, а борг в сумі 1600 доларів США вона зобов'язується повернути йому до 12.04.2015 року. Однак відповідач кошти не повернула у зв'язку з чим позивач просив стягнути з відповідача в його користь борг за договором позики в розмірі 33 673,60 грн., що еквівалентно 1600 дол. США.

Рішенням Ковельського міськрайонного суду від 31 серпня 2015 року позов задоволено.

Ухвалено стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 33 673 грн. 60 коп. боргу та 336 грн. 74 коп. судового збору.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_4 та її представник ОСОБА_3, покликаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування фактичних обставин справи, просили оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в позові.

Апеляційна скарга підлягає до задоволення, а рішення суду - скасуванню з ухваленням нового рішення з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 10 січня 2015 року ОСОБА_4 дала завдаток за машину «ИЖ-2717», номерний знак НОМЕР_1 в сумі 800 доларів США. Борг в сумі 1600 доларів США вона зобов'язується повернути на протязі трьох місяців до 12 квітня 2015 року, що підтверджується розпискою відповідача, наданою позивачу (а.с. 4, 56).

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що відповідач погодила з позивачем суму позики, строки повернення коштів, та порушила виконання своїх зобов'язань, у зв'язку з чим сума боргу підлягає стягненню з відповідача в користь позивача.

Проте погодитись з такими висновками суду не можна з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст.ст.1046, 1047 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей та укладається у письмовій формі. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника, яка посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми.

Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

В тексті розписки сторонами жодним чином не обумовлено, що ОСОБА_1, як позикодавець, передає у власність ОСОБА_4, як позичальникові, грошові кошти, а остання зобов'язується повернути таку ж саму суму грошових коштів, що є обов'язковою складовою позики.

Крім того, в судовому засіданні позивач, стверджуючи про невиконання відповідачем, взятих згідно розписки зобов'язань, щодо повернення боргу в сумі 1600 доларів США, не заперечував що між сторонами виникли зобов'язання, які випливають з договору купівлі-продажу автомобіля, укладеного в усній формі, що свідчить про відсутність боргових зобов'язань у вигляді позики.

Дана обставина залишилась поза увагою суду першої інстанції. В порушення вимог вищенаведених норм Закону та письмових доказів суд прийшов до висновку, про стягнення коштів з відповідача в користь позивача як боргу за договором позики.

Згідно ч.1 ст. 309 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

З врахуванням викладеного колегія суддів приходить до висновку, що вимога позивача про стягнення з відповідача боргу за договором позики не підлягає до задоволення.

У зв'язку з наведеними порушеннями судом першої інстанції норм матеріального права та невідповідність висновків суду обставинам справи оскаржуване рішення слід скасувати і ухвалити нове рішення про відмову в позові.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_4 та її представника - ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 31 серпня 2015 року в даній справі скасувати і ухвалити нове рішення.

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення боргу відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді