Справа № 296/3770/12-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

13 січня 2015 р. м.Житомир

Корольовський районний суд м. Житомира у складі:

головуючого-судді Галасюка Р.А.,

секретаря Могилевець В.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 327 цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної, моральної шкоди, доходів від використання майна та компенсації і витрат на утримання майна, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовною заявою до ОСОБА_2. про стягнення матеріальної, моральної шкоди та витрат на утримання майна, вимоги у якій збільшувала 12.09.2013 р., 09.01.2014 р. та 28.06.2014 р. і в останній редакції свого звернення позивач просить стягнути на її користь з відповідача 43200,00 грн. матеріальної шкоди, доходи від використання майна в сумі 9000,00 грн., матеріальну компенсацію за користування майном в сумі 349,47 грн. щомісячно з 25.08.2014 року, 5000,00 грн. моральної шкоди, 5323,04 грн. за утримання та збереження спільного майна та судові витрати по справі.

На обґрунтування позову зазначалось, що ОСОБА_1 є власником ? частини АДРЕСА_1, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 25.02.2011 р.. Позивач вказує, що ? даної квартири вона отримала в спадщину після смерті своєї матері ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1. Вона лікувала свою матір при житті, після її смерті взяла на себе всі витрати по похованню, оплачувала комунальні платежі за квартиру та здійснила ремонт в квартирі. Співвласником ? частини АДРЕСА_1 є ОСОБА_2. як зазначає позивач, за період з 2008 р. по 2011 р., нею було сплачено грошові кошти в сумі 7848,91 грн. за комунальні платежі по АДРЕСА_1, а також проведено ремонті роботи в даній квартирі на суму 2797,18 грн. На підтвердження вказаних обставин позивач надає квитанції та чеки про здійснення оплати.

Також позивач вказує, що з моменту визнання за нею права власності на квартиру відповідач чинить їй перешкоди у користуванні та володінні квартири. Зазначає, що на розгляді в Корольовському райсуді м. Житомира знаходиться справа № 2-1086/12 за її позовом до відповідача про визначення порядку користування квартирою та вселення її в квартиру. На підтвердження створення відповідачем їй перешкод у користуванні квартирою позивач посилається на постанову про відмову в порушені кримінальної справи від 20.05.2011 року. Дана квартира перебуває під охороною згідно договору укладеного з відповідачем, доступу до квартири вона не має, відповідач здала квартиру в найм іншим особам. При цьому позивач зазначає, що оскільки іншого житла окрім АДРЕСА_1 вона не має, відповідач не допускає її до квартири та чинить перешкоди в користуванні, вона змушена була винаймати інше житло, і вартість орендної плати за період з серпня 2011 року по серпень 2012 року складає 14400,00 грн.. Вказану обставину позивач підтверджує договором найму (оренди) квартири від 20.08.2011 року та розпискою про отримання коштів за найм житла. Вартість орендної плати в період з 25.08.2012 року по 24.08.2013 року складає 14400,00 грн., нат підтвердження чого позивач посилається на договір найму (оренди) квартири, вартість орендної плати за період з 25.08.2013 по 25.08.2014 року складає 14400,00 грн.. Таким чином, позивач вважає, що внаслідок дій відповідача щодо обмеження її в користуванні та володінні квартирою з вини відповідача, що стало причиною найму нею іншого житла, в результаті чого вона понесла витрати, завданий матеріальний збиток складає 43200,00 грн., що відповідає вартості оплати нею за найм житла для проживання. З огляду на викладене, позивач вважає, що її права були порушені відповідачем та завдано матеріальну і моральну шкоду. Матеріальна шкода складає 43200,00 грн., складається з вартості оплати за найм житла і на її підтвердження позивач надає письмові докази, а саме: договори найму (оренди) квартири та розписки про отримання коштів за найм житла.

Також позивач у своєму зверненні наголошує, що рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 14.08.2014 р. у справі № 296/5113/13-ц встановлено порядок користування спірною квартирою та виділено ОСОБА_1 кімнату площею 0,7 кв.м., а ОСОБА_2 кімнату площею 17,2 кв.м.. Тому позивач вважає, що оскільки відповідач разом зі своєю сім'єю користується її частиною майна, площею 3,250 кв.м. (27,9 кв.м. : 2=13,95 кв.м. - 10,7 кв.м.), підлягає стягненню з відповідача відповідна матеріальна компенсація в розмірі 349,47 грн. (107,53 грн. х 3,250 кв.м.) щомісячно.

При цьому, позивач зазначає, що відповідач здає спірну квартиру в оренду третім особам та отримує від цього прибуток, у зв'язку з чим, що доходи від здавання в найм спірної квартири на протязі 1 року по 1500,00 грн., а тому просить стягнути з відповідачки доходи від використання майна в сумі (1500,00 грн. х 12 місяців = 18000,00 грн. : ?) 9000,00 грн..

Щодо завданих моральних збитків, позивач зазначає, що дії відповідача, які полягають у здійсненні перешкод в користуванні та володінні квартирою призвели до моральних страждань і переживань, що стало причиною її постійного нервування, погіршення самопочуття, перебування довгий час на лікуванні. Також позивач на завдання моральної шкоди вказує і на порушення права власності, нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми і настанні інших негативних наслідків. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди позивач оцінює в 5000,00 грн..

Представник позивача в судовому засіданні на задоволенні позову наполягала, підтвердила обставини викладені у позові.

Відповідач та її представник в судовому засіданні проти задоволення позову заперечували посилаючись на безпідставність.

Вислухавши сторін, дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає необхідним відмовити в задоволенні позову, виходячи з наступного.

Як було встановлено в ході розгляду справи, позивач ОСОБА_1 дійсно, згідно свідоцтва про право на спадщину за законом (а.с.6), є власником ? частини АДРЕСА_1. Співвласником ? частини квартири за вказаною адресою є відповідач у справі ОСОБА_2 (а.с.99).

Згідно ст.360 ЦК України, співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 зареєструвала своє право власності на вищевказану частину квартири 03.03.2011 р. (а.с.99-зв.). Таким чином, відповідач саме з цього часу є власником майна - частини АДРЕСА_1 З наголошеного сторонами в засіданні видно, що спір між ними щодо володіння, користування та розпорядження даною квартирою триває з 2008 року. Відповідач стверджує, що за життя матері сторін, остання мала психічне захворювання і позивач ОСОБА_1 всупереч вимог законодавства, шляхом обману, змусила її скласти заповіт на спірну квартиру № 91, проте за рішенням апеляційного суду Житомирської області від 06.10.2010 р. вказаний заповіт було скасовано і право відповідача на частину квартири було відновлено (а.с.100).

Також відповідач стверджувала, що насправді це позивач ОСОБА_1 постійно чинила їй перешкоди у проживанні та користуванні спірною квартирою. При цьому ОСОБА_2 була та є зареєстрованою у вищевказаній квартирі разом зі своїми дітьми, один з яких є малолітнім. Однак, позивач ОСОБА_1, на її думку, відверто вводить суд в оману стверджуючи, що вона перешкоджала їй користуватися квартирою і у зв'язку з цим позивач нібито понесла витрати на оренду іншого житла, оскільки вона під час розгляду справ судами без згоди відповідача вселила у спірне помешкання квартирантів, не сплачувала за комунальні послуги, допустила заборгованість і взагалі не давала їй можливості проживати у квартирі. На підтвердження даних обставин, відповідач вказує на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 18.02.2010 р. (а.с.103) за яким ОСОБА_2 разом із дітьми було вирішено вселити у АДРЕСА_1. Саме вселення у дану квартиру відбулось 11 листопада 2010 року, що підтверджується відповідним актом та постановою держвиконавця (а.с.104, зв.).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживачем визначено особу, яка фактично отримує послуги, тобто проживає у житловому приміщенні і користується водою, електроенергією, опаленням тощо.

Таким чином є підстави дійти висновку, що кошти, які, як вказує позивач ОСОБА_1, були сплачені за період з 2008 по 2011 роки, були понесені нею за житлово-комунальні послуги, які вона фактично отримувала у цей період, так як відповідач не проживала у АДРЕСА_1 у вказаний період часу, і тому не зобов'язана сплачувати за житлово-комунальні послуги через їх фактичне не отримування. З огляду на це, вимога позивача про стягнення з відповідача на її користь коштів, сплачених за житлово-комунальні послуги у період з 2008 по 2011 року, є безпідставною.

Посилання позивача ОСОБА_1 у своєму зверненні на те, що нею були проведені ремонтні роботи у АДРЕСА_1, в ході розгляду справи, не знайшли свого підтвердження відповідними доказами у справі, оскільки з аналізу представлених позивачем доказів на підтвердження даних обставин, з врахуванням вимог ст.ст.58,59 ЦПК України, виходячи із засад належності і допустимості доказів, вбачається, що належних доказів на підтвердження понесених витрат на проведення ремонтних робіт у вказаній квартири позивачем не представлено. Так, додані до позову чеки і квитанції не є належними і допустимими доказами у справі, оскільки не містять відомостей про придбання матеріалів і товарів безпосередньо для ремонту у вищевказаній квартирі, при цьому позивачем не зазначено і не підтверджено суду які саме роботи нею виконувались, в якій частині квартири відбулись в результаті ремонту відповідні зміни і в чом вони полягають, що саме було придбано і встановлено у дану квартиру сторін, не зафіксовано, і не підтверджено обстановку у даній квартирі до ремонтних робіт, і по їх завершенню. Крім цього, заперечення відповідача в цій частині, які полягають у тому, що для встановлення дійсної вартості ремонту і підтвердження належності придбаних будматеріалів до виконаних ремонтних робіт необхідно представити висновок будівельно-технічної експертизи, на думку суд ґрунтуються на вимогах Закону, оскільки відповідно до ст.ст.60,143 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а для з'ясування обставин, що мають значення для справи, і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі. Проте такої заяви від позивача або її представника до суду не надходило. Таким чином вимоги позивача в частині стягнення витрат на проведення ремонтних робіт у квартирі, також є безпідставними.

Перевіряючи наведені позивачем обставини щодо найму житла та понесених внаслідок цього витрат, суд дійшов висновку, що ці обставини також не знайшли свого належного підтвердження в ході розгляду справи. Так, на підтвердження вказаних обставин, позивачем надано копії договорів найму від 20.08.2011 р. (а.с.15,86), і від 25.08.2012 р. (а.с.87). У своїй позовній заяві від 12.11.2012 р. (а.с.2-4) позивач вказує, що відповідно до договору найму квартири від 20.08.2011 р., вона сплатила за оренду житла 10800,00 грн., з серпня 2011 року по травень 2012 року, тобто за дев'ять місяців найму із розрахунку 1200,00 грн. на місяць. Проте, вже у своїй наступній позовній заяві із збільшеним розміром позовних вимог від 12.09.2013 року (а.с.64,65), позивач зазначила, що проживала за договором найму від 20.08.2011 р. вже 12 місяців і сплатила 14400, 00 грн. орендної плати. При цьому, позивач вказує про наявність розписок у своїх заявах, однак до справи нею при збільшенні своїх вимог було представлено лише одну розписку від 20.05.2012 року (а.с.17), яку навіть не наведено у додатку до позову, про отримання 10800,00 грн. за оренду АДРЕСА_2 тобто за дев'ять місяців, а не за дванадцять, як про це було зазначено у заяві від 12.09.2013 р. (а.с.64).

Окрім того, за вимогою в порядку ст.24 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (а.с.105) було здійснено комісійне обстеження працівниками КП ВЖРЕП №8 місця проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_3, в ході якого встановлено і відображено у відповідному акті від 04.02.2014 року (а.с.107) те, що позивач ОСОБА_1 насправді постійно проживає за вказаною адресою і нікуди не переїздила вже досить тривалий час. Також, з відповіді КП ВЖРЕП №8 за №94 від 04.02.2014 р. (а.с.106) вбачається, що особовий рахунок на квартиру № 93 відкрито на ім'я ОСОБА_5 на підставі договору дарування, яка є донькою позивача. При цьому відповідач вказує, що ОСОБА_1 подарувала своїй доньці квартиру № 93 за вказаною адресою і нібито не маючи житла, вимагала вселення її у АДРЕСА_1, а на даний час вимагає стягнути з відповідача кошти на її утримання. Так, за договором дарування від 15.07.2011 р. позивач безкоштовно віддала свою двокімнатну квартиру для того, щоб імітувати відсутність у неї житла і посилатись лише на наявність 1/2 частини АДРЕСА_1 при цьому ОСОБА_1 продовжувала проживати у АДРЕСА_3. На підтвердження вказаної обставини відповідач окрім акту комісії КП ВЖРЕП №8, також наводить лист ПАТ «Західінкомбанк» від 04.12.2013 р. № 329, який направлявся на заяву позивачки саме на адресу: АДРЕСА_3 та розписку позивача від 17.09.2012 р., видану відповідачу про те, що вона забрала свої речі з квартири № 91 в присутності працівників міліції. З огляду на це подання позивачем в подальшому при завершенні розгляду справи ще двох розписок (а.с.199-168) при наявності доказів, які спростовують сам факт проживання останньої за адресою зазначеною у договорі найму не може вважатись належним доказом для підтвердження вказаної позовної вимоги.

Також судом вважається недоведеною і вимога про стягнення доходів і компенсації від використання спільного майна сторін, оскільки будь-яких належних і допустимих доказів на підтвердження вказаних обставин представлено не було.

Згідно ч.3 ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ч.1 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Нормами вказаної статті передбачено порядок та підстави для відшкодування моральної шкоди.

Оскільки позивачем не доведено в ході судового розгляду обставин на які вона посилалась як на підставу своїх позовних вимог в частині стягнення матеріальної шкоди, доходів від використання майна, матеріальної компенсації за користування майном, а також коштів за утримання і збереження спільного майна в задоволенні позову в цій частині необхідно відмовити. Вимога про стягнення моральної шкоди також не підлягає задоволенню, оскільки виникнення такої шкоди позивач пов'язує з переживаннями, які виникли з приводу обставин що не були нею доведені в ході судового розгляду, за своїм змістом ця вимога є похідною від них, а тому позов в цілому задоволеною не підлягає.

На підставі ст.ст.23,358,360,368 ЦК України, ст.ст.10,11, 27,31,60,61,79,88,209,212-215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної, моральної шкоди, доходів від використання майна та компенсації і витрат на утримання майна - відмовити.

Сторони мають право оскаржити рішення подавши на протязі десяти днів з дня проголошення рішення апеляційну скаргу в Апеляційний суд Житомирської області через Корольовський районний суд м. Житомира.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Р. А. Галасюк