АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/9204/15 Справа № 199/6019/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - Сенчишин Ф. М. Доповідач - Черненкова Л.А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2015 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді - Черненкової Л.А.

суддів - Пономарь З.М., Петешенкової М.Ю.

при секретарі - Прудченко В.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 17 вересня 2015 року по справі за позовом публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

В С Т А Н О В И Л А:

14 серпня 2015 року публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі: ПАТ«УкрСиббанк») звернулися до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що відповідно до укладеного договору № 0 від 22 серпня 2007 року, до якого в подальшому вносилися зміни шляхом укладення додаткових договорів, відповідачка ОСОБА_2 в банківській установі позивача отримала кредит у розмірі 77000 доларів США. Відповідачка взяла на себе зобов'язання сплачувати проценти за користування кредитом у розмірі 11,3 % річних та здійснювати повернення кредиту щомісячними платежами. Кінцевий строк погашення кредиту - 19 серпня 2024 року. Позивач свої зобов'язання за кредитним договором виконав належним чином, надавши відповідачці кошти в зазначеному розмірі. Умови погашення кредиту відповідачкою не виконані. Станом на 27 липня 2015 року заборгованість відповідачки перед банком становить 57589,82 доларів США, з яких:49639,33 долари США - заборгованість за тілом кредиту; 8220,49 доларів США - заборгованість за процентами. Крім цього, позивачем позичальнику нарахована пеня у загальному розмірі 72463,03 грн., яка складається з: 22605,90 грн. - пеня за прострочення сплати кредиту; 49856,13 грн. - пеня за прострочення сплати процентів. В забезпечення виконання зобов'язань позичальника за кредитним договором, між позивачем та відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 22 серпня 2007 року були укладені договори поруки № 0/П та № 0/П/1 відповідно. За умовами договорів поруки, поручителі несуть солідарну відповідальність з позичальником перед кредитором за порушення виконання зобов'язань по кредитному договору. Станом на час подання позовної заяви заборгованість за кредитним договором позичальником та поручителями у добровільному порядку не погашена. Позивач просить стягнути з відповідачів на його користь зазначену заборгованість та понесені ним судові витрати.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 17 вересня 2015 року ухвалено: позовні вимоги ПАТ «УкрСиббанк» - задовольнити частково; стягнути з ОСОБА_2 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту у розмірі: 57859,82 доларів США; 72462,03 гривні та судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 3654 гривні; у задоволенні решти позовних вимог ПАТ «УкрСиббанк» - відмовити.

В апеляційній скарзі ПАТ «УкрСиббанк» просить скасувати рішення суду в частині відмови в задоволенні вимог до ОСОБА_3 та ОСОБА_4, як таке, що винесене з порушенням вимог чинного законодавства таухвалити нове рішення, яким вказані позовні вимоги задовольнити; повернути АТ «УкрСиббанк» сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги в її межах та межах позовних вимог, дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно відхилити з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що згідно договору про надання споживчого кредиту № 0, укладеного 22 серпня 2007 року між відповідачем ОСОБА_2 та Акціонерним комерційним інноваційним банком «Укрсиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», за яким банк зобов'язався надати позичальнику кредитні кошти у розмірі 77000 доларів США, а позичальник зобов'язався прийняти, належним чином використати і повернути банку кредитні кошти (кредит) у строк не пізніше 21 серпня 2014 року та сплатити плату за кредит у порядку та на умовах, зазначених у цьому договорі у розмірі 11,3 % річних. 22 серпня 2007 року позичальником та кредитором було укладено додаткову угоду № 1 до договору про надання споживчого кредиту, якою сторони змінили графік погашення кредиту. Додатковою угодою № 3 від 27 серпня 2009 року до договору про надання споживчого кредиту також було змінено графік погашення кредиту. 14 червня 2010 року сторонами було змінено порядок погашення кредиту, про що було укладено додаткову угоду № 4 до договору про надання споживчого кредиту (щодо зміни схеми погашення кредиту). За зміненими умовами договору, погашення кредиту мало здійснюватися щомісячними ануїтетними платежами, які складаються зі строкових процентів, строкової суми основного боргу, які мають сплачуватися до 25 числа кожного календарного місяця строку кредитування. Розмір ануїтетного платежу сторонами визначений в 1112 доларів США на місяць. Додатковою угодою № 2 від 13 грудня 2010 року до договору про надання споживчого кредиту (щодо зміни умов кредитного договору при реструктуризації), було відтерміновано строк повернення кредиту в повному обсязі до 19 серпня 2024 року, затверджено новий графік погашення кредиту та зменшено розмір ануїтетного платежу до 673 доларів США. Фактичне отримання кредитних коштів підтверджується витягом про рух коштів по рахунку, копією заяви на видачу готівки та позичальником не спростовано. Згідно розрахунку заборгованості за кредитом, ОСОБА_2 станом на 14 жовтня 2014 року мала прострочену заборгованість за тілом кредиту у розмірі 1699,73 доларів США т за відсотками у розмірі 3794,02 долари США. Розрахунок простроченої заборгованості за кредитом та відсотками позивачем здійснений арифметично правильно та відповідачами не оспорений. Таким чином, відповідач ОСОБА_2, як позичальник за кредитним договором, в порушення вимог ч. 1 ст. 1049, ч. 1 ст. 1054 ЦК України прострочила виконання грошового зобов'язання в частині повернення позикодавцеві чергової частини позики у строк та в порядку, що встановлені договором. Позивач стверджує, що наслідком прострочення сплати позичальником чергової частини кредиту більш ніж на один місяць є виникнення у позивача права вимагати дострокового повернення тієї частини кредиту, строк повернення якої не минув. Суд враховує, що укладеним сторонами кредитним договором (п. 6.1.2) передбачено, що банк має право визнати термін повернення кредиту таким, що настав згідно з пунктом 1.2.2 договору, та вимагати від позичальника дострокового повернення всієї суми кредиту та повної плати за кредит, змінивши при цьому терміни повернення кредиту та плати за кредит в сторону зменшення. Позивачем до позову додана копія датованої 22 жовтня 2014 року вимоги на адресу ОСОБА_2, за якою банк вимагав від останньої протягом 31 дня погасити прострочену заборгованість з попередженням про визнання терміну повернення кредиту таким, що настав у разі її не погашення. Зазначена вимога спрямована на адресу відповідачки рекомендованим відправленням 23 жовтня 2014 року, що підтверджується копією реєстру замовних пакетів та згідно копії повідомлення про вручення поштового відправлення отримана останньою 28 жовтня 2014 року. Протягом 31 дня ОСОБА_2 прострочену заборгованість не погасила, отже з 29 листопада 2014 року настав термін повернення кредиту в цілому. Таким чином, станом на 22 липня 2015 року, заборгованість ОСОБА_2 перед позивачем за тілом кредиту становить 49639,33 доларів США, що разом з заборгованістю за відсотками у розмірі 8220,49 доларів США становить 57859,82 долари США (49639,33 + 8220,49). Відповідно до п. 4.1 договору, за порушення позичальником термінів погашення будь яких своїх грошових зобов'язань, передбачених договором, зокрема, термінів повернення кредиту (всієї суми, або його частини) та/або термінів сплати процентів та/або комісії, банк має право вимагати від позичальника додатково сплатити банку пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу. Позивачем з дотриманням вимог п. 4.1 договору на підставі п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України здійснене нарахування пені за прострочення сплати кредиту у розмірі 22605,90 грн. та пені за прострочення сплати процентів у розмірі 49856,13 грн., що загалом становить 72462,03 грн. (22605,90 + 49856,13). Розрахунок пені позивачем здійснений арифметично правильно та відповідачами не оспорюється. Доводи представника відповідачки щодо передчасності вирішення спору про стягнення заборгованості у зв'язку з наявністю іпотеки, судом відхиляються, оскільки визначення способу захисту порушеного права є правом позивача і жодні обмеження щодо застосування такого способу захисту, як стягнення заборгованості, при наявності майна, що перебуває в іпотеці, законодавчо не визначені. За наведених обставин, позовні вимоги ПАТ «УкрСиббанк» про стягнення з відповідачки ОСОБА_2 заборгованості за кредитом, відсотками та нарахованої пені підлягають задоволенню. Договір про надання споживчого кредиту був забезпечений укладенням 22 серпня 2007 року позивачем зі співвідповідачами - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 договору поруки № 0/П та № 0/П/1 відповідно, в які вносилися відповідні зміні при збільшенні обсягу відповідальності поручителів під внесення змін до договору про надання споживчого кредиту, за якими поручителі зобов'язалися відповідати перед позивачем за виконання ОСОБА_5 усіх зобов'язань що виникли з договору про надання споживчого кредиту. За умовами укладених з відповідачами договорів поруки, порука діє до повного виконання зобов'язань за кредитним договором (п. 3.1 договору), що не є визначенням строку дії поруки. Таким чином, порука ОСОБА_3 та ОСОБА_4 діяла протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання. Як встановлено судом, строк виконання основного зобов'язання позивачем був змінений на 29 листопада 2014 року. З позовом до суду позивач звернувся 28 липня 2015 року, отже протягом шести місяців від зміненого строку виконання основного зобов'язання позивач з відповідним позовом щодо стягнення з поручителів заборгованості за кредитним договором до суду не звертався. За наведених обставин, порука ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з 30 травня 2015 року на підставі ч. 4 ст. 559 ЦК України припинилася, отже припинився і обов'язок поручителів нести солідарну відповідальність перед кредитором разом із боржником за основним зобов'язанням. Суд враховує, що позивач пред'являв вимоги до відповідачів шляхом спрямування їм відповідних письмових вимог, однак пред'явленням вимоги до поручителя є пред'явлення до нього позову. Відповідний правовий висновок викладений Верховним судом України у постанові № 6-125цс14 від 17 вересня 2014 року, який на згідно вимог ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України враховується судом. Посилання представника позивача на те, що протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання позивач вживав заходів щодо стягнення заборгованості з позичальника, судом до уваги не приймається, оскільки чинним законодавством не передбачене поновлення, продовження, зупинення або переривання передбаченого ч. 4 ст. 559 ЦК України шестимісячного строку пред'явлення вимоги до поручителів. За наведених обставин, у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 слід відмовити.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно вирішив спір в оскаржуваній частині рішення суду.

Спірні правовідносини виникли між сторонами щодо дострокового стягнення заборгованості за кредитним договором з поручителів.

Частиною 1 ст. 553, ч. 1 ст. 547 ЦК України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі.

Отже, договір поруки укладається між кредитором і поручителем, оскільки безпосередньо цим договором регулюються їх права та обов'язки у разі невиконання боржником свого зобов'язання перед кредитором.

Відповідно ч.1 ст.554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Відповідно ч.4 ст.559 ЦК України, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Суд першої інстанції, керуючись вимогами ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, врахував правовий висновок, викладений Верховним судом України у постанові № 6-128цс14 від 08 жовтня 2014 року, за яким установивши, що договором поруки не визначено строк, після закінчення якого порука припиняється, оскільки умовами цього договору встановлено, що він діє до моменту припинення дії основного договору, та що кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явив вимогу до поручителя про виконання зобов'язання, суд дійшов правильного висновку про те, що зобов'язання за договором поруки припинилися.

Суд першої інстанції також врахував правові висновки, викладені Верховним судом України у постановах № 6-28цс14 від 10 вересня 2014 року, № 6-125цс14 від 17 вересня 2014 року, № 6-106цс14 від 24 вересня 2014 року, № 6-190цс14 від 21 січня 2015 року, за якими пред'явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, процентів за користування кредитом та пені, кредитор, відповідно до ч. 2 ст.1054 ЦК України, змінив строк виконання основного зобов'язання, і строк пред'явлення вимоги до поручителя піддягає обрахуванню від зміненого строку виконання основного зобов'язання.

Правильно визначивши змінення строку виконання основного зобов'язання - 29 листопада 2014 року, суд першої інстанції встановив факт пропуску 6-ти місячного строку пред'явлення вимоги до поручителів, оскільки позивач звернувся до суду 28 липня 2015 року, відраховуючи від зміненого строку виконання основного зобов'язання, отже дійшов вірного висновку про припинення поруки з 30 травня 2015 року.

Розглядаючи спір, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

В апеляційній скарзі зазначено, що позивач вже раніше звертався до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з аналогічним позовом про стягнення заборгованості за вказаним договором кредиту та поруки до боржника та поручителів 24 грудня 2014 року та ухвалою суду від 26 січня 2015 року повернуто позов за непідсудністю, яку отримав позивач лише 04 червня 2015 року, однак ці обставини при умові їх доведення не спростовують висновків суду першої інстанції, оскільки чинним законодавством не передбачене поновлення, продовження, зупинення або переривання передбаченого ч. 4 ст. 559 ЦК України шестимісячного строку пред'явлення вимоги до поручителів.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду та зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, що не є підставою для зміни або скасування рішення суду.

Відповідно до ст. 212 ЦПК суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду в межах перегляду апеляційною інстанцією постановлено у відповідності з вимогами закону та не має підстав для його скасування, і доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст.303,304, п.1 ч.1 ст.307, ст. 308, ч.1 п.1 ст.314, 317,319, ч.1 ст.218 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» - відхилити.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 17 вересня 2015 року- залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий суддя Л.А. Черненкова

Судді М.Ю. Петешенкова

З.М. Пономарь