У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 жовтня 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Рівненської області в складі суддів: Малько О.С., Василевича В.С., Бондаренко Н.В.,

секретар судового засідання Пиляй І.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк" на рішення Рівненського міського суду від 16 липня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного комерційного інноваційного банку "УкрСиббанк" в особі Рівненського відділення акціонерного комерційного інноваційного банку "УкрСиббанк" про захист порушеного права споживача фінансових послуг, визнання договору про надання споживчого кредиту №0 від 05 грудня 2007 року недійсним.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які з'явилися у судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Рівненського міського суду від 16 липня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено повністю: визнано порушеним право ОСОБА_1, споживача фінансових послуг банку; визнано недійсним кредитний договір №0 від 05 грудня 2007 року, укладений між акціонерним інноваційним банком "УкрСиббанк", правонаступником якого є публічне акціонерне товариство "УкрСиббанк" та ОСОБА_1.

Вирішено питання судових витрат: стягнуто з ПАТ "УкрСиббанк" в прибуток держави 243 грн. 60 коп.

В апеляційній скарзі представник ПАТ "УкрСиббанк" покликається на незаконність рішення суду першої інстанції, висновки якого не відповідають обставинам справи та не підтверджені належними та допустимими доказами.

Частиною 1 ст.215 Цивільного кодексу України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ч.ч.1-3, 5, 6 ст.203 цього кодексу, а тому в кожній справі про визнання правочину недійсним суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання правочину недійсним і настання певних юридичних наслідків.

Посилання позивача на те, що оспорюваний договір є договором приєднання, не відповідає дійсності, оскільки ОСОБА_1 в заяві-анкеті позичальника на отримання кредиту зазначив умови, на яких він бажав отримати кредит (сума кредиту, строк кредитування, валюта кредитних коштів, річна відсоткова ставка, спосіб погашення кредиту), тобто укладений договір містить умови, що визначені законом як істотні, так і умови, щодо яких за заявою позивача було досягнуто згоди, що неможливо при укладенні договору приєднання відповідно до ст.634 ЦК України.

Умови кредитного договору повністю відповідають п.4 ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів", ч.1 ст.6 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" та положенням Закону України "Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом і іпотечними сертифікатами" (в редакції, яка діяла на момент підписання спірного договору).

Підписанням оскаржуваного договору позичальник засвідчив, що всі умови даного договору йому цілком зрозумілі і він вважає їх справедливими по відношенню до нього і перед підписанням договору позичальником отримано інформаційний лист відповідно до вимог чинного законодавства, зокрема п.2 ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів" (п.10.13. договору).

Зазначає, що позивач за власною ініціативою звернувся до банку з проханням про надання кредиту, а договір було підписано позивачем добровільно, без жодного примусу і зауважень, позивачу ніхто не перешкоджав в ознайомленні з текстом договору, а тому добровільно підписавши договір, - ОСОБА_1 висловив свою згоду з усіма його умовами.

Суд першої інстанції зазначив в рішенні про відсутність встановлених законодавством обов'язкових умов, які необхідні для їх укладення, проте не навів докази, які підтверджують такі факти.

Не відповідає дійсності та не підтверджене жодними доказами твердження позивача про те, що при видачі кредиту ПАТ "УкрСиббанк" приховав від позивача повну, об'єктивну та достовірну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту та вказав у оспорюваному кредитному договорі занижені значення показників суттєвих умов договору, чим фактично ввів позичальника в оману щодо реальної відсоткової ставки та кінцевої загальної суми кредиту, яку сплатив би позичальник Банку, погашаючи кредит у порядку, визначеному графіком погашення заборгованості.

Відповідно до ч.1 ст.230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисне ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1 ст.229 цього кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Згідно роз'яснень, які містяться в п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" №9 від 06 листопада 2009 року наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Єдиний доказ, на який посилається позивач як на підставу своїх доводів стосовно укладення договору під впливом обману зі сторони Банку, є висновок експерта №1265 від 03 липня 2015 року, який проведений експертом за відсутності знань у сфері правового регулювання кредитних відносин.

Проценти за використання кредитних коштів по кредитуванню страхових платежів неправомірно включені експертом до розрахунку визначення абсолютного значення подорожчання кредиту, оскільки експерт, визначаючи абсолютне значення подорожчання кредиту, врахував проценти за використання кредитних коштів по кредитуванню страхових платежів, якими позичальник не користувався.

Значення абсолютного подорожчання кредиту визначене Банком співпадає із значенням абсолютного подорожчання кредиту визначеного експертом, що становить 92677,15 доларів США.

Вказує, що суд, встановивши факт невідповідності змісту висновку експерта (відсутність додатку №3), всупереч вимогам ч.2 ст.147 ЦПК України, не запропонував експерту надати усне пояснення з приводу невідповідності, а припустив, що експерт здійснив описку, що підтверджує факт недостовірності та неправдивості висновку експерта.

Ухвала від 30 квітня 2015 року про призначення експертизи не відповідає вимогам ст.144 ЦПК України, оскільки в ній не зазначено ні об'єктів, які мають бути досліджені, ні переліку матеріалів, які передавалися на дослідження.

Всупереч положенням ч.4 ст.7 Закону України "Про судову експертизу" та п.6. Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень суд призначив не експертну установу відповідно до Переліку регіональних зон обслуговування, а іншу експертну установу, не навівши мотиви такого призначення.

Судом було надано строк на проведення експертизи до 06 червня 2015 року, проте висновок експерта №1265 датовано 03 липня 2015 року, а в матеріалах справи відсутні докази звернення експерта до суду із клопотанням про продовження строку.

Позов подано поза межами позовної давності, про застосування якої було заявлено в суді першої інстанції, оскільки позивач з моменту укладення оспорюваного договору від 04 грудня 2007 року мав об'єктивну можливість звернутися до суду про захист свого права.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні заяви в порядку ч.2 ст.1057-1 ЦК України про накладення арешту на майно забезпечене заставою покликався на те, що вказана норма закону поширюється виключно на кредитні договори та договори застави, які укладені після набрання ним чинності, тобто після 04 листопада 2012 року, проте такий висновок не відповідає вимогам закону, оскільки право кредитодавця на накладення арешту на заставне майно у разі визнання недійсним кредитного договору виникає не з моменту укладення такого договору, а у разі ухвалення судом рішення про визнання його недійсним.

Просить скасувати рішення Рівненського міського суду від 16 липня 2015 року та ухвалити нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до ПАТ "УкрСиббанк" відмовити повністю за безпідставністю.

В запереченнях на апеляційну скаргу представник позивача вказує, що наведені у ній доводи є надуманими, не грунтуються на обставинах справи та спростовуються наявними у справі письмовими доказами, згідно яких при укладенні спірного кредитного договору банк не дотримав умов договору, встановлених вимогами ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів",постановою Національного банку України від 10 травня 2007 року №168 та вимогами ст.2 Закону України "Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом і іпотечними сертифікатами".

Під час укладення кредитного договору банк приховав (чи/або замовчав) від позичальника повну,об*єктивну та достовірну інформацію щодо реальної процентної ставки та кінцевої сукупної вартості кредиту, вказавши в оспорюваному договорі занижені значення показників суттєвих умов договору, фактично ввів позичальника в оману щодо реальної відсоткової ставки та кінцевої загальної суми кредиту.

Висновки суду щодо недійсності спірного кредитного договору в силу ст.19 Закону України "Про захист прав споживачів" є підставними та обгрунтованими.

Просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги.

Апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Із матеріалів справи вбачається, що 05 грудня 2007 року між акціонерним комерційним інноваційним банком "УкрСиббанк" та ОСОБА_1 (позичальник) було укладено договір про надання споживчого кредиту №0 (при застосуванні ануїтетної схеми погашення), згідно умов якого Банк зобов'язується надати позичальнику однією сумою, а позичальник зобов'язується прийняти, належним чином використовувати і повернути Банку кредит в іноземній валюті в сумі 51 000 доларів США та сплатити проценти за його користування шляхом внесення ануїтетних платежів не пізніше 04 лютого 2028 року зі сплатою 12,4% річних.

Згідно п.2.1. умов договору про надання споживчого кредиту та укладеного 05 грудня 2007 року договору іпотеки №71787 у забезпечення виконання зобов'язань позичальника за кредитним договором Банком приймається застава нерухомості, а саме: двокімнатна квартира, загальною площею 48,1 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

05 грудня 2007 року між акціонерним комерційним інноваційним банком "УкрСиббанк" та ОСОБА_2 (поручитель) було укладено договір поруки №163130, відповідно до умов якого поручитель зобов'язується перед кредитором відповідати за невиконання ОСОБА_1 усіх його зобов'язань, що виникли із споживчого кредиту №0 від 05 грудня 2007 року.

Визнаючи укладений кредитний договір недійсним, суд першої інстанції вірно встановив невідповідність його умов положенням ст.ст.18, 19 Закону України "Про захист прав споживачів" (визнання недійсним умов договорів, що обмежують права споживача; заборона нечесної підприємницької практики), що також узгоджується із роз'ясненнями, викладеними в п.14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" №5 від 30 березня 2012 року, а тому покликання представника Банку в апеляційній скарзі про те, що судом не встановлено наявність обставин, з якими закон пов'язує визнання правочину недійсним не заслуговують на увагу.

Судом у відповідності до роз*яснень п.16 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про практику застосування судами законодавства при вирішення спорів, що виникають із кредитних правовідносин" №5 від 30 березня 2012 року, перевірено дотримання відповідачем вимог ст.ст.11, 18, 21 Закону України "Про захист прав споживачів", а також п.3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168 (щодо договорів, укладених після набрання постановою чинності), де передбачено обов'язок банків у разі надання кредиту в іноземній валюті від час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за цим договором несе споживач.

Встановлено, що в укладеному 05 грудня 2007 року договорі про надання споживчого кредиту в іноземній валюті Банком не попереджено позивача про валютні ризики, чим не дотримано вимоги чинних на момент укладення спірного договору п.3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту.

Доводи апеляційної скарги про те,що перед підписанням договору позичальником отримано інформаційний лист відповідно до вимог чинного законодавства, зокрема п.2 ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів" (п.10.13. договору), не відповідають дійсності, оскільки в матеріалах справи такого листа немає, а представником відповідача на вимогу суду апеляційної інстанції такого листа також не надано.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1, суд першої інстанції, із врахуванням висновку експерта, вірно виходив з того, що при укладенні кредитного договору позивача було введено в оману щодо фактичних істотних умов кредитного договору, зокрема, щодо його ціни та загальної вартості.

Відповідно до положень ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ч.ч.1-3, 5, 6 ст.203 ЦК України: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Статтею 230 ЦК України встановлені правові наслідки вчинення правочину під впливом обману: якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1 ст.229 цього Кодексу: істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або використання за цільовим призначенням), такий правочин визнається судом недійсним.

Висновком судово-економічної експертизи, який судом вірно розцінено як належний та допустимий доказ, підтверджено, що під час укладення кредитного договору Банк приховав від позичальника повну та об'єктивну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту та вказав в угоді занижені значення показників суттєвих умов договору, чим фактично ввів в оману щодо реальної відсоткової ставки та кінцевої загальної суми, яку сплатив би позичальник Банку, погашаючи кредит у порядку, визначеному графіком погашення заборгованості, - що спростовує покликання представника Банку про те, що умови кредитного договору відповідають положенням Закону України "Про захист прав споживачів", Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", Закону України "Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом і іпотечними сертифікатами".

Згідно висновку судово-економічної експертизи, реальна процентна ставка за користування кредитом, зазначена в додатку №2 до договору про надання споживчого кредиту на момент його укладення в розмірі 13,99%, є нижчою від реальної процентної ставки встановленої під час проведення експертизи 14,03%;

- абсолютне значення подорожчання кредиту (фактична сума переплати за кредитом) за договором про надання споживчого кредиту від 05 грудня 2007 року, встановлене під час експертизи, фактично складає 93245,64 доларів США, що є більше від розміру передбаченого сторонами на момент укладення кредитного договору в розмірі 92677,15 доларів США;

- реальна процентна ставка за договором про надання споживчого кредиту №0 від 05 грудня 2007 року при виконанні розрахунку в національній валюті фактично становить 27,96%, що на 13,97% перевищує реальну процентну ставку за користування кредитом, передбачену сторонами на момент укладення кредитного договору в розмірі 13,99%; а при виконанні розрахунку в національній валюті відповідно до умов постанови правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168 , з урахуванням курсу НБУ по відношенню гривні до долара США за період з 5 грудня 2007 року по 30 березня 2015 року абсолютне значення подорожчання кредиту (фактична сума переплати за кредитом) становить 1110351,55 гривень., що на 642331,94 гривень перевищує величину суми абсолютного значення подорожчання кредиту, що передбачена сторонами кредитного договору на момент його укладення в розмірі 468019, 61 гривень.

Із матеріалів справи вбачається, що згідно умов кредитного договору та заяви на видачу готівки від 5 грудня 2007 року Банк надав позивачу кошти в сумі 51 000 доларів США, що в еквіваленті на день укладення договору складало 257 550 гривень(а.с.128).

Позивачем протягом 2007 -2015 рр. проводилось погашення кредиту і було сплачено відповідно до наданої сторонами апеляційному суду інформації 44874,96 доларів США( за даними позивача) або 44930,49 доларів США ( за даними відповідача),що в національній валюті згідно наявних у справі квитанцій та наданих сторонами довідок складає орієнтовно 350 000 гривень(а.с.83-128).

Посилання в апеляційній скарзі на невідповідність ухвали про призначення експертизи положенням ст.144 ЦПК України є безпідставним, оскільки ухвала містить вказівку на письмове клопотання від позивача, в якому об'єктом дослідження визначено договір про надання споживчого кредиту №0 від 05 грудня 2007 року, а в супровідному листі суду від 30 квітня 2015 року вказано, що надсилаються матеріали всієї цивільної справи №569/4147/15 згідно опису документів у справі.

Встановлено, що в порядку ч.4 ст.267 ЦК України представником ПАТ "УкрСиббанк" в суді першої інстанції була подана заява про застосування строків позовної давності, в задоволенні якої було вірно відмовлено з покликанням на положення ч.1 ст.261 ЦК України та п.28 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" №9 від 06 листопада 2009 року, оскільки ОСОБА_1 дізнався про введення його в оману банком лише після фактичного ознайомлення 14 січня 2015 року зі змістом складеного розрахунку економічного дослідження.

Окрім того, заява Банку про застосування строків позовної давності та заява про застосування наслідків недійсності кредитного договору у відповідності до ст.1057-1 Цивільного кодексу України свідчать про підставність та обгрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 і фактичне визнання цих вимог відповідачем.

Перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та викладених у ній вимог про ухвалення нового рішення про відмову у позові за безпідставністю , колегія суддів дійшла висновку про відсутність встановлених ст.309 ЦПК України підстав для скасування рішення суду, яке ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують викладених в ньому висновків.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319, 323-325 Цивільного процесуального кодексу України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк" відхилити.

Рішення Рівненського міського суду від 16 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку сторонами та особами, які беруть участь у справі, протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: Малько О.С. Василевич В.С. Бондаренко Н.В.