АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД м. КИЄВА
Доповідач - Заришняк Г.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2013 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі:

Головуючого - Заришняк Г.М.

суддів - Андрієнко А.М., Мараєвої Н.Є.

при секретарі - Гарматюк О.Д.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 24 липня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним,-

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2. ОСОБА_3, в якому просила визнати недійсним складений в грудні 2001 року договір дарування ОСОБА_4 на ім'я ОСОБА_2, предметом якого було належне матері рухоме та нерухоме майно, а саме квартира та майно, які знаходяться за адресою: м. Київ. АДРЕСА_1.

Позивачка зазначала, що ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, є матір»ю сторін, перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5, який помер у 1986 року. Після смерті батька, мати залишилась одна проживати в квартирі АДРЕСА_1 у м. Києві, діти проживали окремо. Мати була власником квартири, на неї був оформлений особистий рахунок, за якими комунальні послуги сплачувала вона, позивач. 04 вересня 2008 року мати склала заповіт, в якому все своє майно ( як рухоме, так і нерухоме) вона заповідала своїм дітям: ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_1 в рівних частинах кожному.

В листопаді 2012 році ОСОБА_4 померла.

При оформленні спадщини за заповітом їй, позивачу, повідомили у КМБТІ, що власником квартири є не ОСОБА_4, а ОСОБА_2, на якого задовго до смерті матері, яку представляла за генеральною довіреністю ОСОБА_3, укладено договір дарування від 21.12.2001 року, посвідчений державним нотаріусом Третьої Київської державної нотаріальної контори. Про дарування квартири мати за життя її не повідомляла. Брат довгий час не перебував в Україні, а після смерті матері поселився у спірній квартирі.

Як зазначила позивач, матір тяжко хворіла психічними захворюваннями, після смерті чоловіка у 1986 році вона дуже змінилась, втратила інтерес до життя, перестала спілкуватися із оточенням, відмовилась від їжі, сиділа на одному місці і просто дивилась поглядом без будь яких реакцій. Догляд її та її родини не змогли вивести матір із депресивного стану. Рідні брати та сестри матері знали історію хвороб їхньої родини і вважали, що це захворювання, яким страждають й інші члени родини, і матір треба покласти у психіатричну лікарню в м. Донецьку, де лікувалась старша сестра ОСОБА_3

Вважає, що на час складання договору дарування ОСОБА_4 була тяжко хвора, що підтверджується медичною карткою та медичними довідками, неодноразово зверталась до лікарів за медичною допомогою, постійно перебувала під дією сильних психотропних ліків, і тому не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними. Договір дарування вона не підписувала, бо не мала наміру цього робити.

Посилаючись на ч.І ст. 225, ч. 2 ст. 1257 ЦК України позивачка просила визнати недійсним складений в грудні 2001 року договір дарування ОСОБА_4 на ім'я ОСОБА_2, предметом якого була квартира та майно, які знаходиться за адресою АДРЕСА_2.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 24 липня 2015 року в задоволені позову було відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивачка подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення її позовних вимог у повному обсязі.

В суді апеляційної інстанції позивачка та її представник підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити з підстав, викладених в ній.

Відповідачі та представник відповідача ОСОБА_2 проти апеляційної скарги заперечували, вважаючи рішення суду першої інстанції законним.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність й обґрунтованість постановленого рішення суду в цій частині, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 22.12.2001 року, який було посвідчено Третьою Київською нотаріальною конторою, є власником квартири АДРЕСА_1

22.12.2001 року Державним нотаріусом Третьої Київської нотаріальної контори було посвідчено договір дарування, укладений між ОСОБА_4 (дарителем) та ОСОБА_2 (обдарованим), інтереси якої за довіреністю представляла ОСОБА_3, на підставі якого ОСОБА_4 подарувала ОСОБА_2 двокімнатну квартира, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 .

Обгрунтовуючи свої позовні вимоги, ОСОБА_1 вказувала на те, що її матір тяжко хворіла психічними захворюваннями, після смерті чоловіка у 1986 році вона дуже змінилась, втратила інтерес до життя, перестала спілкуватися з оточуючими та відмовилась від їжі. Крім того, на час складання договору дарування, ОСОБА_4 була тяжко хвора, що підтверджується медичною карткою та медичними довідками, неодноразово зверталась до лікарів за медичною допомогою, постійно перебувала під дією сильних психотропних ліків, а тому не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними. Договір дарування, на думку позивачки, мати не підписувала, бо не мала наміру цього робити.

Відмовляючи в задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було доведено факту недійсності договору дарування квартири від 21.12.2001 року, оскільки на момент його укладання ОСОБА_4 могла усвідомлювати значення своїх дій та могла керувати ними.

Колегія суддів погоджується з даним висновком суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Згідно з ч. 1 ст.55 ЦК України (в редакції Закону 1963 р., чинній на момент виникнення спірних правовідносин) угода, укладена громадянином, хоч і дієздатним, але який в момент її укладення перебував у такому стані, коли він не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними, може бути визнана судом недійсною за позовом цього громадянина.

Відповідно до ч.1 ст.255 ЦК України, на яку посилається позивачка, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Згідно із роз'ясненнями, що містяться у п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсним» правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною. Однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння, тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК України зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК України.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 10.07.2014 року було призначено посмертну комісійну судово-психіатричну експертизу з питань чи могла ОСОБА_4 на момент укладення договору дарування квартири від 21.12.2001 року усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Згідно з Висновком судово-психіатричного експерта № 1 від 06.01.2015 р., складеним комісією експертів Українського науково-дослідного інституту соціальної та судової психіатрії МОЗ України, ОСОБА_4 на момент укладання договору дарування квартири від 21.12.2001 року тяжким психічним розладом не страждала. ОСОБА_4 на момент укладання договору дарування квартири від 21.12.2001 року могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Як видно з даного висновку, при проведені посмертної комісійної судово-психіатричної експертизи експерти надали оцінку медичним висновкам, а також медичним документам з приводу стану здоров'я ОСОБА_4, історії хвороби перебування останньої у неврологічному відділенні госпіталю у 1993-1994 роках з діагнозом «Атеросклероз судин головного мозку та супутні діагнози, у тому числі депресивний синдром. Також досліджено медичні картки з приводу лікування ОСОБА_4 у 2007 році у Київській міській клінічній лікарні № 1 з таким же діагнозом та додатковим: «зміна особистості по астенічному типу, інтелектуальне мністичне зниження, зниження пам'яті на поточні події», хвора була виписана у задовільному стані без змін у психічному та самотинному статусі. Також, у висновку експерта були досліджені інші медичні документи, зокрема, за 2012 рік при перебуванні ОСОБА_4 у віці 98 років, у Республіканському психоневрологічному консультативному центрі у Київській міській клінічній психоневрологічній лікарні № 1 щодо загальмованості, виснаження психічних процесів, інтелектуально мністичного зниження, що досягає ступеню недоумства.

Висновок посмертної комісійної судово-психіатричної експертизи сумнівів у колегії суддів не викликає, оскільки він є повним, обґрунтованим й узгоджується з медичною документацією, показання свідків та з іншими зібраними по справі доказами.

На підставі ст.ст.10, 60 ЦПК України, розгляд і вирішення цивільних справ у судах проводиться на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивачкою ОСОБА_1 на надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що її мати на час укладення спірного договору дарування не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, що договір дарування не підписувала й не мала наміру цього робити, тому посилання на вказані обставини в апеляційній скарзі не заслуговують на увагу.

Суд першої інстанції повно та всебічно з»ясував обставини справи, зібраним доказам дав належну оцінку й прийшов до правильного висновку про відсутність підстав для визнання договору дарування квартири від 21.12.2001р. недійсним, обґрунтовано відмовивши в позові.

Доводи, зазначені в апеляційній скарзі, даного висновку суду не спростовують.

Постановлене судом першої інстанції рішення відповідає вимогам матеріального та процесуального закону й не може бути скасованим з підстав, що наведені в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 24 липня 2015 року - залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий

Судді