Справа №628/2572/15-ц
Провадження №2/628/1030/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2015 року Куп'янський міськрайонний суд Харківської області

у складі: головуючого судді Скородєлової В.В.

за участю секретаря судового засідання Буткової В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в місті Куп'янську, Харківської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Держава України в особі Купянської міської ради Харківської області, 3-я особа: Купянська державна нотаріальна контора про визнання заповіту недійсним, -

встановив:

Позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду з даним позовом вказавши, що 02 червня 2014 року померла ОСОБА_2, яка проживала в ІНФОРМАЦІЯ_1. Після її смерті залишилася спадщина квартира АДРЕСА_1, яка належала померлій на праві власності.

Позивачка зазначає, що приблизно з 1990 року і до смерті ОСОБА_3 чоловіка померлої ОСОБА_2, вона постійно надавала їм обом побутові послуги: готувала їжу, прала білизну, купувала необхідні ліки та продукти харчування, оскільки вони потребувала такої допомоги. Між нею та подружжям ОСОБА_2 була домовленість про те, що вони на її імя залишать заповіт на квартиру. На початку грудня 2000 року чоловік померлої ОСОБА_2 повідомив, що в нотаріальній конторі укладений на її імя заповіт на квартиру. Оскільки ОСОБА_2 потребувала особливого догляду, зважаючи на те, що страждала на психічний розлад, у звязку з чим постійно була під наглядом лікаря-психіатра Купянської районної лікарні, лікувалася на стаціонарі у спеціалізованій лікарні м. Сватове, Луганської області, після смерті ОСОБА_3, з 2008 року позивачка зі згоди ОСОБА_2 стала постійно проживати у вказаній квартирі.

Після смерті ОСОБА_2, вона звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини і при перевірці виявилося, що на її імя відсутній заповіт і вона має право тільки на спадщину згідно ст.1264 ЦК України, так як проживала зі спадкодавцями однією сімєю не менш як пять років.

Рішенням суду встановлений факт сумісного проживання з січня 2008 року її та ОСОБА_2 до дня смерті останньої.

Після подачі заяви про прийняття спадщини зясувалося, що 24.11.1993 року ОСОБА_2 залишила заповіт, посвідчений Купянською державною нотаріально конторою відносно свого майна на користь держави.

Враховуючи те, що під час складання заповіту ОСОБА_2 страждала на психічний розлад, втрачала память, часто блукала по вулицям безцільно, були постійні випадки не сприйняття дійсних подій, деякі події сприймалися ОСОБА_2 неадекватно, позивачка звернулася до суду з наступним позовом.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 вимоги позову підтримала у повному обсязі, які просила суд задовольнити.

Представник відповідача у судове засідання не зявився, надавши до суду заяву про розгляд справи без їх участі, доповнень та заперечень не мають, при вирішення справи покладаються на розсуд суду.

Представник 3-ї особи у судове засідання також не зявився, надавши до суду заяву про розгляд справи без їх участі, заперечень по суті заявлених вимог не мають, у вирішенні питань, поставлених у позові, покладаються на розсуд суду.

Свідки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у судовому засіданні пояснили, що в будинку №31, по вул. Краснолиманській, смт. Купянськ-Вузловий, м. Купянська, Харківської області проживають більше 20 років. Знали ОСОБА_2, як жительку будинку. Підтвердили той факт, що ОСОБА_2 страждала на психічний розлад, перебувала на обліку у лікаря-психіатра та неодноразово проходила курси лікування у психіатричній лікарні. Зазначили, що з часом захворювання ОСОБА_2 загострювалось, вона агресивно вела себе по відношенню до людей, залишала у квартирі відкритим газ. Мешканці будинку неодноразово скаржились на неадекватну поведінку ОСОБА_2 Після смерті чоловіка, разом з ОСОБА_2 проживала позивачка ОСОБА_1, яка здійснювала за нею догляд, оскільки ОСОБА_2 не могла самостійно проживати та крім ОСОБА_1, ні з ким не спілкувалась. Після смерті ОСОБА_2, позивачка ОСОБА_1 поховала її за власні кошти.

Заслухавши позивачку, допитавши свідків, дослідивши надані письмові докази, суд вважає встановленими наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Приймаючи рішення по справі, що розглядається, суд виходив з вимог ст. 60 ЦПК України, яка регламентує, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, коли мають місце підстави звільнення від доказування. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Крім того, дотримуючись принципу диспозитивності, передбаченого ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Отже, судовим розглядом встановлено, що 02.06.2014 року померла ОСОБА_2, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-ВЛ №439250 від 04 червня 2014 року. (а.с. 6)

Відповідно до довідки відділу Державної реєстрації актів цивільного стану по місту Купянську реєстраційної служби Купянського міськрайонного управління юстиції, чоловік ОСОБА_2 ОСОБА_3, помер 28.11.2006 року. (а.с. 7)

Заявою, зареєстрованою Державним нотаріусом у книзі обліку спадкових справ від 25.11.2014 року за №1358 підтверджено прийняття позивачкою спадщини згідно ст.1264 ЦК України після померлої ОСОБА_2 (а.с. 8)

Як вбачається із заповіту, посвідченого державним нотаріусом Купянської державної нотаріальної контори Харківської області 24.11.1993 року за р.№1-4729, ОСОБА_2 зробила розпорядження щодо передачі після її смерті на користь Держави належну їй квартиру, яка розташована за адресою: Харківська область, м. Купянськ, смт. Купянськ-Вузловий, вул. Краснолиманська, буд. №2, кв. №31. (а.с. 41-42)

Рішенням Купянського міськрайонного суду Харківської області від 27 липня 2015 року встановлено факт фактичного проживання ОСОБА_1 за адресою: Харківська область, м. Купянськ, смт. Купянськ-Вузловий, вул. Краснолиманська, буд. №2, кв. №31, однією сімєю із ОСОБА_2 з січня 2008 року по 02 червня 2014 року, до дня смерті ОСОБА_2. (а.с.16-18)

Відповідно до довідки за №374 від 12.12.2014р., ОСОБА_2 з 10.10.1991 р. по 12.11.1991р. та з 14.06.1995р. по 19.07.1995р. перебувала на лікуванні у Сватівській психіатричній лікарні. (а.с. 43)

ОСОБА_6 кооперативу №3 м. Купянськ Харківської області від 10.12.2014 року та довідкою ОСОБА_6 кооперативу №3 м. Купянськ Харківської області від 10.12.2014 року підтверджено, що позивачка з 2008 року по день смерті ОСОБА_2 проживала разом з нею і за власні кошти поховала ОСОБА_2 (а.с. 15,44)

З медичної картки амбулаторного хворого на імя ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 вбачається, що ОСОБА_2 з квітня 1991 року знаходилась на обліку у лікаря-психіатра, визнана інвалідом 2 групи безстроково.

Медичними картками стаціонарного хворого за №1283 від 07.06.1993 року, №1377 від 14 червня 1995 року, №2005 від 10 жовтня 1991 року підтверджений факт знаходження ОСОБА_2 на лікуванні у Сватівській психіатричній лікарні у жовтні 1991р., червні 1993 року та червні 1995 року.

Як вбачається з висновку судово-психіатричної експертизи за №883 від 26.03.2015р. Харківської обласної клінічної психіатричної лікарні №3, мовою оригіналу: «ОСОБА_2 по представленным данным с 1991 года страдала стойким хроническим психическим расстройством в виде шизофрении, параноидная форма, непрерывный тип течения. По своему психическому состоянию ОСОБА_2 во время удостоверения завещания 24.11.1993 года была не способна осознавать значение своих действий и руководить ими». (а.с.9-14).

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Як вбачається зі ст.ст. 1233, 1234 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок її смерті, право на складання заповіту має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.

Згідно ст. 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем, а також заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Заповіт, як односторонній правочин, підпорядковується загальним правилам ЦК щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення.

Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Згідно роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, даних у п. 18 постанови №7 від 30.05.2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування» заповіт, складений особою до визнання її недієздатною, не може бути змінено чи скасовано її опікуном. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства, або особою, яка через стійкий розлад здоров'я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 17 вересня 2014 року розглянув справу №6-131 цс 14, предметом якої був спір про визнання договору недійсним із підстав, передбачених ч. 1 ст. 225 ЦК України.При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок, відповідно до якого суд може визнати договір недійсним із підстав, передбачених ч. 1 ст. 225 ЦК України, в разі, якщо встановить, що у момент укладення договору позивач був неспроможний розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України від 29 лютого 2012 р. №6-9 цс 12, відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами (ст. 212 ЦПК України),будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Оцінюючи всі наявні у справі письмові докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що надані докази свідчать про те, що померла ОСОБА_2 з 1991 року перебувала на обліку у лікаря-психіатра та страждала стійким хронічним психічним розладом у вигляді шизофренії, параноїдна форма, безперервний тип перебігу і в момент складання та підписання заповіту 24.11.1993 року, за своїм психічним станом не розуміла значення своїх дій і не могла керувати ними, а тому суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 та наявність законних підстав для визнання заповіту недійсним.

Керуючись ст.ст.10, 11, 15, 57, 61, 213-215, 256, 259, 296 ЦПК України,ст.ст. 203, 212, 215, 225, 1233, 1234, 1237, 1251, 1252, 1257 ЦК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Держава України в особі Купянської міської ради Харківської області, 3-я особа: Купянська державна нотаріальна контора про визнання заповіту недійсним задовольнити.

Визнати недійсним заповіт ОСОБА_2 на користь Держави, посвідчений Купянською державною нотаріальною конторою Харківської області 24 листопада 1993 року, зареєстрований в реєстрі за №1-4729.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області через Купянський міськрайонний суд Харківської області шляхом подачі у 10-ти денний строк з дня проголошення рішення, апеляційної скарги, а особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: В.В. Скородєлова