Апеляційний суд Житомирської області
Справа №296/4218/15-ц Головуючий у 1-й інст. Колупаєв В. В.
Категорія 19 Доповідач Миніч Т. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2015 року Апеляційний суд Житомирської області у складі:

головуючого - судді Миніч Т.І.

суддів: Трояновської Г.С.,

Павицької Т.М.

при секретарі Ковальській Я.В.

з участю представників сторін

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 20 липня 2015 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення коштів,-

встановив:

У квітні 2015 року ОСОБА_2 через свого представника звернувся до суду з позовом. Просив стягнути з відповідачів заборгованість за договором позики від 30.06.2011 року в сумі 16154 євро, що по курсу НБУ на час звернення до суду становить 403 850 грн. В обґрунтування заявлених вимог зазначав, що ним було надано в борг ОСОБА_3 та ОСОБА_4 товар на вказану вище суму, а останні в свою чергу зобов'язувалися повернути кошти на протязі року. Факт позики підтверджується власноруч складеною та підписаною відповідачами розпискою від 30.06.2011 року. Крім того зазначав, що неодноразово по телефону та при зустрічах вимагав у відповідачів виконати взяті на себе зобов"язання, проте останні повертати борг в добровільному порядку не збираються.

Рішенням Корольовського районного суду м.Житомира від 20 липня 2015 року у задоволенні позову відмовлено за безпідставністю.

У поданій через свого представника апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить зазначене рішення скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Розглянувши справу в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, суд вважає, що скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 30 червня 2011 року відповідачі взяли у відповідача „в борг товар (одяг) на суму 187387 грн., що еквівалентно 16154 євро". Зобов"язувались „повернути вищевказану суму до 1.07.2012 року". Зазначені обставини випливають із змісту розписки (а.с.6).

Обгрунтовуючи свої вимоги, позивач посилався на те, що правовідносини, що склалися між сторонами, випливають із договору позики.

Проте, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необгрунтованість вимог позивача із заявлених ним підстав, зважаючи на наступне (ст.11,303 ЦПК).

Відповідно до ч.1 ст.1046 ЦК за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов"язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками(ч.2 ст.1046 ЦК).

Згідно з ч.2 ст.1047 ЦК на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Тобто, зазначений договір є реальним і породжує для його сторін настання правових наслідків лише після передачі коштів або речей, визначених родовими ознаками і тільки в такому випадку позикодавець набуває права вимагати борг, а позичальник - обов"язок його повернути (ст.184 ЦК).

Крім того, особливість договору позики полягає у тому, що позичальник отримує предмет позики у власність.

В даному випадку наданий позивачем на підтвердження своїх вимог документ не містить ознак договору позики. В його тексті не йдеться про отримання коштів відповідачами від позивача, а отже, не доведено факт укладення саме договору позики.

Вимоги позивача грунтуються на неправильному тлумаченні ним положень закону в частині ототожнення понять щодо передачі коштів і речей.

Зміст наданої позивачем розписки свідчить про отримання відповідачами одягу, який не може вважатися коштами, або речами, визначеними родовими ознаками, в розумінні положень ст.1046 ЦК.

За наведених обставин підстав для задоволення позову не було.

Оскаржуване рішення постановлено судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права. Будь-яких процесуальних порушень, які б давали підстави для переоцінки доказів, не встановлено. А тому підстав для скасування оскаржуваного рішення апеляційний суд не вбачає.

Керуючись ст.ст.209,303,304,307,308,313-315 ЦПК України, суд, - у х в а л и в:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 20 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Судді: