АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2015 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Лисака І. Н.,

суддів: Владичана А.І., Литвинюк І.М.,

секретар Шерівська Ю.А.

за участю: відповідача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третьої особи без самостійних вимог: Управління ДМС в Чернівецькій області, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, зняття її з реєстраційного обліку та виселення, за апеляційною скаргою ОСОБА_2, в інтересах якої діє ОСОБА_3, на рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 24 вересня 2015 року,-

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2015 року ОСОБА_2, в інтересах якої діє ОСОБА_3, звернулася в суд із позовною заявою до ОСОБА_1, третьої особи без самостійних вимог: Управління ДМС в Чернівецькій області, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття її з реєстраційного обліку. Зазначала, що згідно договору дарування житлового будинку від 05.03.2015 року та витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності за № 34627616 від 06.03.2015 року, вона є власником житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. ОСОБА_1 з 13.05.2013 року за вищезазначеною адресою не живе, а згідно рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 19.09.2014 року проживає за адресою: АДРЕСА_2. Відповідач порушує її права як власника будинку, оскільки будь-яких обов'язків по утриманню житлового будинку чи сплаті комунальних платежів він не несе, а вони нараховуються згідно чисельності зареєстрованих осіб. В обґрунтування своїх вимог посилалася на норми ст.ст. 316- 317, 321, 383, 391, 405 ЦК України, ст.ст. 71-72 ЖК УРСР, ст. 3 СК України, ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та

________________________________________________________________

справа № 22-ц/794/1506/15 р. Головуючий у І інстанції Казюк О.О.

категорія: 46 Доповідач Лисак І.Н.

вільний вибір місця проживання в Україні», п. 9-10 постанови Пленуму Верховного суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами ЖК України» від 12.04.1985 року № 2.

Просила визнати ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житловим будинком, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та стягнути з нього судові витрати. В уточнених позовних вимогах просила виселити відповідача ОСОБА_1 з житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за вищезазначеною адресою, в решті позовні вимоги залишено без змін.

Рішенням Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 24 вересня 2015 року у задоволені позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено за необґрунтованістю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, в інтересах якої діє ОСОБА_3, просить вищезазначене рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким усунути перешкоди у користуванні житловим будинком, який належить їй на праві приватної власності та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, шляхом визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право на проживання у будинку та користування ним з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за вищезазначеною адресою, зняття його з реєстраційного обліку й виселення. Вважає, що оскаржуване рішення порушує її права та інтереси, винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначала, що не може реалізувати гарантоване їй законом право володіти, користуватися і розпоряджатися належним їй на праві власності майном, оскільки ОСОБА_1 постійно чинить перешкоди у користуванні приватною власністю.

У запереченнях на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить у задоволені апеляційної скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін як таке, що ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, осіб, які беруть участь у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи в межах заявлених в суді першої інстанції вимог вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до абз. 2 п. 2 й абз. 1 п. 3 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 р. № 14 рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК України, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК України, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Відповідно до положень статей 10 і 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин.

Оскаржуване рішення таким вимогам не відповідає.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 є власником оспорюваного будинку з 06.03.2015 року в порядку дарування (а.с. 9, 10). ОСОБА_1 зареєстрований в цьому жилому приміщені як член сім'ї колишнього власника ОСОБА_4 (син) (а.с. 15).

Позбавлення ОСОБА_1 права користування житловим будинком, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, та виселення було заявлено на підставі ст.ст. 71-72 ЖК УРСР, тобто визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності її як члена сім'ї наймача в жилому приміщені понад 6 місяців. Також з підстав ст.ст. 317, 321, 383, 391, 405 ЦК України.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції послався на норму ст.ст. 156, 168, 170 ЖК УРСР, правила статей 388 та 405 ЦК України, з чим колегія суддів погодитися не може.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Вирішуючи спір про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення, суд першої інстанції не врахував, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом виселення, однак виселення є категорією житлового законодавства, а тому при розгляді справи предметом доказування є втрата житлового права або взагалі його відсутність.

Звертаючись до суду з позовом про виселення, позивач обґрунтував позовні вимоги ст.ст. 71-72 ЖК УРСР.

Права власника житлового будинку визначені ст. 383 ЦК України, ст. 150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Згідно п. 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року № 5, роз'яснено, що оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР). У зв'язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Суд першої інстанції на вказані рекомендації уваги не звернув, порушуючи норми диспозитивності цивільного судочинства застосував до спірних відносин ст. 156 ЖК УРСР, допустив порушення вимог ст. 119 ЦПК України та фактично змінив підстави позову, які відповідно до ст.ст. 31, 215 цього Кодексу не можна змінити без згоди позивача, оскільки такими підставами останній обґрунтовує свої вимоги. Також суд допустився помилки, зробивши висновок про наявність відносин між сторонами як членів сім'ї, тобто застосував норму матеріального права в порушення ст. 11 ЦПК України, яка не поширюється на вказаний спір, що відповідно до частини 1 ст. 309 ЦПК України є підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення.

Вирішуючи позовні вимоги згідно наданих позивачем обґрунтувань та доказів по суті спору, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно положень ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

В силу ст. 156 ЖК УРСР члени сім'ї власника житлового будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить ст. 405 ЦК України.

Разом із тим, право користування жилим приміщенням членів сім'ї власника будинку і наймачів регулюється різними нормами. Зокрема, права і обов'язки членів сім'ї власника будинку регулюються ст.ст. 156, 157 ЖК УРСР, а права і обов'язки наймачів - ст.ст. 158-170 ЖК УРСР, а також главою 59 ЦК України.

Тому, посилання нового власника як на підставу задоволення його вимог за правилами ст.ст. 71-72 ЖК УРСР та рекомендацій п. 9 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про деякі питання, що виникли у практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 р. № 2 є неправильним, оскільки предметом спору не є дотримання порядку користування жилим приміщенням члена сім'ї наймача, по-скільки таких вимог колишній власник, по відношенню до якої відповідач був членом сім'ї, в цій справі не заявляв, а доказів суду про те, що позивач є або був членом сім'ї відповідача чи навпаки не надано.

За цих умов, відсутні підстави використання рекомендації п. 10 цієї постанови, по-скільки відносини між сторонами як членів сім'ї з приводу користування спірним житлом не виникали.

Спір виник з підстав зміни власника спірного житла, на які норми ст.ст. 71-72 ЖК УРСР не поширюються.

Вимога про зняття з реєстраційного обліку є похідною від первинної вимоги про виселення, через що при відсутності підстав для задоволення первинної вимоги позбавляє необхідності надання правової оцінки її обґрунтування та необхідності її розгляду в сукупності.

Таким чином, рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 24 вересня 2015 року підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволені позовних вимог з інших підстав.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, в інтересах якої діє ОСОБА_3, задовольнити частково.

Рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 24 вересня 2015 року скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволені позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третьої особи без самостійних вимог: Управління ДМС в Чернівецькій області, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, зняття її з реєстраційного обліку та виселення.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної.

Головуючий

Судді: