АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/8568/15 Справа № 175/2142/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - Озерянська Ж. М. Доповідач - Черненкова Л.А.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2015 року м. Дніпропетровськ Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді - Черненкової Л.А.

суддів - Пономарь З.М., Глущенко Н.Г.

при секретарі - Прудченко В.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 21 серпня 2015 року по справі за позовом Громадської організації «Дніпропетровська незалежна правозахисна громадська організація», яка дії і виступає в інтересах члена своєї громадської організації ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення відсотків та інфляційних збитків, -

В С Т А Н О В И Л А:

29 травня 2015 року громадська організація «Дніпропетровська незалежна правозахисна громадська організація», яка діє і виступає в інтересах члена своєї громадської організації ОСОБА_4 звернулася до суду з позовною заявою про стягнення відсотків та інфляційних збитків, який в серпні 2015 року уточнила та просила суд постановити рішення, яким стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 інфляційні збитки у сумі 505450 грн. та 3% річних в сумі 84561,60 грн., а всього стягнути 590011 грн. 60 коп.; судові витрати по справі стягнути з відповідача на користь держави. В обґрунтування своїх вимог позивач вказав на те, що рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 04 жовтня 2010 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 суму боргу за договором позики в розмірі 664191,93 грн. Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 травня 2011 року рішення суду першої інстанції залишено без змін та набрало чинності. На підставі рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 04 жовтня 2010 року видано виконавчий лист та 04 липня 2011 року постановою державного виконавця Олійник І.В. ВДВС Дніпропетровського районного управління юстиції було відкрито виконавче провадження по стягненню боргу у розмірі 664191,93 грн. Але, з моменту винесення рішення від 04 жовтня 2010 року та до теперішнього часу відповідачем ОСОБА_2 сума боргу за договором позики не повернута. Відповідачка ухиляється від виконання вказаного судового рішення. Керуючись рекомендаціями відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ Верховного Суду України (лист від 03.04.1997 року № 62-97р), позивачем проведено перерахунок грошової суми, яка стягується. Таким, чином в період з 16 травня 2011 року по 12 серпня 2015 року (1549 днів) загальна сума збитків складає: 505 450,0 грн. (інфляційні збитки) + 84 561,60 грн. (3% річних від простроченої суми згідно ч. 2 ст. 625 ЦПК України) = 590 011,60 грн.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 21 серпня 2015 року ухвалено: позовні вимоги громадської організації «Дніпропетровська незалежна правозахисна громадська організація», яка діє і виступає в інтересах члена своєї громадської організації ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення відсотків та інфляційних збитків - задовольнити частково; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 інфляційні збитки у розмірі 493 192 грн. 11 коп. та 3% річних у розмірі 84 561 грн. 60 коп., а всього стягнути 577 753 грн. 71 коп.; у задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити; стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 3654 грн.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення по справі, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги в її межах та межах позовних вимог, дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції повністю не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 04 жовтня 2010 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 суму боргу за договором позики в загальному розмірі 664 191,93 грн. Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 травня 2011 року рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 04 жовтня 2010 року залишено без змін. На підставі вищевказаного рішення від 04 жовтня 2010 року, Дніпропетровським районним судом Дніпропетровської області 06 червня 2011 року видано виконавчий лист, на підставі якого державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського районного управління юстиції Олійник І.В. було відкрито виконавче провадження № 27360251 по стягненню боргу з ОСОБА_2 у розмірі 664191,93 грн. Відповідачка ухиляється від виконання вищевказаного судового рішення, сума боргу за договором позики не повернута. Таким чином, встановлено, що на момент ухвалення судом рішення є всі підстави для захисту права позивача на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, як відповідальності за невиконання грошового зобов'язання.

Задовольняючи частково позовні вимоги, районний суд виходив з того, що позивач в повному обсязі довела, що вона зазнала збитків завданих ОСОБА_2 та потребує відшкодування інфляційних збитків та трьох відсотків річних. Розрахунок 3% річних належить здійснювати в межах позовних вимог, тобто за період з 16 травня 2011 року по 12 серпня 2015 року, сума яких на підставі ст. 625 ЦК України складає 84 561 грн. 60 коп., яку ОСОБА_2 зобов'язана сплатити на користь ОСОБА_4 за прострочення виконання грошового зобов'язання. Що стосується індексу інфляції, то з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 слід стягнути індекс інфляції за період з 16 травня 2011 року по 12 серпня 2015 року (межі позовних вимог) у розмірі 493 192 грн. 11 коп., з огляду на наступне. Відповідні індекси розраховуються Державним комітетом статистики України (раніше - Міністерство статистики України), починаючи з серпня 1991 року щомісячно і публікуються, зокрема, у газеті «Урядовий кур'єр». Повідомлені друкованими засобами масової інформації з посиланням на Державний комітет статистики України ці показники згідно зі статтями 19, 21 і 22 Закону України «Про інформацію» є офіційними. Розраховується за формулою: [Індекс інфляції] - добуток щомісячних індексів за відповідний період [Втрати від інфляції] = [Сума боргу] х [Індекс інфляції] / 100% - [Сума боргу]. Таким чином, загальна сума, яка належить до сплати позивачу, визначається наступним чином: інфляційні збитки у розмірі 493 192 грн. 11 коп. та 3% річних у розмірі 84 561 грн. 60 коп., а всього стягнути 577 753 грн. 71 коп.

Проте погодитись з висновками суду першої інстанції не можна, оскільки висновки суду не відповідають обставинам справи, неповно суд з'ясував обставини, що мають значення для справи, недоведені обставини, що мають значення для справи, які суд вважає встановленими, суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального та процесуального права.

Мотивація рішення суду щодо задоволення позову - не ґрунтується на вимогах Закону.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний прийняти рішення, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Проте зазначеним вимогам ухвалене судом рішення не відповідає.

Суд першої інстанції не звернув увагу на те, що спірні правовідносини виникли з договору позики та отримання відповідачем суму позики в доларах США та Євро, безпідставно застосував до спірних правовідносин відповідальність за порушення грошового зобов'язання у вигляді індексу інфляції відповідно до вимог ст. 625 ЦК України.

Посилаючись на рішення суду від 04.10.2010 року та визначаючи суму боргу в сумі 664191,93 грн. і проводячи розрахунок 3% річних та інфляційних втрат саме з цієї суми, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що за рішенням суду вказана стягнута сума складається з суми основного боргу в розмірі 251 717,24 грн.; а також з суми щомісячних відсотків за договором позики в розмірі 384 477,72 грн.; із суми штрафу в розмірі 25 171,72 грн.; із витрат пов'язаних з проведенням експертизи у розмірі 1095,25 грн.; із судових витрат в сумі 1730 грн. (а.с.12-19).

Вирішуючи спір суд першої інстанції не звернув увагу на роз'яснення Верховного Суду України про те, що суди мають керуватися тим, що при застосуванні ст. 625 ЦК України три проценти річних повинні нараховуватися на суму основного боргу без урахування вже нарахованих процентів за користування чужими грошовими коштами, якщо в обов'язкових для сторін правилах чи договорі немає прямої вказівки щодо іншого порядку нарахування процентів.

Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки індекс інфляції (індекс споживчих цін) це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті гривні, то норми ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням установленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення виконання грошового зобов'язання, яке визначене договором у гривні, а не в іноземній валюті.

Не звернув увагу суд на те, що відповідачем було заявлено про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності.

Вирішуючи спір, суд у порушення вимог ст. ст. 213, 214, 215 ЦПК України на зазначені вимоги закону уваги не звернув, у достатньому обсязі не визначився з характером спірних правовідносин та правовою нормою, яка підлягає застосуванню.

Колегія суддів вважає, що вказані порушення призвели до неправильного вирішення справи, тому суд апеляційної інстанції на підставі п.п.1-4 ч.1 ст.309 ЦПК України рішення суду першої інстанції скасовує, ухвалює нове рішення із наступних підстав.

Спірні правовідносини між сторонами виникли щодо стягнення 3% річних та інфляційних втрат у зв'язку з неповерненням суми боргу за договором позики.

Колегія суддів встановила і це підтверджується матеріалами справи, що рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 04 жовтня 2010 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 травня 2011 року, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 суму боргу за договором позики в загальному розмірі 664 191,93 грн. та яка складається з суми основного боргу в розмірі 251 717,24 грн.; з суми щомісячних відсотків за договором позики в розмірі 384 477,72 грн.; із суми штрафу в розмірі 25 171,72 грн.; із витрат пов'язаних з проведенням експертизи у розмірі 1095,25 грн.; із судових витрат в сумі 1730 грн. (а.с.12-19).

За вказаним рішенням суду встановлено, що між сторонами виникли договірні відносини, які випливають з договору позики від 14.11.2007 року, за яким позивач надала відповідачу в борг грошові кошти в сумі 28 000 доларів США та 1000 Євро зі строком повернення до 01.03.2008 року. Відповідач не повернула позивачу позичені гроші. Суд визначився із сумою боргу, яка підлягає стягненню в сумі 251 717,24 грн. виходячи з курсу НБУ на час ухвалення рішення суду.

Дніпропетровським районним судом Дніпропетровської області 06 червня 2011 року видано виконавчий лист, на підставі якого державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського районного управління юстиції було відкрито виконавче провадження № 27360251 по стягненню боргу з ОСОБА_2 у розмірі 664191,93 грн. згідно постанови про відкриття виконавчого провадження від 04.07.2011 року (а.с.21).

До теперішнього часу рішення суду не виконано (а.с.74-78).

У зв'язку із цим, за правилами ч. 1 ст. 1050 ЦК, наступають наслідки порушення договору позичальником відповідно до вимог ст. 625 ЦК України.

Зважаючи на відсутність у зазначених правових нормах такої підстави припинення зобов'язання, як ухвалення судом рішення про задоволення вимог кредитора, слід дійти висновку, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК.

Ця правова позиція підтверджена і судовою практикою Верховного Суду України (постанови Верховного Суду України від 20 грудня 2010 р. у справі N 3-57гс10, від 4 липня 2011 р. у справі N 3-65гс11, від 12 вересня 2011 р. у справі N 3-73гс11, від 24 жовтня 2011 р. у справі N 3-89гс11, від 14 листопада 2011 р. у справі N 3-116гс11, від 23 січня 2012 р. у справі N 3-142гс11), де зазначено, що правильною є позиція судів, які здійснюють нарахування коштів відповідно до ст. 625 ЦКнезалежно від ухвалення рішення суду про присудження суми боргу, відкриття виконавчого провадження чи його зупинення відповідно до вимог Закону від 21 квітня 1999 р. N 606-XIV "Про виконавче провадження".

Таким чином, згідно ст. 1050 ЦК України, - позичальник зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу, якщо ним несвоєчасно повернуто суму позики.

Згідно ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції, а також, три процента річних з простроченої суми, якщо інший процент не встановлений законом або договором.

Статтею 625 ЦКрегулюються зобов'язальні правовідносини, тобто її дія поширюється на порушення грошового зобов'язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду.

При цьому, з рішення суду зобов'язальні правовідносини не виникають, оскільки вони виникають з актів цивільного законодавства, про що й зазначено в ст. 11 ЦК, адже рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить у них ясність та визначеність.

Позивач в позовній заяві розраховуючи суму 3% річних та інфляційних витрат виходив із суми боргу за договором позики визначеною рішенням суду.

Позовні вимоги в цій частині не змінювались позивачем.

У зв'язку з тим, що за межі позову суд не може вийти, то позовні вимоги в частині стягнення суми відповідно до вимог ст. 625 ЦК України за договором позики підлягають задоволенню саме у визначеній за рішенням суду сумі основного боргу - 251 717,24 грн.

Колегія суддів вважає, що до спірних правовідносин застосовуються вимоги статті 625 ЦК України щодо відповідальності боржника, який прострочив виконання грошового зобов'язання.

Відповідно до позовних вимог щодо застосування відповідальності, передбаченої ст. 625 ЦК, встановлений загальний строк позовної давності тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК), який може бути збільшений за домовленістю сторін (ст. 259 ЦК).

У відповідності до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

У відповідності до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Колегія суддів встановила, що за договором позики від 14.11.2007 року строк позовної давності сторонами договору не був обумовлений, як це зазначено у ст. 259 ЦК України, тому до спірних правовідносин застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки.

Згідно статті 261 ЦК України ч.5 - за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Відповідно до статті 267 ЦК України ч.4 - сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідач в запереченнях на позовну заяву до суду першої інстанції просила застосувати до спірних правовідносин сплив позовної давності і за цих підстав відмовити у задоволенні позову (а.с.42-44).

Позивач до суду звернулась 29 травня 2015 року, в уточненому позові від 13.08.2015 року розрахувала 3% річних від суму боргу за період з 04.07.2011 року до 12.08.2015 року, позивач не заявила суду щодо поновлення строку позовної давності. З матеріалів справи не вбачається підстав для визнання пропуску строку позивачем з поважних причин.

Таким чином, відповідно до вищезазначених вимог закону позичальник зобов'язаний сплатити позикодавцеві 3% річних за договором позики станом на 13.08.2015 року в межах трирічного строку позовної давності, а саме: з 29.05.2012 року.

Колегія суддів вважає, що підстав для відмови у позові в повному обсязі за пропуском строку позовної давності не має, оскільки виходячи з правової природи цивільної відповідальності, передбаченою ст. 625 ЦК України, вона діє доки не буде усунення порушення щодо несплати боргу за договором позики.

Тому колегія суддів вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково у зв'язку з чим необхідно стягнути з відповідача на користь позивача 3 % річних у розмірі 24 227,99 грн. від простроченої суми боргу за договором позики від 14.11.2007 року станом на 13.08.2015 року з розрахунку за формулою: Сума боргу х 3 % / 365 (кількість днів у році) х кількість днів прострочення ( 251 717,24 грн. х 3% : 365 х 1 171 день = 24 227,99 грн.).

Оскільки встановлено, що між сторонами виникли спірні правовідносини з грошового зобов'язання в іноземній валюті, то норми ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням установленого індексу інфляції не поширюються на цей випадок прострочення виконання грошового зобов'язання, яке визначене договором позики в іноземній валюті.

Верховним Судом України роз'яснено, що ч. 2 ст. 625 ЦКщодо сплати боргу з урахуванням установленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов'язання, а не на невиконання судового рішення.

Прийняття судового рішення про стягнення грошового боргу в національній валюті не змінює природу грошового зобов'язання як такого, що визначене в іноземній валюті, і не є підставою для застосування положень ч. 2 ст. 625 ЦК щодо сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції.

Таким чином, колегія суддів вважає, що в цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Згідно ч. 5 ст. 88 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на це, з урахуванням позовних вимог з ціною позову матеріального характеру у розмірі 24 227,99 грн. і несплатою позивачем судового збору при зверненні до суду, то судовий збір у сумі 243,60 гривень підлягає стягненню з відповідача на користь держави пропорційно задоволеним позовним вимогам.

Керуючись ст.ст.303,307, п.п.1-4 ч.1 ст.309, ст.316, ч.1 ст.218 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 21 серпня 2015 року - скасувати з ухваленням нового рішення.

Задовольнити частково позовні вимоги Громадської організації «Дніпропетровська незалежна правозахисна громадська організація», яка дії і виступає в інтересах члена своєї громадської організації ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення відсотків та інфляційних збитків.

Стягнути з ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1) на користь ОСОБА_4 (ІПН НОМЕР_2) 3 % річних у розмірі 24 227,99 грн. (двадцять чотири тисячі двісті двадцять сім гривень 99 копійок) від простроченої суми боргу за договором позики від 14.11.2007 року станом на 13.08.2015 року.

Стягнути з ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1) на користь держави судовий збір у розмірі 243,60 гривень (двісті сорок три гривні 60 копійок).

В задоволенні іншої частини позовних вимог Громадської організації «Дніпропетровська незалежна правозахисна громадська організація», яка дії і виступає в інтересах члена своєї громадської організації ОСОБА_4 - відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржено шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий суддя Л.А. Черненкова

Судді Н.Г. Глущенко

З.М. Пономарь