Апеляційний суд Житомирської області
Справа №288/833/14-ц Головуючий у 1-й інст. Зленко А. В. (Попільнянський р/с)
Категорія 27 Доповідач Якухно О. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Якухно О.М.

суддів Коломієць О.С., Зарицької Г.В.

з участю секретаря

судового засідання Добровольської Т.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Житомирі справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання недійсною розписки, визнання неукладеним договору позики, стягнення безпідставно набутих коштів та моральної шкоди, за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Попільнянського районного суду Житомирської області від 13 січня 2015 року,-

в с т а н о в и л а:

У червні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовною заявою, в якій, після збільшення позовних вимог, просив визнати недійсною розписку від 31.05.2013 року, визнати неукладеним договір позики від 31.05.2014 року, стягнути з ОСОБА_3 на його користь 12 000 грн. безпідставно набутих коштів та 3000грн. на відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 31.05.2014 року трапилась дорожньо-транспортна пригода, в результаті якої відбулося зіткнення належних йому та відповідачу транспортних засобів. Помилково вважаючи себе винним у ДТП позивач передав відповідачу на відшкодування завданої шкоди 4 000 грн, а потім, під тиском останнього, написав розписку про те, що начебто отримав від ОСОБА_3 в борг 8 000 грн., хоча фактично зазначених коштів не отримував, а навпаки, додатково передав ОСОБА_3 ще 8 000 грн., а всього 12 000 грн. Просив стягнути ці кошти на підставі ст.1212 ЦК України та визнати недійсним договір з підстав, передбачених ст.ст.203, 215 та 231 ЦК України. Також ОСОБА_2 вважає, що діями відповідача йому заподіяна моральна шкода, яка полягає у протиправному вилученні та утриманні ОСОБА_3 у себе паспорта позивача.

В свою чергу, ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічним позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_2 борг за договором позики від 31.05.2014 року в розмірі 8000 грн., який було укладено між сторонами з терміном повернення коштів в один місяць. Проте, на думку ОСОБА_3, небажаючи повертати борг, ОСОБА_2 було подано до суду позовну заяву про визнання неукладеним договір позики від 31.05.2014 року та визнання недійсною розписки від 31.05.2013 року.

Рішенням Попільнянського районного суду Житомирської області від 13 січня 2015 року у задоволенні первісного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору позики - відмовлено та задоволено зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 борг за договором позики в сумі 8 000,00 гривень. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судові витрати в розмірі 243,60 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення і ухвалити нове про задоволення його позовних вимог та відмову у задоволенні зустрічного позову.

Рішенням апеляційного суду Житомирської області від 16 березня 2015 року скасовано рішення Попільнянського районного суду Житомирської області від 13 січня 2015 року і ухвалено нове рішення. Відмовлено ОСОБА_3 у позові до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики за безпідставністю. Позогв ОСОБА_2 задоволено частково. Визнано недійсною боргову розписку від 15.03.2015 року та неукладеним договір позики від 15.03.2014 року. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 12000 грн. безпідставно отриманих коштів та 365,4 грн. судового збору.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 2 вересня 2015 року рішення апеляційного суду Житомирської області від 16 березня 2015 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В судовому засіданні апелянт та його представник підтримали доводи апеляційної скарги і вважають, що новації у даних правовідносинах не існує, оскільки він сплатив ОСОБА_3 кошти за зобов'язанням по відшкодування шкоди у повному розмірі.

Відповідач за первісним позовом ОСОБА_3 та його представник заперечили щодо задоволення вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що остання підлягає частковому задоволенню.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2 та задовольняючи зустрічний позов, суд першої інстанції виходив із того, що між сторонами виникли відносини із заподіяння шкоди, на відшкодування якої ОСОБА_2 добровільно передав гроші ОСОБА_3 в сумі 12000 грн., з яких 8000 грн. отримав від ОСОБА_3 у позику. ОСОБА_2 не виконав взятих на себе зобов'язань за договором позики, що є підставою для стягнення боргу, а позивач, в свою чергу, не надав доказів на підтвердження своїх вимог.

Колегія суддів частково погоджується із таким висновком суду виходячи з наступного.

Так, судом встановлено, 31.05.2014 року о 7 годині на автодорозі Котлярка-Ходорків поблизу с.Котлярка у Попільнянському районі сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобілів під керуванням ОСОБА_2 та ОСОБА_3, внаслідок якої транспортні засоби отримали механічні пошкодження.

На місці пригоди водії погодили, що ОСОБА_2 відшкодує ОСОБА_3 12000 грн. збитків за ремонт автомобіля, на виконання чого ОСОБА_4 передав відповідачу 4 000 грн. і 8 000 грн., видав розписку про отримання від відповідача 8 000 грн. у позику та зобов'язався їх повернути протягом місяця, а ОСОБА_3 видав розписку про те, що у разі оплати ремонту його автомобіля не буде мати до нього претензій.

Відповідно ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

З матеріалів справи вбачається, що позивач добровільно визнав наявність його вини у заподіянні шкоди та взяв на себе зобов'язання відшкодувати шкоду, яке має виконуватись належним чином відповідно до умов договору (ст. ст. 526, 629 ЦК України), а сторони мають право на його укладення (п.1 ч.2 ст.11, ч.1 ст.205, ст. 509 ЦК України).

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України у справі №6-63, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Як вбачається зі змісту ст.1053 ЦК України, за домовленістю сторін борг, що виник із договорів купівлі-продажу, найму майна або з іншої підстави, може бути замінений позиковим зобов'язанням.

Заміна боргу позиковим зобов'язанням провадиться з додержанням вимог про новацію і здійснюється у формі, встановленій для договору позики (стаття 1047 цього Кодексу).

В свою чергу, ст.1047 ЦК України визначено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно постанови слідчого СВ Попільнянського РВ УМВС України в Житомирській області від 30.08.2014 року, кримінальне провадження за заявою ОСОБА_2, згідно якої ОСОБА_3 вчинив шахрайські дії відносно нього 31.05.2014 року в смт. Попільня, закрито, у зв'язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України.

У постанові про закриття кримінального провадження від 30.08.2014 встановлено, що 31.05.2014 року, близько 07.00 год., на автодорозі Ходорків - Попільня, неподалік с.Котлярка Попільнянського району, трапилося ДТП, за участю водіїв ОСОБА_2 та ОСОБА_3, розібравшись на місці, вказані водії прийшли до згоди, що ОСОБА_2 відшкодує кошти за ремонт автомобіля ОСОБА_3, який останній оцінив в 12 000 грн. Діставшись до смт.Попільня, ОСОБА_2 дав ОСОБА_3 4000 грн. та написав розписку про позику 8000 грн. Написання вказаної розписки відбулося добровільно, без спричинення будь - яких тілесних ушкоджень ОСОБА_2

З наведеного вбачається, що розписка видана на виконання зобов'язання про відшкодування шкоди завданої ОСОБА_2 ОСОБА_3

До показань свідків щодо передачі ОСОБА_3 ОСОБА_2 8000 грн. у позику, а потім повернення їх назад, колегія суддів відноситься критично, оскільки позивачем по зустрічному позову не доведено належними доказами наявність таких коштів у нього на місці ДТП та необхідність таких дій.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про передачу 8000 грн. ОСОБА_3 ОСОБА_2 за договором позики за наявності ознак новації, тобто заміни боргу позиковим зобов'язанням.

Доводи апелянта щодо відсутності заборгованості по відшкодуванню на момент написання розписки є помилковими, оскільки припинення даного зобов'язання відбулося внаслідок його заміни на позикове.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції не застосовано норми матеріального права, які підлягали застосуванню, а тому рішення суду підлягає скасуванню в частині задоволення вимог ОСОБА_3 з ухваленням нового - про задоволення позову з інших підстав.

Підставою недійсності правочину відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.1-3,5,6 ст.203 цього Кодексу.

Ст.203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Позивачем не доведено застосування до нього психологічного тиску з сторони відповідача, а тому підстави для застосування ст.231 ЦК України відсутні.

Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно без достатньої правової підстави зобов'язана повернути потерпілому це майно. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події (ч. 2 ст. 1212 ЦК України). Частиною 1 статті 1213 ЦК України передбачено, що набувач зобов'язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі.

Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо не відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою ст.11 ЦК України.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов'язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі ст.1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Якщо ж зобов'язання не припиняється з підстав, передбачених статтями 11, 600, 601, 604-607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов'язання). Набуття однією зі сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не є безпідставним.

Судом встановлено наявність зобов'язальних відносин між сторонами, які не припинилися, а тому застосування ст.1212 ЦК України є неможливим.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.23 ЦК України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї.

Моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини (ч.1 ст.1167 ЦК України).

З 31 травня по 1 липня 2014 року паспорт ОСОБА_2 знаходився у ОСОБА_3, проте ОСОБА_2 не довів, що він був вилучений у нього відповідачем протиправно, а тому за відсутністю доказів вини останнього та доказів про заподіяння йому моральної шкоди, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для стягнення моральної шкоди.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків, викладених у рішенні суду в частині відмови у задоволенні вимог ОСОБА_2 і в цій частині суд першої інстанції постановив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 303, 307, 309, 314, 316, 319, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Скасувати рішення Попільнянського районного суду Житомирської області від 13 січня 2015 року в частині вирішення вимог ОСОБА_3 про стягнення боргу і ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову з інших підстав.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованість в сумі 8000 грн.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий: Судді: