Номер провадження: 22-ц/785/6945/15
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Журавльов О. Г.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Журавльова О.Г.,

суддів: Ісаєвої Н.В., Комлевої О.С.,

при секретарі Абалдової О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті ОСОБА_2 цивільну справу за позовом Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради до ОСОБА_3, треті особи КП ЖКС «Хмельницький», ЖБК «Ленінський-29» про зобовязання демонтувати самовільно встановлений гараж, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 18 червня 2015 року,

встановила:

У лютому 2015 року Малиновська районна адміністрація Одеської міської ради звернулась до суду з вказаним позовом. Зазначило, що ОСОБА_3 самовільно без дозвільних документів, встановила металевий гараж на прибудинковій території біля будинку № 2, по вул. Головківська у м. Одеса.

16.10.2014 року, КП ЖКС «Хмельницький», було складений припис, в якому зазначалось про необхідність ОСОБА_5, надати дозвільні документи на металевий гараж, який розташований за адресою: вул. Головківська, 2, м. Одеса, вказаний припис не був вручений ОСОБА_5, оскільки вона була відсутня за адресою проживання.

20.10.2014 року комісією у складі начальника дільниці № 3 КП ЖКС «Хмельницький» та двох майстрів дільниці складено акт, в якому зазначається, що вказаним металевим гаражем користувалась ОСОБА_5, яка померла 05.06.2009 року. Після смерті ОСОБА_5, вказаним гаражем користувалась її донька ОСОБА_3

У звязку з тим, що правовстановлюючі документи на вказаний металевий гараж на дільниці № 3 КП ЖКС «Хмельницький» відсутні, Малиновською районною адміністрацією, було винесено розпорядження № 443/01-06 від 23.10.2014 року, яким зобовязано ОСОБА_3 демонтувати самочинно встановлений гараж на прибудинковій території будинку № 2 по вул. Головківській у м. Одеса.

01.12.2014 року спеціалістами відділу благоустрою, обліку і розподілу житла Малиновської районної адміністрації проведено перевірку виконання розпорядження № 443/01-06 від 23.10.2014 року, та складено акт про те, що ОСОБА_3 не виконала вищезазначене розпорядження.

На підставі наведеного, позивач уточнивши позовні вимоги, просив зобов'язати ОСОБА_3 демонтувати самовільно встановлений металевий гараж за адресою: вул. Головківська, 2, у м. Одеса; встановити порядок і спосіб виконання рішення суду, а саме: зобов'язати ОСОБА_3 демонтувати самовільно встановлений гараж за адресою: вул. Головківська, 2, у м. Одеса; у разі невиконання ОСОБА_3 рішення суду в добровільному порядку, застосувати вимоги ч. 2 ст. 75 Закону України «Про виконавче провадження» щодо примусової організації виконавчих дій, спрямованих на знесення самовільно встановленого металевого гаражу за адресою: вул. Головківська, 2, у м. Одеса за рахунок ОСОБА_3; витрати по сплаті судового збору у розмірі 243,60 грн. стягнути з відповідача на користь позивача.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 18 червня 2015 року позов Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради було задоволено.

Зобовязано ОСОБА_3 демонтувати самовільно встановлений гараж за адресою: м. Одеса, вул. Головківська, 2.

Встановлено порядок і спосіб виконання рішення суду, а саме: зобовязано ОСОБА_3 демонтувати самовільно встановлений металевий гараж за адресою: м. Одеса, вул. Головківська, 2.

У разі невиконання ОСОБА_3 рішення суду в добровільному порядку, застосувати вимоги ч. 2 ст. 75 Закону України «Про виконавче провадження» щодо примусової організації виконавчих дій, спрямований на демонтування самовільно встановленого металевого гаражу за адресою: м. Одеса, вул. Головківська, 2 за рахунок ОСОБА_3

Вирішено питання судових витрат.

Зазначене рішення суду оскаржує в апеляційному порядку ОСОБА_3 через свого представника ОСОБА_4

В скарзі з посиланням на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права ставиться питання про скасування судового рішення та ухвалення нового рішення про відмову позивачу у задоволенні позову.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши суддю доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги та заперечень на неї, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпаними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний прийняти рішення, зокрема щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Зазначеним вимогам закону ухвалено у справі рішення у повної мірі не відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги про зобовязання відповідача демонтувати самовільно встановлений гараж, суд першої інстанції посилаючись на п. 7 ст. 376 ЦК дійшов до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.

Проте, повністю погодитись з такими висновками районного суду колегія суддів не може, оскільки суд внаслідок порушення норм матеріального та процесуального права дійшов цього висновку без всебічного, повного й обґрунтованого з'ясування дійсних обставин справи, а надані докази по справі оцінені судом першої інстанції односторонньо.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважається самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Згідно ч. 7 ст. 376 ЦК України у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобовязати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобовязана відшкодувати витрати, повязані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

Отже, чинне законодавство не визнає самочинне будівництво обєктом правового захисту, крім передбаченого ч. 3 ст. 376 ЦК України випадку, а тому правовими наслідками самочинного будівництва в разі звернення до суду відповідного органу є або знесення такого будівництва або проведення відповідної його перебудови. Право на звернення до суду з таким позовом закон надає, зокрема, і відповідному органу державної влади або органу місцевого самоврядування.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що знесення нерухомості, побудованої з істотним відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушують права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил (у тому числі проекту) можливе лише за умови, що неможлива перебудова нерухомості відповідно до проекту або відповідно до норм та правил, визначених державними правилами та санітарними нормами, або, якщо особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від такої перебудови.

Знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.

Якщо технічна можливість перебудови обєкта нерухомості відсутня або забудовник відмовляється від такої перебудови, суд, незалежно від поважності причин відмови, за позовом зазначених органів або особи, права чи інтереси якої порушено таким будівництвом ухвалює рішення про знесення житлового будинку або іншого нерухомого майна.

Отже, розглядаючи позов про знесення самочинного будівництва або перебудову на підставі ч. 7 ст. 376 ЦК України суд має встановити, чи було видано особі, яка здійснила самочинне будівництво, припис про усунення порушень, чи можлива перебудова та чи відмовляється особа, яка здійснила самочинне будівництво, від такої перебудови. Якщо технічна можливість перебудови обєкта нерухомості відсутня або забудовник відмовляється від такої перебудови, за позовом зазначених органів або особи, права чи інтереси якої порушено таким будівництвом, ухвалює рішення про знесення самочинного будівництва.

Проте, матеріали справи взагалі не містять належних доказів того, що відповідні приписи або розпорядження компетентного органу були вручені ОСОБА_3, щодо усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил по реконструкції щодо вказаного самочинного гаражу, з визначенням строку для добровільного виконання припису або розпорядження.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що спірний гараж є тимчасово встановленою металевою конструкцією і відповідно до ч. 1 ст. 181 ЦК України не є нерухомим майном. Проте, задовольняючи позов, суд першої інстанції не вказав, яким чином порушенні права позивача у справі та не мотивував свої висновки щодо захисту таких прав із застосуванням до спірних правовідносин саме п. 7 ст. 376 ЦК України, шляхом зобовязання відповідача демонтувати, збудовану господарську споруду.

Зазначене вище свідчить про неповне встановлення судом першої інстанції фактичних обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення справи, що в свою чергу призвело до поверхневого вирішення спору.

Таким чином суд першої інстанції, в порушенні вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України не визначився із характером спірних правовідносин та нормою права, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин, не дав оцінки запереченням відповідача та не зясував питання щодо можливості здійснення відповідачем відповідної перебудови господарської споруди, а також, чи згоден відповідач провести перебудову самочинного будівництва, не перевірив наявність доказів відмови відповідача від здійснення такої перебудови, а також не вирішив питання про те, чи порушує здійснене відповідачами будівництво права інших осіб у той спосіб, що тягне за собою саме знесення будівництва та чи можливе усунення цих перешкод в інший спосіб.

За таких обставин, оскаржуване судове рішення є передчасним.

Суди розглядають цивільні справи відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України, тобто в межах заявлених вимог та на підставі наданих сторонами доказів.

Відповідно до ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно ст. 59 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із ч. 1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Оскільки неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права призвело до неправильного вирішення спору, рішення районного суду на підставі п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову позивачу у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 304, 305, 307, 309 ч. 1 п.п. 3, 4, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, судова колегія,

вирішила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 18 червня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради до ОСОБА_3, треті особи КП ЖКС «Хмельницький», ЖБК «Ленінський-29» про зобовязання демонтувати самовільно встановлений гараж відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено протягом двадцяти днів безпосередньо до суду касаційної інстанції з дня набрання ним законної сили.

Головуючий О.Г.Журавльов

Судді

ОСОБА_6

ОСОБА_2