У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Хопти С.Ф.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа - Приморська районна державна адміністрація Одеської міської ради, про визнання права користування жилим приміщенням, вселення та виселення за касаційною скаргою ОСОБА_7 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 січня

2015 року та рішення апеляційного суду Одеської області від 9 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2010 року ОСОБА_3 звернулась до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що у комунальній власності територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради знаходиться квартира АДРЕСА_1, яка є квартирою загального заселення (комунальною). Договір найму цієї квартири укладений з ОСОБА_8, який ІНФОРМАЦІЯ_1 помер. Після смерті ОСОБА_8 у спірній квартирі залишився проживати його син, ОСОБА_4 Зазначала, що оскільки вона не має іншого житла, вона отримала згоду останнього на вселення у кімнату у спірній квартирі, проте вселитися у цю кімнату вона не має можливості, оскільки в ній проживають ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7

Ураховуючи наведене, позивачка просила визнати за нею право користування кімнатою у спірній квартирі площею 9,20 кв. м, наймачем якої був померлий ОСОБА_8 і в якій зареєстрований ОСОБА_4, вселити її у цю кімнату та виселити з неї відповідачів.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 30 січня 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано за ОСОБА_3 право користування житловою кімнатою площею 9,20 кв. м у квартирі спільного заселення АДРЕСА_1. Вселено ОСОБА_3 в зазначену житлову кімнату. Виселено ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 з вказаної кімнати.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 9 червня 2015 року рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про визнання права користування спірною кімнатою та вселення скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено. У решті рішення суду залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 липня 2015 року у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Одеської області від 9 червня 2015 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_3 про визнання права користування житловим приміщенням та вселення, відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_7, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3 про виселення та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

В іншій частині судові рішення не оскаржуються, тому в касаційному порядку не переглядаються (ч. 2 ст. 335 ЦПК України).

Касаційна скарга ОСОБА_7 підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив із того, що спірна кімната є об'єктом окремого договору найму жилого приміщення, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 не вправі були самовільно займати це житло без згоди його наймача - ОСОБА_4

Апеляційний суд погодився з такими висновками. Також апеляційний суд вважав, що відповідачка ОСОБА_5 не є наймодавцем ізольованого жилого приміщення у квартирі загального користування, не є наймачем спірного жилого приміщення і не є членом сім'ї колишнього померлого наймача ОСОБА_8 та його сина, ОСОБА_4

Проте повністю погодитись із такими висновками апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що ОСОБА_8 був наймачем кімнати площею 9,2 кв. м, яка є спірною у цій справі, у квартирі спільного заселення АДРЕСА_1.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 помер. Після його смерті зареєстрованим в кімнаті залишився ОСОБА_4, який є батьком ОСОБА_3

Відповідно до рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 травня 2013 року ОСОБА_3 зверталась до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_6 про вселення у спірну квартиру, виселення ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_6 зі спірної жилої кімнати у вказаній квартирі та стягнення моральної шкоди. Вказаним рішенням суду ОСОБА_3 у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 10 жовтня 2013 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 травня 2013 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 залишено без змін. Обґрунтовуючи вказане рішення, апеляційний суд виходив із того, що право ОСОБА_3 на користування спірною кімнатою у встановленому порядку не визнано.

Посилаючись на вказане рішення суду від 10 жовтня 2013 року, як на преюдиційне для вказаної справи, апеляційний суд застосувавши ч. 3 ст. 61 ЦПК України виходив із того, що ОСОБА_3 не має право користування спірної кімнатою та не підлягає вселенню в це житлове приміщення.

При цьому апеляційний суд залишив рішення суду про виселення відповідачів з вказаної кімнати за позовом ОСОБА_3

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Апеляційний суд у порушення ст. ст. 214, 316 ЦПК України зазначене не врахував, не з'ясував, яке право ОСОБА_3 порушила ОСОБА_7 та інші особи, вселившись у спірне житлове приміщення, право на користування яким ОСОБА_3 не має. При цьому за касаційною скаргою ОСОБА_3 їй ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 липня 2015 року відмовлено у відкритті провадження в частині вирішення позовних вимог, в яких їй відмовлено.

Крім того, апеляційний суд послався на те, що рішенням суду ОСОБА_3 вже відмовлено у вимогах про виселення ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_6 зі спірної кімнати, проте у порушення вимог п. 2 ч. 1 ст. 205, ст. 310 ЦПК України не з'ясував, чи не є пред'явлені вимоги ОСОБА_3 тотожними, що унеможливило б їх новий судовий розгляд.

Таким чином, ураховуючи, що апеляційним судом не встановлені всі фактичні обставини від яких залежить правильне вирішення справи, та допущені порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, рішення апеляційного суду в частині вимог ОСОБА_3 про виселення відповідно до ст. 338 ЦПК України підлягає скасуванню з передачею справи в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 9 червня 2015 року в частині позовних вимог ОСОБА_3 про виселення скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко

С.П. Штелик