У х в а л а

іменем україни

30 вересня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Мостової Г.І.,

суддів: Кузнєцова В.О.,

Наумчука М.І.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору оренди землі недійсним, за касаційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 - на заочне рішення Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 25 лютого 2015 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 18 травня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання договору оренди землі недійсним.

На обґрунтування вимог позивач посилався на те, що він на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку є власником земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 13,46 га, розташованої на території Березнегуватської селищної ради Березнегуватського району Миколаївської області.

У 2008 році між ним та ОСОБА_5 в усній формі було укладено договір оренди вказаної земельної ділянки строком на п'ять років.

У 2013 році маючи намір повернути земельну ділянку та в подальшому самостійно її обробляти, позивач дізнався, що відповідач ОСОБА_3 використовує належну йому земельну ділянку на підставі договору оренди землі, що укладений 17 червня 2009 року від його імені та вказана угода зареєстрована у Березнегуватському районному центрі Миколаївської філії Державного земельного кадастру, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 17 червня 2009 року за реєстраційним № 92.

Посилаючись на те, що таке володіння є неправомірним, оскільки вказаний договір оренди землі він не укладав та не підписував, позивач просив позовні вимоги задовольнити.

Заочним рішенням Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 25 лютого 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 18 травня 2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору оренди землі недійсним відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4 порушує питання про скасування оскаржуваних рішень судів із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановленні в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами установлено, що ОСОБА_2 на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку від 03 лютого 2006 року серії НОМЕР_1, виданого Березнегуватською райдержадміністрацією, належить земельна ділянка площею 13,46 га, яка розташована в межах території Березнегуватської селищної ради Березнегуватського району Миколаївської області, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а. с. 8).

ОСОБА_3 володіє та користується вказаною земельною ділянкою на підставі договору оренди землі, укладеного 17 червня 2009 року між нею та ОСОБА_2 строком на 49 років.

Договір оренди землі зареєстрований у Березнегуватському районному центрі Миколаївської філії Державного земельного кадастру, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 17 червня 2009 року № 92 (а. с. 5-6, 18).

Відповідно до ч. 2 ст. 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Спеціальним законом, яким регулюються відносини, пов'язані з орендою землі, є Закон України «Про оренду землі».

Частиною 1 ст. 14 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що договір оренди укладається у письмовій формі.

Згідно із ч. 3 ст. 640 ЦК України у редакції, яка діяла на час укладення спірного договору оренди, договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.

За змістом ч. 1 ст. 210 ЦК України та ч. 1 ст. 20 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі підлягає державній реєстрації, після чого він відповідно до ст. 18 Закону України «Про оренду землі» набирає чинності.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Отже, сторони договору, дійшовши згоди щодо всіх істотних умов договору оренди землі, складають і підписують договір, надаючи згоду встановленої форми.

Разом із тим, цивільні права та обов'язки, на досягнення яких було спрямоване волевиявлення сторін при укладенні спірного договору, набуваються після відповідної державної реєстрації.

Згідно із ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1- 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

У частинах 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

За правилами ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, висновків експертів.

Звертаючись з позовом до суду позивач посилалася на те, що договір оренди землі, укладений між ним та відповідачем 17 червня 2006 року на 49 років він не підписував (а. с. 2, 3).

Згідно з п. 43 договору оренди землі, цей договір набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації. Цей договір укладено в трьох примірниках, що мають однакову юридичну силу, один з яких знаходиться в орендодавця, другий - в орендаря, третій - в органі, який провів державну реєстрацію (а. с. 6).

У справі, яка переглядається, судом першої інстанції призначено судову-почеркознавчу експертизу, яка не була проведена, оскільки позивачем не надано вільних зразків підписів та не здійснено її оплату (а. с. 55, 61-63, 68, 69).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суди попередніх інстанцій правильно керувалися положеннями ст. ст. 203, 215, 638, 640 ЦК України, ст. ст. 14, 18 Закону України «Про оренду землі» та, встановивши, що позивачем не доведено відсутність його волевиявлення на укладення вказаного договору строком на 49 років, він отримав оренду плату на перед, проти чого і не заперечував, дійшли правильних висновків про те, що між сторонами було укладено договір оренди земельної ділянки із зазначенням та узгодженням його істотних умов, з дотриманням вимог закону.

Технічна описка в ухвалі Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 27 жовтня 2014 року про те, що договір зареєстрований 18 червня 2008 року не може свідчити про недійсність договору.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалено з додержанням норм процесуального та матеріального права, підстав для їх зміни або скасування не встановлено.

Доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують та зводяться до переоцінки доказів, що не відповідає вимогам ст. 335 ЦПК України, оскільки суд касаційної інстанції позбавлений можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 відхилити.

Заочне рішення Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 25 лютого 2015 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 18 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Г.І. Мостова

Судді: В.О. Кузнєцов

М.І. Наумчук