Справа № 750/1544/15-ц Провадження № 22-ц/795/1520/2015 Категорія -цивільнаГоловуючий у I інстанції -Логвіна Т. В. Доповідач - Шевченко В. М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 жовтня 2015 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіШевченка В.М.
суддів:Лакізи Г.П., Скрипки А.А.
при секретарі:Покладі Д.В.
за участю:ОСОБА_5 та його представника ОСОБА_6, ОСОБА_7,представника ПАТ «УкрСиббанк» - Ковальчука Р.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5, ОСОБА_9, ОСОБА_7 та ОСОБА_10 на рішення Деснянського районного суду міста Чернігова від 18 червня 2015 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_5, ОСОБА_9, ОСОБА_7, ОСОБА_10 про стягнення заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки та за зустрічним позовом ОСОБА_5, ОСОБА_9, ОСОБА_7, ОСОБА_10 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про визнання недійсним договору про надання кредиту, додаткової угоди до нього, договорів поруки та договору іпотеки,

в с т а н о в и в:

В апеляційній скарзі ОСОБА_5, ОСОБА_9, ОСОБА_7, ОСОБА_10 просять скасувати рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 18 червня 2015 року, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні первісного позову відмовити та задовольнити зустрічний позов у повному обсязі.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 18 червня 2015 року позов Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_5, ОСОБА_9, ОСОБА_7, ОСОБА_10 на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором №0 від 15.06.2007 року по кредиту та процентах у розмірі 10887.65 дол. США (Десять тисяч вісімсот вісімдесят сім доларів США 65 центів), що станом на 03.02.2015 року за курсом НБУ еквівалентно 175802.84 грн. та пеню у розмірі 3090.68 грн. Звернуто стягнення на предмет іпотеки - двохкімнатну квартиру № 93 загальною площею 44,7 кв.м, житловою площею 30,2 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, та належить ОСОБА_10 з метою погашення заборгованості на користь Публічного Акціонерного товариства «УкрСиббанк», що виникла внаслідок невиконання ОСОБА_5 умов кредитного договору №0 по кредиту та процентах у розмірі 10887.65 дол. США, що станом на 03.02.2015 року за курсом НБУ 16.146996 грн. за 1 дол. США еквівалентно 175802.84 грн. та по пені у розмірі 3090.68 грн., встановивши спосіб реалізації предмету іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження, з дотриманням вимог Закону України «Про іпотеку» та встановити початкову ціну, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки майна, здійсненої субєктом оціночної діяльності на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. У задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що на думку апелянтів судом першої інстанції не було враховано положення ст.5 ЦК України, про дію актів цивільного законодавства у часі, ч.3, 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Апелянт вважає, що наведені судом правові норми, мали застосовуватись лише з урахуванням норм Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», а тому рішення суду першої інстанції не можна визнати таким, що постановлено у відповідності з приписами ст.213 ЦПК України щодо його ухвалення на основі повно і всебічно з'ясованих обставин та відповідно до приписів закону.

Апелянти вважають, що судом першої інстанції в порушення вимог ст.27 ЦПК України було позбавлено права відповідачів взяти участь в судовому засіданні, а відтак не погоджуючись із розміром нарахованої банком фактичної суми заборгованості, позбавлені можливості заявити клопотання про проведення судово-економічної експертизи.

Разом з тим апелянти зазначають, що споживач не зобов'язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені в договорі. Хоча фактично ОСОБА_5 сплачує приховані відсотки в розмірі 0,18% та 0,21% річних. Таким чином, умови Договору про надання кредиту №0 містять несправедливі умови та укладені з використанням нечесної підприємницької практики, що є безумовною підставою для визнання його недійсним.

Апелянти зазначають що діями Банку їх було введено в оману, що мало наслідком та спричинило укладення договору в результаті помилки.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_5, ОСОБА_9, ОСОБА_7 та ОСОБА_10 підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», яке з 21.12.2009 року іменується публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», та ОСОБА_5 було укладено договір про надання кредиту №0 від 15.06.2007 року із змінами, внесеними додатковою угодою №1 від 26.08.2009 року, відповідно до умов якого позивач надав ОСОБА_5 кредит (грошові кошти) у сумі 25800.00 дол. США, а відповідач зобовязався щомісяця повертати наданий кредит у обсязі та в терміни, що встановлені графіком погашення (додаток №1 до договору), але у будь - якому випадку повернути кредит у повному обсязі не пізніше 14.06.2018 року, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту (п. 1.1, 1.2. кредитного договору ).

За користування кредитними коштами позичальник ОСОБА_5 зобов`язався сплатити проценти у розмірі 13,00 % річних кожного місяця. За користування кредитними коштами понад встановлений термін процентна ставка встановлюється в розмірі 19,50% річних. Проценти нараховуються на суму кредитних коштів, фактично наданих банком позичальнику, за період з моменту фактичного надання коштів до повернення останнім коштів у власність банку, та сплачуються в порядку, передбаченому п.1.3.кредитного договору.

Згідно з п. 7.1. кредитного договору за порушення термінів повернення кредиту та сплати процентів за кредит ОСОБА_5 сплачує позивачу пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від гривневого еквіваленту суми простроченої заборгованості, розрахованої за кожен день прострочення платежу, починаючі з 32 календарного дня.

В забезпечення виконання кредитних зобовязань позичальника прийняті: порука ОСОБА_9 згідно договору поруки №30007Р184 від 15.06.2007року та порука ОСОБА_7 згідно договору поруки №240085 від 26.08.2009 року.

В забезпечення виконання кредитних зобов»язань ОСОБА_5 відповідно до іпотечного договору від 15.06.2007 року передала в іпотеку банку(іпотекодержатель) двохкімнатну квартиру №93, загальною площею 44,7 к.м., житловою площею30,2 кв.м., що знаходиться в АДРЕСА_1.

У порушення умов договору про надання кредиту №0 від 15 червня 2007 року ОСОБА_5 зобов»язання за вказаним договором належним чином не виконував, а саме не здійснював погашення заборгованості за кредитом у встановлені договором строки, внаслідок чого утворилась заборгованість по кредиту та процентах, яка станом на 03.02.2015 року складає 10887,65 дол. США що за офіційним курсом НБУ станом на день розрахунку (16,146996 грн. за 1 дол. США) становить 175802,84 грн., та пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом та несвоєчасне погашення заборгованості за процентами у розмірі 3090,68 грн.

Задовольняючи позовні вимоги банку, суд першої інстанції виходив з того, що розмір заборгованості підтверджується розрахунком позивача, правильність його відповідачами не спростовано.

Вказані висновки суду першої інстанції повністю узгоджуються із матеріалами справи та вимогами чинного законодавства, яке регулює спірні правовідносини.

Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову про захист прав споживачів і визнання недійсним кредитного договору, суд першої інстанції виходив з того, що зустрічний позов є безпідставним, а тому не підлягає задоволенню.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується апеляційний суд.

Згідно з роз»ясненями викладеними в п.14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України №5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин», при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215,1048-1052,1054-1055), статті 18-19 Закону України »Про захист прав споживачів» Зокрема, кредитний договір обов»язково має укладатися у письмовій формі(стаття 1055 ЦК); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов»язані з його нікчемністю.

Відповідно до статей 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно статті 526 ЦК України зобов»язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до положень статей 6, ч.1 ст.626, ст.627, ч.1 ст.628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У ч.1 ст.638 ЦК України зазначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Безпідставними є посилання в апеляційній скарзі на ненадання банком ОСОБА_5. графіку платежів та інформації про сукупну вартість кредиту, оскільки як вбачається із змісту договору та додаткового договору до нього, які були ним підписаній у відповідності до п.3ст.3 та ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договорів та визначенні їх умов з урахуванням вимог цього кодексу; чітко визначені всі складові місячного платежу за договором. Крім того, волевиявлення ОСОБА_5 на укладення кредитного договору на умовах (з врахуванням отриманої від банку інформації передбаченої ч.2ст.11 Закону) та отриманя згідно умов договору саме дол. США, його згода з визначеним договором розміром річної відсоткової ставки за кредитом та іншими умовами Договору підтверджується наявними в матеріалах справи фінансовими документами,систематичною сплатою протягом тривалого часу періодичних платежів згідно умов договору, ОСОБА_5. не порушував питання про його розірвання, або про визнання недійсним, його волевиявлення як учасника правочину було вільним і відповідало його внутрішній волі, а правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а отже, не вважав умови кредитного договору несправедливими. Своїми підписами на кожній сторінці кредитного договору, додаткових договорів до нього, позичальник фактично підтверджував своє ознайомлення з умовами кредитування, і зокрема з умовами розрахунків. Встановлені судом обставини дають підстави стверджувати, що Банк надав у письмовій формі ОСОБА_5 вичерпну інформацію про умови кредитування, в т.ч. і щодо сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за кредитом, а також інших фінансових зобов»язань споживача, які пов»язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту.

Безпідставними є також посилання в апеляційній скарзі на несправедливість кредитного договору у зв»язку з тим що згідно з п.1.3.4. кредитного договору нарахування процентів здійснюється методом "факт /360", хоча загальновідомо, що календарний рік складається з 365 днів, високосний з 366 днів. Застосування банком зазначеного методу для визначення суми плати за користування кредитними коштами призводить до прихованого збільшення відсоткової ставки з 13% річних до 13,18 річних, а у високосний рік до 13.21% річних.

Можливість застосування методу «факт /360» для обрахування процентних доходів і витрат передбачено п.1.18 Постанови НБУ від 18.06.2003 року»Про затвердження Правил бухгалтерського обліку доходів і витрат банків України. Застосування зазначеного методу розрахунку процентів не суперечить вимогам законодавства і є результатом домовленості сторін.

Розділом 9 кредитного договору сторони погодили, що банк в ряді випадків у визначеному порядку може змінити розмір процентної ставки в сторону збільшення , в тому числі у разі здійснення поточних коливань процентних ставок за вкладами та/або кредитами, або зміни у грошово - кредитній політиці НБУ. Підписавши договір про надання кредиту, позичальник погодився, що укладаючи цей договір, усвідомлює можливість виникнення курсових різниць (коливань) валюти кредиту при отриманні кредитних коштів та їх використання за цільовим призначенням згідно з умовами даного договору.

Також є безпідставними посилання в апеляційній скарзі щодо неврахування судом положень ч.3,4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян У країни, наданого як забезпечення кредитів іноземній валюті»

Так, відповідно до ч.1ст.575 ЦК України та ст.1 Закону України»Про іпотеку» в силу іпотеки іпотеко держатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов»язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки.

Відповідно до пункту 1.4 договору іпотеки, укладеного між сторонами, іпотекодержатель має право разі порушення іпотекодавцем зобов»язань звернути стягнення на предмет іпотеки.

Саме із зазначених норм закону та положень договору іпотеки виходив суд першої інстанції, задовольняючи вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки - двохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 та належить ОСОБА_10 з метою погашення заборгованості на користь ПАТ»УкрСиббанк», що виникла внаслідок невиконання ОСОБА_5 умов кредитного договору.

Поняття мораторій у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов»язань (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України).

Таким чином, установлений Законом України »Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки(застави) у випадку невиконання боржником зобов»язань за договором, а лише тимчасово забороняє стягнення на майно (відчуження без згоди власника).

Вказаний Закон не зупиняє дію нормативно - правових актів, що регулюють забезпечення зобов»язань, та не може бути мотивом відмови в позові, а є правовою підставою що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та проводять конкретні виконавчі дії , заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію цього Закону на період його чинності. Чинність цього Закону на час вирішення спору сама по собі не може бути підставою для відмови в захисті порушеного права.

Те що мораторій є відстроченням виконання зобов»язання, а не звільненням від його виконання, і не позбавляє кредитора права на звернення стягнення на предмет іпотеки(застави) у випадку невиконання боржником зобов»язань за договором, вбачається з правових висновків викладених в постановах Верховного Суду України від 25 березня 2015 року №6-44 цс15, від 10 червня 2015 року №6-333 цс15, 9 вересня 2015 року №6-483цс15.

Закріпивши на законодавчому рівні певний порядок і вимоги щодо укладення договорів, зокрема, і кредитних догорів, законодавець з метою захисту порушеного права учасників кредитних правовідносин визначив правові підстави визнання правочинів, в тому числі і кредитних договорів, недійсними у випадку недотримання законодавства при їх укладенні.

Відповідно до положень статей 15, 16 ЦК України, статей 1 та 3 ЦПК України в порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, а тому під час розгляду спору в суді доказуванню підлягає не лише сам по собі факт порушення норм матеріального права, зокрема і в сфері договірних правовідносин під час укладення договору, а підлягають встановленню обставини доведеності порушення законних прав позивача, їх істотності та з'ясуванню, в чому саме полягає порушення його законних прав.

Статтею 229 ЦК України встановлені правові наслідки правочину, який вчинено під впливом помилки, а статтею 230 ЦК України - під впливом обману, виходячи з аналізу зазначених норм права, як обман, так і помилка, є самостійними підставами для визнання правочину недійсним.

Позивачі обґрунтовували свій позов про визнання недійсним кредиту додаткової угоди до нього, договорів поруки та договору іпотеки, тим що банк навмисно ввів ОСОБА_5 як позичальника - споживача кредитних послуг в оману щодо умов договору.

Відповідно до змісту ч.1ст.230 ЦК України правочин визнається судом недійсним, якщо одна із сторін навмисно замовчує існування обставин, які мають істотне значення і можуть перешкодити вчиненню правочину. Істотними умовами кредитного договору відповідно до змісту ч.1ст.638 та 1054 ЦК України є умови про мету,суму і строк кредиту, умови і порядок його видачі і погашення, розмір, порядок нарахування та виплата процентів, відповідальність сторін.

Згідно з текстом укладеного ОСОБА_5, 15 червня 2007 року Договору про надання кредиту №0 такі умови договором передбачені.

Враховуючи зазначене, що кредитний договір між сторонами відповідав вимогам закону, він породив ті права та обов»язки які бажали його учасники, і позивачами не доведено фактів що свідчать про порочність даного правочину, суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позов ПАТ»УкрСиббанку», та відмовив в задоволенні зустрічного позову.

Розглядаючи справу відповідно до ч.1ст.303 ЦПК України , тобто в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає що доводи викладені в апеляційній скарзі обґрунтованості судових висновків не спростовують, тому підстави для її задоволення відсутні.

Судове рішення постановлене з дотриманням норм матеріального і процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 315, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд,-

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5, ОСОБА_9, ОСОБА_7 та ОСОБА_10 - відхилити.

Рішення Деснянського районного суду міста Чернігова від 18 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:Судді: