Провадження №2/761/6947/2015
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
20 жовтня 2015 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:
головуючого - судді Рибака М.А.,
при секретарі Савенко О.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Шевченківського районного суду міста Києва в залі судових засідань цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у місті Києві про звільнення майна з-під арешту та скасування постанови про накладення арешту та заборону відчуження, -
У червні 2015 року ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1.) звернувся до суду із позовом до ВДВС Шевченківського районного управління юстиції міста Києва (далі по тексту - відповідач, ВДВС) про звільнення майна з-під арешту та скасування постанови про накладення арешту та заборону відчуження.
Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач є власником квартири АДРЕСА_1. Постановою від 13.08.2003 року відповідачем було накладено арешт усе належне позивачу майно у зв'язку із виконанням виконавчого листа № 2-27-1 від 03.01.2002 року про стягнення боргу з батька позивача ОСОБА_2 Проте, на час винесення постанови, квартира належала позивачу відповідно до договору дарування від 28.03.2003 року. Окрім того, в вересні 2008 року борг за виконавчим листом було погашено в повному обсязі. Вважав, що накладений арешт порушує його права як власника та підлягає зняттю.
Посилаючись на викладене позивач просив суд звільнити квартиру АДРЕСА_1 з-під арешту та скасувати Постанову № АА 647369 від 13.08.2003 року ВДВС Шевченківського РУЮ м. Києва про арешт та заборону на відчуження майна ОСОБА_2
Сторони у судове засідання не з'явилися. Про час і місце слухання справи повідомлялися належним чином. Представник позивача надав до суду заяву про підтримання позовних вимог і розгляд справи у його відсутності, проти ухвалення у справі заочного рішення не заперечував.
В судове засідання представник відповідача не з'явився, про причини неявки суд не повідомив.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 224 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - ЦПК України) у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обов'язки сторін та те, що позивач проти заочного розгляду справи не заперечувала, суд, на підставі ч. 1 ст. 224 та відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
28.03.2003 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір дарування квартири АДРЕСА_1 (а.с. 7).
13.08.2003 року державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції було накладено арешт на все майно, що належить ОСОБА_2 (а.с. 9).
Відповідно до листа Державної установи «Інститут геохімії навколишнього середовища Національної академії наук України» НАН України від 02.07.2013 року № 297-216 виконавчий лист № 2-27-1 був направлений 28.08.2008 року до ВДВС Дніпровського РУЮ в м. Києві у зв'язку із сплатою боргу в повному обсязі (а.с. 12).
Відповідно до відповіді ВДВС Шевченківського РУЮ в місті Києві від 22.10.2013 року, встановлено, що виконавчі документи боржником по яким є ОСОБА_1, на виконання до відділу не надходили та на виконанні не перебувають. Інформацію про арешт, накладений у 2003 році на квартиру АДРЕСА_1 не виявляється можливим, оскільки виконавче провадження знищене за терміном зберігання (а.с. 12).
Згідно з вимогами частин першої та другої ст.60 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.
Згідно зі ст.19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачене законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Норми статей 15,16, 386, 391 ЦК гарантують власникові майна можливість вимагати усунення порушень його права незалежно від того, чи вони вже фактично відбулися, чи є підстави передбачати можливість такого порушення його права в майбутньому.
Відповідно до положень норм статей 16, 391, 386 ЦК України власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.
Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.
Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
У силу ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до вимог ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
На підставі викладеного, оцінивши усі представлені докази в сукупності суд приходить до висновку про те, що накладений арешт порушує права позивача як власника вказаного майна, а тому вимоги позивача про звільнення квартири АДРЕСА_1 з-під арешту підлягають задоволенню.
Щодо вимог позивача про скасування постанови № АА 647369 від 13.08.2003 року ВДВС Шевченківського РУЮ міста Києва про арешт та заборону на відчуження майна ОСОБА_2, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову в цій частині у зв'язку із тим, що державний виконавець не є відповідачем по справі, а предметом спору є зняття арешту з майна, а не оскарження дій державного виконавця в порядку розділу VII «Судовий контроль за виконанням судових рішень» Цивільного процесуального кодексу України.
У відповідності до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Згідно ч. 4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно вимог ст. ст. 27 - 30 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про часткове задоволення вимог позивача та звільнення квартири АДРЕСА_1 з-під арешту.
На підставі викладеного та керуючись ст.19 Конституції України, ст.ст. 317, 319, 321, 391 ЦК України, Законом України «Про виконавче провадження», ст.ст.10, 57 - 60, 61, 208, 209, 212-218, 224-226 ЦПК України, -
Позов ОСОБА_1 до Відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у місті Києві про звільнення майна з-під арешту та скасування постанови про накладення арешту та заборону відчуження - задовольнити частково.
Звільнити квартиру АДРЕСА_1, яка належить на праві власності ОСОБА_1, з-під арешту, який було накладено 13.08.2003 року постановою № АА 647369 державного виконавця відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у місті Києві.
В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку. У цьому разі строк, протягом якого розглядалася заява, не включається до строку на апеляційне оскарження рішення.
Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва через Шевченківський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

СУДДЯ М.А. РИБАК