Ухвала

іменем україни

21 жовтня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

Умнової О.В., Фаловської І.М., розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, неповнолітньої ОСОБА_7 в особі опікуна ОСОБА_8 та неповнолітньої ОСОБА_9 в особі опікуна ОСОБА_8, треті особи: сектор забезпечення діяльності Органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, ОСОБА_10, про визнання довіреності недійсною, визнання договору купівлі-продажу недійсним, витребування майна у добросовісного набувача, усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном, виселення та вселення, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27 червня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 14 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2009 року ОСОБА_3 звернулася до суду із указаним позовом, в обґрунтування якого з урахуванням уточнення та зміни позовних вимог, зазначила, що належна їй квартира АДРЕСА_1 вибула з її законного володіння поза її волею, оскільки наміру продавати належну їй квартиру вона не мала, довіреність на ім'я ОСОБА_5, який в подальшому розпорядився спірною квартирою без її дозволу, не видавала.

Враховуючи наведене, просила визнати недійсною угоду купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладену між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, від імені якої діяв ОСОБА_5; визнати недійсною довіреність від 17 січня 2003 року, яка складена від її імені на ім'я ОСОБА_5; витребувати у ОСОБА_6, ОСОБА_7 в особі опікуна ОСОБА_8, ОСОБА_9 в особі опікуна ОСОБА_8 із незаконного володіння квартиру АДРЕСА_1; виселити із указаної квартири ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_9, а також вселити її у зазначену квартиру.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 27 червня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 14 квітня 2015 року, позов ОСОБА_3 задоволено.

Визнано недійсною довіреність на ім'я ОСОБА_5 від імені ОСОБА_3 від 17 січня 2003 року, посвідчену директором ПО «Міар» Платоновою А.А.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 у простій письмовій формі у вигляді розписки від 17 січня 2003 року.

Витребувано у ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_9 із незаконного володіння квартиру АДРЕСА_1.

Виселено з квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_9

Вселено ОСОБА_3 у квартиру АДРЕСА_1.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанції, мотивуючи свою вимогу неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Вивчивши матеріали цивільної справи, доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Згідно із ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судами встановлено, що квартира АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 15 квітня 1992 року належала ОСОБА_3

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 25 лютого 2003 року було визнано дійсною угоду купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладену між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 Визнано за ОСОБА_4 право власності на вказану квартиру.

21 червня 2004 року ОСОБА_4 подарував спірну квартиру ОСОБА_10, що підтверджується договором дарування, який посвідчений державним нотаріусом Першої Одеської державної нотаріальної контори Сімаченко С.Л.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 30 грудня 2004 року ОСОБА_10 продала, а ОСОБА_13, ОСОБА_9, ОСОБА_7 та ОСОБА_6 купили в рівних частинах квартиру АДРЕСА_1.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 20 лютого 2008 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25 лютого 2003 року було скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 16 червня 2009 року позовну заяву ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_3 про визнання угоди купівлі-продажу дійсною та визнання права власності на квартиру залишено без розгляду.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що довіреність від імені ОСОБА_3 посвідчена неналежним чином та не уповноваженою на це особою, оскільки позивач ніколи не працювала в ПО «Міар» та із тексту довіреності вбачається, що вона не уповноважувала ОСОБА_5 на укладення від її імені угоди купівлі-продажу належної їй квартири.

Крім того, задовольняючи позовні вимоги в частині витребування у відповідачів спірної квартири, суди виходили з того, що вказана квартира вибула із володіння ОСОБА_3 не з її волі, а тому в силу ст. 388 ЦК України підлягає поверненню останній на законних підставах.

Разом з тим, ухвалюючи рішення про виселення відповідачів із займаної ними квартири, суди виходили із положень ст. ст. 109, 116 ЖК України.

Відповідно до ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Проте ухвала апеляційного суду зазначеним нормам процесуального права не відповідає.

Цивільним кодексом України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2012_12_02/pravo1/T030435.html?pravo=1> передбачено засади захисту права власності. Зокрема, ст. 387 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843438/ed_2012_12_02/pravo1/T030435.html?pravo=1> власнику надано право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843439/ed_2012_12_02/pravo1/T030435.html?pravo=1>, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом зазначених правових норм та відповідно до вимог ст. ст. 214, 307, 316 ЦПК України суди повинні були встановити: чи вибуло майно з володіння власника або володіння особи, якій воно було передане власником у користування, у силу зазначених обставин, а також чи придбав набувач це майно за відплатним договором і чи не знав та не міг знати він про те, що майно придбане в особи, яка не мала права його відчужувати.

Оскільки добросовісне набуття в розумінні ст. 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є повернення майна із чужого володіння.

При цьому за змістом ст. 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можуть мати місце за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі виключає можливість його витребування від добросовісного набувача.

Ураховуючи вимоги ст. 10 ЦПК України та виходячи зі змісту п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України, власник зобов'язаний довести, що майно вибуло з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі, а набувач - довести, що він придбав майно за відплатною угодою та не знав і не міг знати про те, що придбає майно в особи, якій не належить право його відчуження.

Суд апеляційної інстанції, залишаючи без змін рішення районного суду, у порушення вищезазначених норм процесуального права не перевірив, яким чином спірна квартира вибула із власності позивача. У матеріалах справи відсутні безспірні докази того, що ОСОБА_3 не мала на меті відчуження належної їй квартири.

Натомість колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на інші документи, які містяться в матеріалах справи та які не були прийняті судами під час розгляду справи.

В матеріалах справи міститься розписка ОСОБА_3 від 17 січня 2003 року, з якої вбачається, що вона продала ОСОБА_4 належну їй квартиру АДРЕСА_1 та отримала від ОСОБА_5 в якості оплати за продану квартиру грошові кошти в сумі 25 000 грн ( т. № 1, а. с. 8, 50).

Крім того, як вбачається із комерційної пропозиції від 17 січня 2003 року, ОСОБА_3 просила ОСОБА_4 викупити у неї належну їй квартиру АДРЕСА_1 та зобов'язалася нотаріально оформити договір купівлі-продажу, при цьому після підписання розписки щодо продажу просила укласти з неї договір оренди вказаної квартири з правом її викупу (а. с. 49).

Разом з тим в матеріалах справи містяться заяви ОСОБА_3 з проханням прийняти її на роботу у ПО «Міар» на посаду касира та звільнення її із займаної посади (а. с. 51- 54).

Крім того, як видно із заяви ОСОБА_3 від 17 квітня 2003 року, вона просила відстрочити їй оплату за орендовану нею квартиру АДРЕСА_1 (а. с. 57).

До вказаних документів суди віднеслися критично та взагалі не надали їм оцінку в оспорюваних рішеннях.

Разом із тим апеляційний суд, переглядаючи рішення районного суду, не з'ясував, чи підписувала позивач вищевказані документи, якщо ні, то на підтвердження її доводів не роз'яснив позивачу необхідність призначення почеркознавчої експертизи.

З урахуванням викладеного колегія суддів звертає увагу на те, що суди в порушення вимог ч. 4 ст. 10 та ст. 212 ЦПК України не сприяли всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, не оцінили належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Крім того, як видно з матеріалів справи, ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_13, спадкоємцями за законом останньої є її дочки, відповідачі у справі: ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_6 в рівних частках кожна.

Розпорядженням Приморської районної адміністрації від 21 вересня 2010 року опікуном над малолітньою ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, було призначено ОСОБА_8 та її зобов'язано вживати заходів щодо збереження за малолітньою житлової площі у квартирі АДРЕСА_1 та недопущення будь-яких дій без дозволу органу опіки та піклування, а також дій щодо відчуження зазначеного нерухомого майна.

Разом з тим, як вбачається з відповіді голови Приморської райадміністрації, розпорядження щодо направлення малолітньої ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, у сім'ю ОСОБА_8 не приймалося.

Вказані обставини також залишилися не перевіреними судом апеляційної інстанції при перегляді рішення.

У силу наданих чинним ЦПК України повноважень апеляційний суд міг усунути допущені судом першої інстанції порушення норм матеріального та процесуального права, проте, не врахувавши наведеного, не перевіривши доводів апеляційної скарги, не встановивши фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, дійшов передчасного висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а постановлена у справі ухвала апеляційного суду - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав, передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Одеської області від 14 квітня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

О.В. Кафідова

О.В. Умнова

І.М. Фаловська