Провадження № 2/522/9587/15
У Х В А Л А
Іменем України
25 вересня 2015 року суддя Приморського районного суду м. Одеси Шенцева О.П., розглянувши заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову, -
Встановив:
ОСОБА_1 звернулась до суду з позовною заявою про до ОСОБА_2 щодо повернення коштів. Одночасно з позовом надійшла заява про забезпечення позову. В заяві про забезпечення позову ОСОБА_1 просить суд заборонити перетинання Державного кордону громадянину ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до закінчення провадження у справі, а також вилучити при намаганні перетину Державного кордону України у ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорти для виїзду за кордон НОМЕР_1 , НОМЕР_2 та інші паспорти, що є підставою для його виїзду за кордон.
Необхідність забезпечення позову шляхом заборони ОСОБА_2 перетинання Державного кордону Етнарович І.Л. мотивує наявністю значної суми неврегульованих коштів, що стягуються, ухилення ОСОБА_2 від зобов`язання добровільного повернення спільних сімейних коштів, роз`їзним типом життя відповідача, наявністю у нього декілька закордонних паспортів для виїзду за межі України ( НОМЕР_1 , НОМЕР_2 та може інші).
Також ОСОБА_1 обґрунтовує заяву про забезпечення позову положеннями п.2 ст.152 ЦПК України та п.п.2,8 ст.6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», а саме: громадянинові України може бути тимчасово відмовлено у видачі паспорта, у випадках: 2) якщо діють неврегульовані аліментні, договірні чи інші невиконані зобов`язання до виконання зобов`язань або розв`язання спору за погодженням сторін у передбачених законом випадках, або забезпечення зобов`язань заставою, якщо інше не передбачено міжнародним договором України; 8) якщо щодо нього подано цивільний позов до суду до закінчення провадження у справі.
Перевіривши доводи, викладені у заяві про забезпечення позову, суд дійшов висновку про відмову о задоволенні заяви з наступних підстав:
У відповідності до ч.1 ст.153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом, у провадженні якого перебуває справа, в день її надходження без повідомлення відповідача та інших осіб, які беруть участь у справі.
Відповідно до ч.ч.1-3 ст.151 ЦПК України суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити передбачені цим Кодексом заходи забезпечення позову; у заяві про забезпечення позову повинно буди зазначено: причини, у зв`язку з якими потрібно забезпечити позову, вид забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності, інші відомості, потрібні для забезпечення позову; забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суд.
У частині 1 ст. 152 ЦПК України наведені види забезпечення позову, частиною 2 ст.152 зазначено, що у разі необхідності судом може бути застосовані інші види забезпечення позову.
Але відкритий перелік видів забезпечення позову, закріплений частиною 2 ст.152 ЦПК України не дає підстав вважати заборону перетинання Державного кордону України видом забезпечення позову з огляду на наступне:
Відповідно до ст.33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Згідно зі ст.2 Протоколу №4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.
Законодавством України зазначені правовідносини регулюються ст.313 ЦК України, відповідно до якої фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.
Це право віднесено у ЦК до особистих немайнових прав фізичної особи (кн. друга ЦК), а саме до особистих немайнових прав, що забезпечують природне існування фізичної особи (гл. 21 кн. другої ЦК). Відповідно до ч.3 ст.269 ЦК особисті немайнові права тісно пов`язані з фізичною особою. Фізична особа не може відмовитись від особистих немайнових прав, а також не може бути позбавлена цих прав.
Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України, порядок вирішення спорів у цій сфері регулюється Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України».
Положеннями ст. 6 цього Закону встановлено, що громадянинові України може бути тимчасово відмовлено у видачі паспорта, або громадянинові України, який має паспорт, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон, зокрема, у таких випадках:
- якщо діють неврегульовані аліментні, договірні чи інші невиконані зобов`язання до виконання зобов`язань або розв`язання спору за погодженням сторін у передбачених законом випадках, або забезпечення зобов`язань заставою, якщо інше не передбачено міжнародним договором України (п.2);
- якщо він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням;
- до виконання зобов`язань (п.5);
- якщо щодо нього подано цивільний позов до суду до закінчення провадження у справі (п.8).
Тимчасове затримання або вилучення паспорта у таких випадках здійснюється судом, органами прокуратури, внутрішніх справ, служби безпеки, Державної прикордонної служби України, військовими комісаріатами та консульською службою України.
Пунктом 8 ст.19 Закону України «Про Державну прикордонну службу України» встановлено, що на Державну прикордонну службу України (далі - ДПС) відповідно до визначених законом завдань покладається, зокрема, запобігання та недопущення в`їзду в Україну або виїзду з України осіб, яким згідно із законодавством не дозволяється в`їзд в Україну або яких тимчасово обмежено у праві виїзду з України, у тому числі згідно з дорученнями правоохоронних органів.
Відповідно до ст.124 Конституції судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.
Примусове виконання рішень судів в Україні покладається на державну виконавчу службу (далі - ДВС), яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначені у Законі України «Про виконавче провадження». Цим Законом закріплено право державного виконавця, у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань покладених на нього рішенням, звертатись до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника за межі України.
Питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України вирішується судом за правилами цивільного судочинства в порядку, передбаченому ст.377-1 ЦПК, яка міститься у Гл. VI ЦПК «Процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у цивільних справах та рішень інших органів (посадових осіб)». За змістом цієї статті вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України вирішується в порядку, передбаченому цим Кодексом щодо боржників у виконавчому провадженні, за будь-якими виконавчими документами, передбаченими ст.17 Закону України «Про виконавче провадження», примусове виконання яких здійснюється ДВС.
Таким чином, ст. 377-1 ЦПК є спеціальною нормою, яка застосовується на стадії виконання судових рішень, ухвалених незалежно від виду судочинства та рішень інших органів (посадових осіб).
Пунктом 8 ч.1 ст.6 Закону Україну «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» передбачено можливість обмеження виїзду з України громадян, щодо яких подано цивільний позов до суду, до закінчення провадження у справі.
Проте питання тимчасового обмеження боржників у праві виїзду за межі України не є видом забезпечення позову. Крім цього, повноваження судів першої інстанції при вирішенні цивільних справ визначені ЦПК України, у тому числі повноваженнями щодо вжиття заходів забезпечення позову.
Перелік видів забезпечення позову визначений у ст. 152 ЦПК. Серед видів такого забезпечення у ст. 152 ЦПК не передбачено вжиття судом тимчасового обмеження особи у праві виїзду за межі України.
Тому, враховуючи, що в цивільному процесі відсутня правова норма, яка б надавала суду повноваження в порядку, передбаченому статтями 151 - 153 ЦПК, застосовувати такий вид забезпечення позову, як тимчасове обмеження у виїзді за межі України, суд не може застосовувати зазначений спосіб забезпечення позову на стадії розгляду цивільної справи про стягнення заборгованості та виконання інших зобов`язань, оскільки це порушує норми ЦПК та свідчить про вихід суду за межі своїх процесуальних повноважень, порушення принципу верховенства права, проголошеного Конституцією, та вимог ст. 6 Конвенції щодо вирішення справи судом, встановленим законом.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 151 153 ЦПК України, суд, -
У Х В А Л И В:
У задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову - відмовити.
Ухвала може бути оскаржена шляхом подання апеляційному суду через суд першої інстанції апеляційної скарги протягом п`яти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя
25.09.15