Апеляційний суд Житомирської області
Справа №2-92/10 Головуючий у 1-й інст. Драч Ю.І.
Категорія 20 Доповідач Худяков А. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді: Худякова А.М.,

суддів: Косигіної Л.М.,

Талько О.Б.,

при секретарі судового засідання Добровольській Т.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі апеляційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 01 липня 2010 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання дійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності на майно,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2008 року ОСОБА_3 звернувся в суд з даним позовом. В обґрунтування позову позивач зазначав, що 20.05.2008 року між ним та ОСОБА_4 був укладений договір, за умовами якого відповідач продав йому господарську будівлю площею 35 кв. метрів, збудованої із щебеневих блоків та дерева, яка розташована в АДРЕСА_1.

Посилаючись на те, що відповідач ухиляється від посвідчення даного договору у нотаріальному порядку, позивач в уточнюючому позові просив визнати дійсним цей договір та визнати за ним право власності на вказану господарську будівлю.

Заочним рішенням Корольовського районного суду м.Житомира від 01 липня 2010 року позов задоволено. Договір купівлі-продажу, укладений 20 травня 2008 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 об'єкту нерухомого майна, що зазначене в п.1.2 договору - господарської будівлі площею 35 кв. метрів, збудованої із щебеневих блоків та дерева, розташованої в АДРЕСА_1, визнано дійсним та визнано за ОСОБА_3 право власності на господарську будівлю площею 35 кв. метрів, збудовану із щебеневих блоків та дерева, розташовану в АДРЕСА_1.

У апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права та невірне встановлення судом обставин справи, що призвело до постановлення помилкового рішення суду. Зокрема, апелянт вказує на те, що він не був залучений судом першої інстанції до участі у розгляді даної справи, оскільки відповідач ОСОБА_4 ніколи не був власником вказаної господарської будівлі.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та вивчивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Задовольняючи позов ОСОБА_3 суд першої інстанції виходив із того, що сторони договору погодили всі його істотні умови.

З даним висновком не погоджується колегія суддів, оскільки він зроблений всупереч ст.213,214 ЦПК України без дотримання судом вимог щодо повного з'ясування обставин справи, обґрунтовування рішення належними доказами.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно бути законними і обґрунтованим.

Відповідно до вимог закону обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ч.2 ст.220 ЦК України, якщо сторони домовились щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухиляється від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними в п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма ч.2 ст.220 ЦК України не застосовується до правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст.ст.210 та 640 ЦК України пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін.

Статтею 657 ЦК України встановлено, що договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

З матеріалів справи вбачається, що заявляючи в суді позов, ОСОБА_3 зазначав, зокрема, підставою позову статті 209,220,234,526,626,655,657 ЦК України та вказував на те, що ОСОБА_4 є власником господарської будівлі площею 35 кв. метрів, збудованої із щебеневих блоків та дерева, яка розташована в АДРЕСА_1.

Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи, не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Частиною 3 ст.10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених законом.

З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу, саме на позивача покладено обов'язок доведення обставин щодо належності спірної господарської будівлі.

Проте, вирішуючи спір, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що ОСОБА_3 не надав належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог і зосередився лише на переліку статей ЦК України та прийшов до помилкового і передчасного висновку про наявність підстав для визнання за ним права власності на господарську будівлю та визнання дійсним договору.

Колегія суддів вважає, що лише одна довідка КВЖРЕП-16 м.Житомира(а.с.14), яка була видана на ім'я ОСОБА_4 не може бути належним та допустимим доказом на підтвердження позовних вимог, оскільки відповідач по справі є ОСОБА_4 Докази про його ухилення від нотаріального посвідчення договору в матеріалах справи відсутні.

Суд першої інстанції у порушення ст.ст.213,214 ЦПК України на зазначені вище положення закону та роз'яснення Пленуму Верховного Суду України уваги не звернув та не врахував, що договір купівлі-продажу господарської будівлі, укладений між позивачем та відповідачем підлягав нотаріальному посвідченню, а оскільки такі вимоги закону сторонами договору дотримані не були, зазначений договір не може визнаватись укладеним і не створює прав та обов'язків для сторін.

Колегія суддів вважає, що у ОСОБА_2 є право на оскарження рішення суду першої інстанції, оскільки він є власником квартири АДРЕСА_1, а спірна господарська будівля знаходиться на прибудинковій території, що розташована саме біля вказаного будинку.

Враховуючи вищенаведене, відповідно до ст.309 ЦПК України рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст.303,304,307,309,314-316 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Заочне рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 01 липня 2010року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання дійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності на майно - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і з цього ж дня на протязі двадцяти днів може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Судді