АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 вересня 2015року м. Київ

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого: Соколової В.В.

суддів: Усика Г.І.,Шахової О.В.,

при секретарі: Троц В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 29.05.2015 у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства аграрної політики та продовольства України, Державного підприємства «Конярство України» про визнання протиправним і скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,-

Справа № 761/1814/15-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц-796/9111/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Осаулов А.А.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Соколова В.В.
В С Т А Н О В И Л А:

В січні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до відповідачів, в якому з урахуванням уточнень від 04.02.2015 просила суд визнати незаконним її звільнення на підставі наказу № 216-п «Про звільнення ОСОБА_1.» від 26.11.2014,скасувати зазначений наказ та поновити її на роботі у Державному підприємстві «Конярство України», стягнути з Державного підприємства «Конярство України » на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду.

Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що25.01.2011 вона була призначена в Державне підприємство «Конярство України» на посаду директора та з нею Міністерством аграрної політики та продовольства України було укладено контракт від 16.03.2011 про прийняття її на посаду директора Державного підприємства «Конярство України». 26.11.2014 був виданий наказ № 216-п «Про звільнення ОСОБА_1.» у зв'язку із невиконанням нею умов контракту згідно підпункту «м» пункту 26 розділу 5 та на підставі ст. 36 КЗпП України. В якості підстав у наказі вказано на доповідну записку Управління внутрішнього аудиту від 18.09.2014 № 24-05-/201, службову записку Департаменту тваринництва від 29.09.2014 № 14-01/408, лист-погодження Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації від 26.11.2014 № 109/01/08-2020. Позивач вважає своє звільнення незаконним оскільки умовами п. «м» контракту не передбачено таких підстав для припинення трудового договору, які наведені в оскаржуваному наказі, а також тому, що у період винесення вказаного наказу вона перебувала на лікарняному згідно листка непрацездатності № 783669 у період з 25.11.2014 по 19.12.2014. З викладених підстав просила позов задовольнити в повному обсязі.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від29.05.2015 в задоволенні позову ОСОБА_1 до Міністерства аграрної політики та продовольства України, Державного підприємства «Конярство України» про визнання протиправним і скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди - відмовлено.

Не погоджуючись з ухваленим судовим рішенням, позивачем подана апеляційна скарга, в якій зазначається про незаконність і необґрунтованість рішення, як ухваленого з порушенням норм матеріального та процесуального права. На думку позивача, суд не звернув уваги на її доводи та посилання, застосовано формальний підхід до вивчення наявних доказів у справі, а тому має місце неповне з'ясування обставин справи. Апеляційна скарга містить доводи ідентичні доводам позовної заяви та вимогу про скасування рішення суду першої інстанції, ухвалення нового рішення про задоволення заявлених позовних вимог в повному обсязі.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу з підстав викладених у ній та просив про задоволення заявлених вимог.

Представники відповідачів заперечували проти доводів апеляційної скарги, вважають рішення суду законним і обґрунтованим, просили залишити його без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення позивача з займаної посади за п.8 ст.36 КЗпП України відбулося з дотриманням трудового законодавства, а тому суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог позивача про визнання незаконним, скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі позивача та відсутні підстави для стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Проте, погодитись з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не вважає за можливе.

Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України № 19-п від 25.01.2011 ОСОБА_1 призначено на посаду директора державного підприємства «Конярство України» з наступним укладанням контракту (а.с.8).

Наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України № 73-пвід 16.03. 2011 з ОСОБА_1, як директором державного підприємства «Конярство України», укладений контракт строком на п'ять років з 16.03.2011 до 16.03.2016 (а.с.9).

Умовами п.6 Контракту передбачено, що ОСОБА_1 здійснює поточне (оперативне) керівництво підприємством, організовує його виробничо-господарську, соціально-побутову та іншу діяльність, забезпечує виконання завдань підприємства, передбачених законодавством, статутом підприємства та цим контрактом. Крім того, за умова п.7 вказаного контракту передбачено, що керівник зобов'язується забезпечити виконання показників ефективності використання державного майна і прибутку, а також майнового стану підприємства згідно з додатком до контракту, своєчасне і повне внесення підприємством платежів до бюджету згідно з установленим порядком та виплату заробітної плати (а.с.3-7).

Наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України № 216 - п від 26.11.2014 було припинено дію контракту від 16.03.2011 з ОСОБА_1, директором ДП «Конярство України» за невиконання умов контракту (підпункт «м» пункт 26 Розділ 5), згідно п.8 ст.36 КЗпП України (а.с.10).

Згідно п. 8 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, підставами припинення трудового договору є підстави, передбачені контрактом.

Положеннями підпункту «м» пункту 26 Розділ 5 Контракту визначено, що керівник може бути звільнений з посади, а цей контракт розірваний з ініціативи Органу управління майном (Міністерства аграрної політики та продовольства України), у тому числі за пропозицією місцевого органу виконавчої влади, до закінчення терміну його дії, зокрема, з інших підстав передбачених законодавством.

Відповідно до ч. 3 ст. 21 КЗпП України контракт є особливою формою трудового договору, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (у тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін.

Виходячи з особливостей зазначеної форми трудового договору, спрямованої на створення умов для виявлення ініціативності та самостійності працівників з урахуванням їх індивідуальних здібностей і професійних навичок, закон надав право сторонам при укладенні контракту самим установлювати їхні права, обов'язки та відповідальність, зокрема, як передбачену нормами Кодексу законів про працю України, так і підвищену відповідальність керівника та додаткові підстави розірвання трудового договору.

В даному випадку вбачається, що умови укладеного між сторонами контракту містять положенням, що відсилає до законодавства. Тобто підстава дострокового розірвання даного контракту відповідно до підпункту «м» п. 26 має бути визначена нормою чинного законодавства України.

Верховний Суд України у п. 13 Постанови Пленуму № 9 від 06.11.1992 «Про практику розгляду судами трудових спорів» також вказав на те, що оскільки на працівників, з якими укладено контракт, поширюється законодавство про працю, що регулює відносини по трудовому договору, за винятком, встановленим для цієї форми трудового договору, їх трудовий договір може бути розірваний з інших підстав передбачених законодавством (статті 36,39-41 КЗпП України)

Ні в наказі про звільнення позивача, ні в документах, що вказані як підстава видання наказу, не вказані норми чинного законодавства, які передбачають розірвання контракту. Посилання представника Міністерства аграрної політики та продовольства України на п. 5 ст.8 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність України», ст. 11 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ст. 13 Закону України «Про оцінку земель», ст. 24 Закону України «Про оплату праці» як на підстави, які передбачені законодавством для звільнення є безпідставними, оскільки вказані норми не визначають підстав для розірвання трудового контракту та/або звільнення і вказаних правовідносин не регулюють.

За наведених обставин, розірвання укладеного між сторонами контракту з посиланням на підпункт «м» пункт 26 Розділ 5 Контракту не може бути визнано законним і обґрунтованим, оскільки фактично не визначено підстав його розірвання. А суд не вправі визнати звільнення правильним, виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов'язували звільнення (п.18 Постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.1992).

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю ст. 51 КЗпП України визначено, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення.

За правилами ст. 4 Конвенції Міжнародної організації праці № 158 від 22.06.1982 «Про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця» (ратифікована 04.02.1994) трудові відносини з працівниками не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, пов'язаного із здібностями чи поведінкою працівника або викликаного виробничою потребою підприємства, установи чи служби.

Слід також звернути увагу, що положеннями п.26 контракту визначено, що цей контракт може бути розірваний з ініціативи Органу управління майном (Міністерства аграрної політики та продовольства України), у тому числі за пропозицією місцевого органу виконавчої влади.

Як на пропозицію місцевого органу виконавчої влади суд першої інстанції послався на лист Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації від 26.11.2014(а.с.80). Разом з тим, у вказаному листі мова йде про погодження звільнення ОСОБА_1 з посади директора ДП «Конярство України» за умови дотримання чинного законодавства про працю.

Враховуючи викладене вище, неспроможним вбачається висновок суду першої інстанції про те, що мали місце підстави для звільнення позивача за порушення умов контракту відповідно до підпунктів «а» і «б» п. 34 контракту, які до того ж є взаємовиключними.

Разом з тим, виходячи з правових позицій Верховного Суду України щодо нормативного тлумачення п.п. 4, 8 ст. 36, ч. 3 ст. 40, ч. 3 ст. 41, ст. ст. 40, 41 КЗпП України та враховуючи те, що між сторонами виник спір із приводу припинення трудового договору з працівником з підстав, передбачених контрактом (п. 8 ст. 36 КЗпП України), а не у зв'язку зі звільненням працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, норми ч.3 ст. 40 КЗпП України, якими визначені гарантії щодо неможливості звільнення в період непрацездатності, на ці правовідносини не поширюються (Постанова від 23.01.2013 у справі № № 6-127цс12). А тому доводи позовної заяви та апеляційної скарги щодо перебування позивача на лікарняному в день видання наказу про звільнення відхиляються колегією суддів.

Враховуючи, що апеляційним судом встановлено порушення трудових прав позивача внаслідок видання відповідачем - Міністерством аграрної політики та продовольства України Наказу № 216-п від 26.11.2014«Про звільнення ОСОБА_1.», то вказаний наказ мав бути визнаний незаконним, а позивач поновлена на роботі. А отже доводи апеляційної скарги про невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та наявністю порушення норм матеріального права знайшли своє підтвердження.

Разом з тим, позовні вимоги про скасування наказу про звільнення позивача задоволенню не підлягають, оскільки суд не може перебирати на себе функції інших підприємств, установ чи організацій.

Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку на час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Відповідно до п. 2 ч. 3 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Згідно довідки ДП «Конярство України» від 13.02.2015 № 000000002 позивачу в червні 2014 року було нарахована заробітна плата без урахуванням необхідних податків та зборів в розмірі 9463,5 грн., а в липні 2014 року - 9598,5 грн., ці місяці були останніми повними до звільнення позивача, з серпня по листопад 2014 року - період непрацездатності у зв'язку зі станом здоров'я, що підтверджується копіями листків непрацездатності виданих вузловою лікарнею № 1 ст. Дарниця ДТГО «Південно-західна залізниця» : АВО № 6588, АВО № 658751, АВО № 659878, АВО № 667663, АВО № 675977 (а.с.159-162)

Відпрацьованих позивачем днів у червні, липні 2014 року було 42 (у червні 19, у липні 23). Таким чином, середньоденна заробітна плата позивача становить 453,86 грн. ((9463,5 + 9598,5):42=453,86).

Відповідно сума компенсації середнього заробітку за час затримки розрахунку, яка вираховується шляхом множення суми середньоденного заробітку, яка становить 453,86грн., на кількість робочих днів, яких за даними Міністерства соціально політики у вказаний період було 199, та дорівнює 90318,14 грн. (без урахування податків та інших обов'язкових платежів). Оскільки позивач перебувала у трудових відносинах з ДП «Конярство України», то вказана сума підлягає стягненню саме з цього відповідача. Розглядаючи позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди колегія суддів апеляційного суду виходить з наступного.

В силу ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних ст. раждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Судом встановлено наявність порушених трудових прав позивача і беззаперечно незаконне звільнення завдало позивачу моральних та душевних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагали від неї додаткових зусиль для організації свого життя, зокрема, звернення до суду з даним позовом, отримання правової допомоги та інше, яку вона при зверненні до суду оцінила в 44478,07 грн..

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди не визначений на законодавчому рівні, а тому суд визначає його залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості, визначений ст. 3 ЦПК України.

Колегія суддів вважає, що оцінюючи моральну шкода в сумі 1000 гривень будуть дотримані вказані вимоги.

Також, в порядку ч. 1,2 ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь Держави підлягає стягненню і сума судового збору, що складає 1% від суми задоволених позовних вимог, що пропорційним сумі заявлених позовних вимог. Сума судових витрат підлягає стягненню з Міністерство аграрної політики та продовольства України, яке відповідно до п.п.10.2,10.3 здійснює призначення і звільнення директора підприємства, тобто в даному випадку позивача, відповідно, його дії спричинили звернення до суду.

За наведених обставин, заявлені позивачем вимоги підлягають задоволенню частково.

Оскільки неправильність рішення суду першої інстанції полягає у неповному з'ясуванні обставин справи , неправильному застосуванні норм матеріального права, то рішення суду, виходячи з положень ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову частково, скасування оспорюваний наказів та поновлення позивача на роботі. При цьому, позовні вимоги про поновлення дії контракту задоволенню не підлягають, оскільки є правовим наслідком поновлення на роботі, тобто фактично дублюються позовні вимоги.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 29.05.2015 - скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Міністерства аграрної політики та продовольства України, Державного підприємства «Конярство України» про визнання протиправним і скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди- задовольнити частково.

Визнати незаконним наказ Міністерства аграрної політики та продовольства України від 26.11.2014 № 216-п «Про звільнення ОСОБА_1.».

Поновити ОСОБА_1 на посаді директора Державного підприємства «Конярство України» з 26.11.2014.

Стягнути з Державного підприємства «Конярство України» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 90318 (дев'яносто тисяч триста вісімнадцять) гривень 14 копійок та моральну шкоду у розмірі 1000 (одна тисяча) гривень. Всього стягнути 91318 (дев'яносто одну тисячу триста вісімнадцять) гривень 14 копійок.

В задоволенні інших позовних вимог - відмовити.

Стягнути з Міністерства аграрної політики та продовольства України на користь держави судові витрати в розмірі 903 гривні 18 копійки.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: