Ухвала іменем україни 07 жовтня 2015 року м. Київ Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: головуючого Дьоміної О.О., суддів: Коротуна В.М., Парінової І.К., Попович О.В., Ступак О.В., розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 7 травня 2015 року, в с т а н о в и л а: У вересні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Свої вимоги обґрунтовував тим, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом зареєстрованим за №2-3064, посвідченим нотаріусом першої Павлоградської державної нотаріальної контори, йому належить на праві приватної власності будинок АДРЕСА_1. За зазначеною адресою зареєстровані ОСОБА_2 - дружина позивача та ОСОБА_3, яка є дочкою ОСОБА_2 Позивач зазначав, що ОСОБА_2 не проживає без поважних причин за зазначеною адресою з вересня 2013 року, а ОСОБА_3 з 2006 року. Враховуючи викладене, позивач в порядку ст. 405 ЦК України, просив визнати відповідачів такими, що втратили право користування спірним житловим приміщенням. Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 жовтня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 7 травня 2015 року, позов задоволено. Визнано ОСОБА_2 та ОСОБА_3 втратившими право користування житловим приміщенням, а саме будинком АДРЕСА_1. У касаційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати оскаржувані судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав. Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. Згідно із ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Проте таким вимогам рішення судів попередніх інстанцій не відповідають. Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що відповідачі не проживають в спірному будинку понад один рік без поважних причин, а тому втратили право користування цим житловим приміщенням. З такими висновками судів погодитись не можна виходячи з наступного. Судами встановлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом зареєстрованим за №2-3064, посвідченим нотаріусом першої Павлоградської державної нотаріальної контори ОСОБА_1 належить на праві приватної власності будинок АДРЕСА_1. Згідно довідки квартального комітету № 47 від 16 квітня 2014 року в зазначеному будинку зареєстровані ОСОБА_2, та її дочки ОСОБА_2 і ОСОБА_3 Статтею 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Пленум Верховного Суду України в п. 10 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз'яснив судам, що у справах цієї категорії необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності суд може продовжити пропущений строк. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Частиною 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, суди, як на доказ не проживання відповідачів в спірному будинку, послалися лише на акт квартального комітету № 47 від 10 липня 2014 року. Заперечуючи проти позову, ОСОБА_2 зазначала, що вона не проживає в будинку з поважних причин, оскільки відповідач створює їй та дочці перешкоди в користуванні будинком. В підтвердження своїх доводів відповідачка посилалась на те, що у вересні 2014 року нею було подано позовом до суду про вселення в спірне житлове приміщення. Суди в порушення вимог ст. ст. 303, 315 ЦПК України належним чином не встановили фактичні обставини справи, не перевірили доводів відповідача щодо створення позивачем перешкод у користуванні спірним житловим будинком, в рішенні не зазначили конкретні обставини і факти, що спростовують такі доводи, і постановили незаконні та необґрунтовані рішення. Враховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами належним чином не встановлені, судами порушено норми матеріального та процесуального права, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості. Зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування судових рішень із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції. Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у х в а л и л а: Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити. Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 7 травня 2015 року скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції. Ухвала оскарженню не підлягає. Головуючий О.О. Дьоміна Судді В.М. Коротун І.К. Парінова О.В. Попович О.В. Ступак