Справа №592/4264/15-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - Князєв В. Б.
Номер провадження 22-ц/788/1748/15 Суддя-доповідач - Бойко В. Б.
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 вересня 2015 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Бойка В. Б.,

суддів - Кононенко О. Ю. , Криворотенка В. І.

за участю секретаря судового засідання -

Кияненко Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Сумської області апеляційну скаргу Приватного підприємства « Согор » та Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія « Альфа-Гарант » на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 28 липня 2015 року

в цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія « Альфа-Гарант », Приватного підприємства « Согор », третя особа : ОСОБА_5 про відшкодування майнової та моральної шкоди,

В С Т А Н ОВИЛА:

В травні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 08.01.2015 р., близько 16-50 год., на перехресті вулиць Покровської та Гагаріна в м. Суми сталася ДТП з вини водія ОСОБА_5 Останній, керуючи застрахованим в Товаристві з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа - Гарант» автотранспортним засобом РУТА 25 СПГ, д.н. НОМЕР_1, що належить Приватному підприємстві «Согар» ( далі відповідно - СК та ПП ), не витримав безпечної дистанції, скоїв зіткнення з належним ОСОБА_4 на праві власності автомобілем «Renault Kangoo 1.5D», д.н. НОМЕР_3. В результаті ДТП, автомобілю позивача були завдані механічні пошкодження у виді пошкодження заднього бамперу, заднього правого ліхтаря.

З боку ОСОБА_5 не було заперечень власної вини, тому між водіями було досягнуто згоди оформити пригоду шляхом складання «Повідомлення про ДТП» («Європротокола») у відповідності з Законом України « Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів » ( далі - Закон ). Після звернення ОСОБА_4 до СК із заявою про виплату страхового відшкодування, позивач отримав листа від 12.03.2015 р. про те, що вартість заподіяного в результаті ДТП матеріального збитку з врахуванням зносу, згідно Звіту №10828 від 28.01.2015 р. ТОВ «Експертум-АBE» становить 1579,18 грн. Сума страхового відшкодування до виплати за мінусом 500,00 грн. франшизи склала 1079,60 грн., яку позивач згодом отримав.

Будучи незгодним з визначеним СК розміром страхового відшкодування, позивач провів 06.04.2015 р. автотоварознавче дослідження свого автомобіля, за наслідками якого був складений Звіт №540 від 17.04.2015 р., визначена сума матеріального збитку в результаті пошкодження транспортного засобу «Renault Kangoo 1.5 D», р.н. НОМЕР_3 (без урахування ВТВ) - 5836,34 грн.

Також ОСОБА_4 зазначав, що діями ПП йому завдана моральна шкода у розмірі 2000 грн.

Позивач просив зі страхової компанії стягнути 4256,74 грн. майнової шкоди ( 5836,34 грн. - 1079,60 грн. виплачена страхова сума - 500,00 грн. франшизи ), а також просив стягнути з ПП : 500 грн. в рахунок відшкодування майнової шкоди, 2000 грн. моральної шкоди, 243,60 грн. понесених судових витрат по оплаті судового збору та 600 грн. витрат за експертну оцінку транспортного засобу.

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 28 липня 2015 року позов задоволено частково.

Стягнуто з СК на користь позивача страхове відшкодування у розмірі 4256,74 грн.

Стягнуто з ПП на користь позивача 500 грн. в рахунок відшкодування майнової шкоди, 1000 грн. моральної шкоди, 243,60 грн. понесених судових витрат по оплаті судового збору, 600 грн. витрат за експертну оцінку транспортного засобу.

Стягнуто з ПП на користь держави судовий збір в сумі 243,60 грн.

На дане рішення суду надійшло дві апеляційні скарги.

В апеляційній скарзі ПП, посилаючись на необґрунтованість рішення, порушення судом 1-ї інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову до ПП відмовити. Апелянт у скарзі вказує, що суд невірно вказав найменування ПП, помилково прийшов до висновку про стягнення саме з нього витрат на проведення експертизи та на відшкодування моральної шкоди, оскільки згідно з положеннями вищевказаного Закону, ці виплати здійснюються за рахунок СК. В рішенні не обґрунтовано на законодавстві стягнення 500 грн. франшизи, а також невірно розподілені судові витрати.

В апеляційній скарзі СК, посилаючись на порушення судом 1-ї інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову до даного відповідача відмовити. Вказує, що розмір страхового відшкодування позивачу був обрахований у відповідності до положень ст.ст. 29 та 36 Закону, з урахуванням зносу транспортного засобу. Цю виплату позивач отримав. У нього не було законних підстав для самостійного обрання експерта та повторного визначення розміру шкоди. Окрім того, зазначає. що між двома проведеними дослідженнями пройшло 3 місяці, автомобіль позивачем активно експлуатувався, пробіг за цей період склав понад 5 тис. км., зросли ціни на деталі та роботи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача пояснення представника ПП, який підтримав доводи апеляційної скарги, заперечення проти її задоволення представника позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга СК підлягає задоволенню, а апеляційна скарга ПП - частковому задоволенню, виходячи з наступного.

У відповідності до приписів ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам оскаржуване рішення суду відповідає не в повній мірі.

Згідно з ч. 1 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування або зміни оскаржуваного рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є : порушення судом 1-ї інстанції норм матеріального та процесуального права, а також невідповідність висновків суду обставинам справи.

Як встановлено судом першої інстанції та як вбачається із матеріалів справи, 08.01.2015 р. в м. Суми сталася ДТП з вини водія ОСОБА_5, який керуючи застрахованим в СК автотранспортним засобом РУТА 25 СПГ, д.н. НОМЕР_1, що належить ПП, не витримав безпечної дистанції, скоїв зіткнення з належним ОСОБА_4 на праві власності автомобілем «Renault Kangoo 1.5D», д.н. НОМЕР_3.

В результаті ДТП, автомобілю позивача були завдані механічні пошкодження у виді пошкодження заднього бамперу, заднього правого ліхтаря. Між водіями було досягнуто згоди оформити ДТП шляхом складання «Повідомлення про ДТП» ( а.с. 11, 109-110 ).

На звернення ОСОБА_4 до СК із заявою про виплату страхового відшкодування, позивач отримав листа від 12.03.2015 р. про те, що вартість заподіяного в результаті ДТП матеріального збитку, з врахуванням зносу, згідно Звіту №10828 від 28.01.2015 р. ТОВ «Експертум-АBE» становить 1579,18 грн. Сума страхового відшкодування до виплати за мінусом 500,00 грн. франшизи склала 1079,60 грн., яку позивач отримав ( а.с. 12, 137 ).

Причина виникнення ДТП, а також факт отримання страхового відшкодування учасниками процесу не оспорюється.

Позивач не погодився з визначеним СК розміром відшкодування та провів 06.04.2015 р. за допомогою оцінювача ОСОБА_6, який має право проведення автотоварознавчих експертиз, повторне дослідження свого автомобіля. За його наслідками був складений Звіт №540 від 17.04.2015 р., яким визначена сума матеріального збитку, заподіяного власникові, ( без урахування ВТВ ) - 5836,34 грн. ( а.с. 17-42 ).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що внаслідок порушення ПДР особою, цивільно-правова відповідальність якої була застрахована, автомобіль позивача був пошкоджений, тому він зазнав матеріальних збитків.

Суд правильно визначив, що спірні правовідносини регулюються нормами ЦК України та вищезгаданого Закону. Однак при вирішенні питання щодо належних суб»єктів відповідальності за заподіяну майнову шкоду та щодо її розміру, суд першої інстанції допустив порушення ряду норм матеріального права.

Зокрема, згідно з ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Статтями 1187 та 1188 ЦК України передбачено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме :

1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою;

2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується;

3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

У відповідності до ст. 1194 ЦК України, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відповідно до положень вищевказаного Закону ( в ред., що була чинною на час заподіяння шкоди ) :

відносини у сфері обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України, Законом України " Про страхування ", цим та іншими законами України і нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них. Якщо норми цього Закону передбачають інше, ніж положення інших актів цивільного законодавства України, то застосовуються норми цього Закону ( ст. 2 );

у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи ( ст. 22 );

шкода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого, - це шкода, пов'язана в т.ч. із пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу ( ст. 28 );

у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством ( ст. 29 );

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги СК в частині, що зазначені положення Закону суд першої інстанції врахував не в повному обсязі, що призвело до необґрунтованого збільшення відповідальності страховика.

Суд керувався Звітом №540 від 17.04.2015 р., яким визначена сума матеріального збитку, заподіяного власникові, ( без урахування ВТВ ) - 5836,34 грн. Проте вказана сума є не розрахованою за методикою сумою збитків, а являє собою суму відновлювального ремонту.

Згідно з пунктом 2.4 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів вартість матеріального збитку ( реальні збитки ) визначається як вартісне значення витрат, яких зазнає власник у разі пошкодження або розукомплектування КТЗ, з урахуванням фізичного зносу та витрат, яких зазнає чи може зазнати власник для відновлення свого порушеного права користування КТЗ ( втрати товарної вартості ).

Відповідно до пункту 8.3 Методики, вартість матеріального збитку визначається як сума вартості відновлювального ремонту з урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу складників КТЗ та величини втрати товарної вартості.

Згідно з Положенням про порядок та умови проведення обов»язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів, затвердженим постановою КМУ від 28.09.1996 року №1175, страхувальником відшкодовується третій особі завдана внаслідок пошкодження транспортного засобу саме пряма шкода, в якій враховується вартість пошкоджених деталей транспортного засобу на момент ДТП, а саме з урахуванням фізичного зношення транспортного засобу, а не вартість нових деталей.

Окрім того, пунктом 34.3 статті 34 Закону передбачено, що страховик зобов'язаний відшкодувати потерпілому витрати на проведення експертизи ( дослідження ) лише у випадку, якщо представник страховика не з'явився для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків, внаслідок чого потерпілий самостійно обрав аварійного комісара або експерта для визначення розміру шкоди.

Таких обставин по справі не встановлено.

Відповідач - СК направив представника для огляду транспортного засобу позивача, оцінив шкоду та провів розрахунки страхових сум. З урахуванням вищенаведених положень законодавства, колегія суддів приходить до висновку, що розрахунок страхового відшкодування був проведений СК вірно ( а.с. 135 ), а до Звіту №540 від 17.04.2015 р. належить віднестися критично, як до недопустимого доказу при вирішенні питання щодо розміру страхового відшкодування.

Позивач отримав перераховану страховиком суму - 1079,60 грн. Отже, даний відповідач повністю виконав свої зобов»язання, тому суд без достатніх на те підстав стягнув зі СК на користь позивача страхове відшкодування у розмірі 4256,74 грн.

Різницю між розміром відновлювального ремонту та страховим відшкодуванням має відшкодувати власник джерела підвищеної небезпеки.

Статтею 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

З матеріалів справи вбачається, що позивач до ПП заявив вимоги про стягнення 500 грн. в рахунок відшкодування майнової шкоди, 2000 грн. моральної шкоди, 243,60 грн. понесених судових витрат по оплаті судового збору та 600 грн. витрат за експертну оцінку транспортного засобу.

Як зазначалося вище, витрати за повторне експертне визначення збитків у зв»язку з пошкодженням транспортного засобу, несе не володілець джерела підвищеної небезпеки, а страховик. Ці витрати можуть бути наслідком незгоди позивача з неправомірними діями страховика, а не інших осіб. Таким чином, рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_4 до ПП про відшкодування майнової шкоди підлягає зміні, належить на користь позивача стягнути 500 грн., а не у розмірах, визначених судом.

Суд обґрунтовано стягнув з ПП на користь ОСОБА_4 500 грн. в рахунок відшкодування майнової шкоди та 1000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди. До майнової шкоди суд вірно відніс франшизу - частину збитків, що не відшкодовується страховиком та керувався при її стягненні положеннями ст.ст. 1166, 1187-1188 ЦК України.

При визначенні розміру відшкодування за заподіяну позивачу моральну шкоду, суд виходив з засад цивільного судочинства - добросовісності та справедливості, керувався положеннями ст. 1167 ЦК України. Зокрема, позивач змушений користуватися пошкодженим автомобілем, спір добровільно вирішений не був.

Посилання ПП на те, що моральна шкода відшкодовується іншим відповідачем не заслуговують на увагу, оскільки статтею 26-1 Закону передбачено відшкодування моральної шкоди страховиком лише у випадку, коли потерпілий - фізична особа зазнав ушкоджень здоров'я під час ДТП.

Частиною 1 статті 303 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Отже, суд апеляційної інстанції не може вийти за межі вимог, заявлених позивачем до ПП у суді першої інстанції.

Щодо невірного зазначення у рішенні найменування ПП, то цей недолік має бути виправлений судом першої інстанції в порядку ст. 219 ЦПК України та на зміст рішення суду не впливає.

Відповідно до ч.ч. 1 та 5 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Якщо суд апеляційної, касаційної інстанції чи Верховний Суд України, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат підлягає зміні, пропорційно до задоволеної частини позовних вимог ОСОБА_4 належить стягнути з ПП на користь позивача 109 гривень 62 копійки та на користь держави 121 гривню 80 копійок судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції.

Пропорційно задоволеній частині апеляційних скарг відповідачів, належить стягнути з ОСОБА_4 на користь ПП 66 гривень 99 копійок та на користь СК - 121 гривню 80 копійок судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-316 ЦПК України, колегія суддів -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Приватного підприємства « Согор » задовольнити частково.

Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 28 липня 2015 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_4 до Приватного підприємства « Согор » про відшкодування майнової шкоди змінити.

Стягнути з Приватного підприємства « Согор » на користь ОСОБА_4 на відшкодування майнової шкоди 500 гривень 00 копійки, а не у розмірах, визначених судом першої інстанції.

Апеляційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія « Альфа-Гарант » задовольнити.

Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 28 липня 2015 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_4 до Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія « Альфа-Гарант » про відшкодування майнової шкоди скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову в цій частині.

В іншій частині вирішення позовних вимог ОСОБА_4 рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 28 липня 2015 року залишити без змін.

Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 28 липня 2015 року в частині розподілу судових витрат змінити.

Стягнути з Приватного підприємства « Согор » на користь ОСОБА_4 109 гривень 62 копійки судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції.

Стягнути з Приватного підприємства « Согор » на користь держави 121 гривню 80 копійок судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь Приватного підприємства « Согор » 66 гривень 99 копійок судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія « Альфа-Гарант » 121 гривню 80 копійок судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий -

Судді -