Ухвала

іменем україни

07 жовтня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Гончара В.П.,

суддів: Амеліна В.І., Карпенко С.О., Остапчука Д.О., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: орган опіки і піклування Ярославської сільської ради Саратського району Одеської області, прокурор Саратського району Одеської області, про розірвання шлюбу та визначення місця проживання малолітньої дитини, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Саратського районного суду Одеської області від 03 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 09 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та визначення місця проживання малолітньої дитини.

Зазначала, що з 10 травня 2009 року вони з відповідачем перебувають у зареєстрованому шлюбі, від якого мають сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Посилаючись на те, що сімейне життя не склалося, між ними втрачено почуття любові та поваги, й навпаки розвинено неприязнь один до одного, що негативно впливає на дитину, сімейні стосунки припинені, що свідчить про неможливість збереження сім'ї, ОСОБА_1 просила розірвати шлюб, укладений між нею та ОСОБА_2

Також, зазначаючи про погрози відповідача та відібрання ним сина, ОСОБА_1 просила визначити місце проживання ОСОБА_3, разом з нею, оскільки вона як мати його любить й спроможна забезпечити усім необхідним, й не має наміру перешкоджати відповідачу у спілкуванні з сином.

Рішенням Саратського районного суду Одеської області від 03 квітня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 09 червня 2015 року, позов задоволено частково.

Шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1, зареєстрований 10 травня 2009 року у Ярославській сільській раді Саратського району Одеської області, актовий запис №3 - розірвано. Після розірвання шлюбу прізвище дружини залишено - «ОСОБА_1».

Визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, за місцем проживання батька ОСОБА_2

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить ухвалені у справі судові рішення в частині вирішення вимог про визначення місця проживання дитини скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення, яким визначити місце проживання дитини разом з нею, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2116/ed_2014_10_30/pravo1/T041618.html?pravo=1> підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Ухвалюючи рішення та визначаючи місце проживання малолітнього сина разом з батьком, суд першої інстанції виходив з рівності прав і обов'язків батьків щодо дитини, зазначивши проживання разом з батьком відповідає інтересам дитини.

Апеляційний суд залишив рішення суду першої інстанції без змін, зазначивши про відповідність його висновків нормам матеріального й процесуального права.

Проте з такими висновками суду апеляційної інстанції повністю погодитися не можна.

Статтею 213 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1988/ed_2015_02_12/pravo1/T041618.html?pravo=1> передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1989/ed_2015_02_12/pravo1/T041618.html?pravo=1> під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам ухвала суду апеляційної інстанції у повній мірі не відповідає.

Судом установлено, що сторони з 10 травня 2009 року перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають малолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

На час пред'явлення позову дитина проживає з батьком, сторони проживають окремо.

Також судами встановлено, що як мати, так і батько малолітнього сина, на даний час позитивно характеризуються, мають зареєстроване місце проживання та умови для проживання та виховання дитини, що підтверджено актами обстеження матеріально-побутових умов проживання.

Згідно зі ст. 141 СК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_602/ed_2014_10_14/pravo1/T022947.html?pravo=1> мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини.

Відповідно до ст. 157 СК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_670/ed_2014_10_14/pravo1/T022947.html?pravo=1> питання виховання дитини вирішується батьками спільно.

У ч. ч. 1, 2 ст. 161 СК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_691/ed_2014_10_14/pravo1/T022947.html?pravo=1> визначено, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Згідно зі ст. 19 СК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_91/ed_2014_10_14/pravo1/T022947.html?pravo=1> та ст. 212 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1987/ed_2015_09_01/pravo1/T041618.html?pravo=1> суд здійснює перевірку висновку органу опіки та піклування на предмет обґрунтованості й повноти та може з ним не погодитись, якщо він недостатньо обґрунтований, суперечить інтересам дитини.

Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» роз'яснено, що суди, вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, мають виходити із рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей, повинні постановити рішення, яке відповідало б інтересам дітей. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей.

Таким чином, законодавством України закріплено обов'язок того із батьків, який проживає окремо, брати участь у вихованні дитини, окрім того, законодавством зобов'язано батьків вирішувати всі питання виховання дитини спільно (ст. 157 СК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_670/ed_2014_10_14/pravo1/T022947.html?pravo=1> ).

Крім того, згідно з принципом 6 Декларації прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

Зазначені вище положення закону повинні бути застосовані у кожній конкретній справі, виходячи з її обставин та інтересів дітей.

Проте, зазначені положення законодавчих актів та обставини справи судом апеляційної інстанції на порушення вимог ст. ст. 10 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1766/ed_2014_02_23/pravo1/T041618.html?pravo=1>, 212 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1987/ed_2014_02_23/pravo1/T041618.html?pravo=1>, 315 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2106/ed_2014_02_23/pravo1/T041618.html?pravo=1> враховані не були, доводи позивача належним чином не перевірені.

У порушення ст. ст. 212, 213, 214, 303, 304 ЦПК України апеляційний суд не навів переконливих, безспірних, належних і допустимих доказів того, що є виняткові обставини для розлучення малолітньої дитини з матір'ю, а наведені ним мотиви є припущеннями, що заборонено ч. 4 ст. 60 ЦПК України. При цьому апеляційний суд не врахував, що навіть дещо кращі житлові умови батька та більший рівень його доходу самі по собі не дають виняткових підстав для розлучення дитини з матір'ю.

Крім того, суд апеляційної інстанції з урахуванням вимог ст. 11 ЦПК України, не звернув уваги на те, що вимоги про визначення місця проживання дитини були заявлені лише позивачем ОСОБА_1, аналогічний зустрічний позов відповідачем заявлено не було, а відтак визначаючи місце проживання дитини разом з батьком, суд фактично вийшов за межі позовних вимог.

Отже, апеляційний суд не виконав своїх обов'язків, визначених ст. ст. 212, 303, 304, 315 ЦПК України.

Допущене судом апеляційної інстанції порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, згідно вимог ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухваленого судового рішення в частині вирішення вимог ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини і направлення справи в цій частині на новий судовий розгляд до апеляційної інстанції.

В іншій частині рішення судів не оскаржуються, а тому не є предметом касаційного розгляду.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Одеської області від 09 червня 2015 року в частині вирішення вимог ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини скасувати, справу у вказаній частині передати на новий апеляційний розгляд.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.П. Гончар

Судді: В.І. Амелін

С.О. Карпенко

Д.О. Остапчук

В.О. Савченко