Справа № 450/3562/14 Головуючий у 1 інстанції: Кукса Д.А.
Провадження № 22-ц/783/5167/15 Доповідач в 2-й інстанції: Бермес І. В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

Головуючого: Бермеса І.В.

суддів: Мусіної Т.Г., Савуляка Р.В.

за участі секретаря: Фейір К.О.

з участю: ОСОБА_2

розглянула у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Львівської обласної психолого-медико-педагогічної консультації на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 02 червня 2015 року у справі за позовом Львівської обласної психолого-медико-педагогічної консультації до ОСОБА_3 про стягнення матеріальної шкоди, завданої працівником, -

встановила:

В грудні 2014 року позивач подав даний позов посилаючись на те, що ОСОБА_3 прийнятий на посаду водія комунального закладу- Львівської обласної психолого-медико-педагогічної консультації (ЛОПМПК) за строковою трудовою угодою відповідно до наказу ЛОПМПК від 28.09.2012 №41- К, дія якої продовжена на невизначений строк наказом ЛОПМПК від 25.09.2013 №50-К.

05.04.2014 року близько 01 год. 00 хв. на 6 км. + 700 м. автодороги Львів- Пустомити-Меденичі, поблизу с. Сокільники Пустомитівського району Львівської області, ОСОБА_3, керуючи автомобілем марки «ВАЗ» НОМЕР_3, в стані алкогольного сп'яніння, для забезпечення безпеки дорожнього руху, неналежно стежив за дорожньою обстановкою, не реагував на її зміну, не вибрав безпечної швидкості руху, внаслідок чого здійснив зіткнення з автомобілем марки «Ауді» д.н.з. НОМЕР_5 та автомобілем марки «Івеко» д.н.з. НОМЕР_4, завдавши їм технічних ушкоджень. Таким чином, ОСОБА_3 порушив вимоги п. 2.36, 2.9а та п. 12.1 та п. 13.1 Правил дорожнього руху України.

Постановою Пустомитівського районного суду Львівської області від 23.05.2014 року ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень передбачених ст.ст. 124, 130 ч. 1 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення.

Транспортний засіб марки ВАЗ 21053 1999 року випуску д.н.з. НОМЕР_3, котрим керував ОСОБА_3, при вчиненні вищезазначеної дорожньо - транспортної пригоди належить Львівській обласній психолого - медико - педагогічній консультації.

Згідно договору від 27 грудня 2013 року про повну індивідуальну матеріальну відповідальність між Львівською обласною психолого - медико - педагогічною консультацією та ОСОБА_3, останній взяв на себе обов'язок матеріальної відповідальності за збереження довірених йому речей та цінностей.

Відповідно до висновку експертного автотоварознавчого дослідження № 2514, складеного 2 червня 2014 року, відновлення автомобіля ВАЗ 21053 економічно недоцільно, ринкова вартість автомобіля ВАЗ 21053 1999 року випуску д.н.з. НОМЕР_3 на момент проведення експертного огляду, становить 17 935, 57 грн.

Позивач вказував, що протиправними діями відповідача, призвели до понесення матеріальної шкоди Львівській обласній психолого - медико - педагогічній консультації в розмірі вартості автомобіля ВАЗ, котрий не підлягає відновленню, а тому на підставі договору про повну матеріальну відповідальність від 27.12.2013 року завдана шкода підлягає відшкодуванню відповідачем. Просив задовольнити позов.

Оскарженим рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 02 червня 2015 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь комунального закладу Львівської обласної ради - обласної психолого-медико-педагогічної консультації 1201 (одну тисячу двісті одну) грн. 26 коп. за спричинену майнову шкоду.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання судових витрат.

Рішення суду оскаржено Львівською обласною психолого-медико-педагогічною консультацією.

В апеляційній скарзі зазначає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального права та містить невідповідність висновків суду обставинам справи. Вказує, що згідно з договором від 27 грудня 2013 року про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, укладеного між позивачем та відповідачем, останній взяв на себе обов'язок матеріальної відповідальності за збереження довірених йому речей та цінностей, в т.ч. за автомобіль марки ВАЗ 21053 1999 року випуску д.н.з. НОМЕР_3. Вважає, що у відповідності до п.4 ст.134 КЗпП відповідач повинен нести матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з його вини позивачу, оскільки шкоду завдано ним у нетверезому стані. Крім того зазначає, що дорожньо-транспортна пригода сталася близько 01.00 год., тобто у поза робочий час та не при виконанні трудових обов'язків.

Зазначає, що поза увагою суду залишилось те, що зазначення позивачем правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні спору, а тому суду слід було врахувати, що позивач зазначав те, що шкоду заподіяно відповідачем не при виконанні трудових відносин.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

ОСОБА_3 в судове засідання не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про дату судового засідання, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштою судової повістки, а тому судова колегія вважає за можливе розглянути справу у його відсутності (а.с.91).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_2 на підтримання апеляційної скарги, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги та пред'явлених позовних вимог законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.

Судом встановлено, що 05.04.2014 року близько 01.00 год. на 6 км.+700 м. автодороги Львів-Пустомити-Меденичі, поблизу с.Сокільники Пустомитівського району Львівської області, водій позивача ОСОБА_3, керуючи автомобілем марки ВАЗ д.н.з. НОМЕР_3, в стані алкогольного сп'яніння, для забезпечення безпеки дорожнього руху, неналежно стежив за дорожньою обстановкою, не реагував на її зміну, не вибрав безпечної швидкості руху, внаслідок чого здійснив зіткнення з автомобілем марки «Ауді» д.н.з. НОМЕР_5 та автомобілем марки «Івеко» д.н.з. НОМЕР_4, завдавши їм технічних ушкоджень.

Постановою Пустомитівського районного суду Львівської області від 23.05.2014 року ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень передбачених ст.ст. 124,130 ч.1 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення.

Відповідно до висновку експертного автотоварознавчого дослідження №25 14, складеного 2 червня 2014 року, відновлення автомобіля ВАЗ21053 1999 року випуску д.н.з. НОМЕР_3 економічно недоцільно, ринкова вартість даного автомобіля на момент проведення експертного огляду становить 17 935, 57 грн.

Суд вважав, що як підставу позову, позивач вказував повну матеріальну відповідальність на підставі ст. 134 Кодексу законів про працю України.

Задовольняючи позов частково, суд виходив з того, що посилання позивача на договір від 27 грудня 2013 року про повну індивідуальну матеріальну відповідальність між Львівською обласною психолого - медико - педагогічною консультацією та відповідачем, згідно якого останній взяв на себе обов'язок матеріальної відповідальності за збереження довірених йому речей та цінностей, є нікчемним, оскільки встановлено, що у переліку, який затверджений постановою Держкомпраці СРСР та Секретаріатом ВЦРПС від 28.12.77 р. №447/24, немає такої посади, як водії, що в свою чергу не породжує у відповідача повної матеріальної відповідальності.

Суд вказав, що враховуючи заподіяння позивачу матеріальної шкоди відповідачем при виконанні трудових обов'язків, з останнього підлягає стягненню завдана шкода у розмірі середньомісячного заробітку, яка згідно представлених суду довідок про доходи відповідача отриманих працюючи на посаді водія у позивача, становить 1201 грн. 26 коп.

Проте з такими висновками суду погодитися не можна, виходячи з наступного.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції не звернув увагу, що підстави позову визначає позивач і такими є не норми матеріального права, а обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; не визначившись з характером спірних правовідносин та нормою права, що підлягає застосуванню, суд не звернув уваги на те, що спірні правовідносини за своєю природою ґрунтуються на обставинах, пов'язаних з фактом заподіяння відповідачем шкоди позивачу, тобто позивач обґрунтовував свої вимоги на підставі того, що шкоду заподіяно відповідачем не при виконанні трудових відносин, про це він вказує в апеляційній скарзі.

Апелянт посилається на те, суд не врахував, що відповідно до вимог п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України №6 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» оскільки підставою позову є фактичні обставини, що наведені у заяві, то зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору.

Судова колегія погоджується з цими посиланнями апелянта, оскільки встановлено, що в своїх поясненнях представник позивача зазначала, що шкоду заподіяно відповідачем не при виконанні трудових відносин.

З постанови Пустомитівського районного суду Львівської області від 23.05.2014 року про притягнення ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності встановлено, що відповідач вчинив ДТП 5.04.2014 року близко 1 год. ночі, тобто у поза робочий час та не при виконанні трудових обов'язків. При цьому він перебував у стані алкогольного сп'яніння, що підтверджено висновком щодо результатів медичного огляду. Свою вину у вчинення цих дій він визнав.

Як пояснила в засіданні судової колегії представник апелянта ОСОБА_2 в той день після повернення з відрядження відповідач мав залишити автомобіль на території Львівського обласного психолого - медико - педагогічної консультації, однак самовільно поїхав автомашиною по своїх справах.

Таким чином встановлено, що шкоду заподіяно відповідачем не при виконанні трудових відносин.

Згідно до вимог п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 29.12.1992 року «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» при визначенні розміру матеріальної шкоди, заподіяної працівниками самовільним використанням в особистих цілях технічних засобів (автомобілів, тракторів, автокранів і т.п.), що належать підприємствам, установам, організаціям, з якими вони перебувають у трудових відносинах, слід виходити з того, що така шкода, як заподіяна не при виконанні трудових (службових) обов'язків, підлягає відшкодуванню із застосуванням норм цивільного законодавства (статті 203, 453 ЦК. У цих випадках шкода відшкодовується у повному обсязі, включаючи і не одержані підприємством, установою, організацією прибутки від використання зазначених технічних засобів.

Судова колегія враховує і те, що відповідно до вимог п.4 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від 1.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» на особу, яка перебувала в трудових відносинах на підставі трудового договору (контракту) і завдала шкоди життю чи здоров'ю у зв'язку з використанням транспортного засобу, що належить роботодавцю, відповідальність за завдання шкоди може бути покладена лише за умови, якщо буде доведено, що вона заволоділа транспортним засобом неправомірно (частини третя і четверта статті 1187 ЦК).

З поданої позовної заяви 18.12.2014 року встановлено, що позивач посилався на ст.1166 К України (а.с.4).

Положеннями ст.1166 ЦК України встановлено, що майнова шкода, завдана неправомірними діями чи бездіяльністю майну фізичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до вимог ст.22 ЦК України - особа, якій завдано збитки в результаті порушення її цивільного права має право на їх відшкодування. Збитками, зокрема, є витрати, яких особа зазнала у звязку із знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

Отже є підстави для задоволення позову із застосуванням норм цивільного законодавства, оскільки ОСОБА_3 самовільно використав в особистих цілях автомобіль позивача та заподіяв шкоду.

Таким чином з врахуванням наведеного та висновку експертного автотоварознавчого дослідження №2514, складеного 2 червня 2014 року, та того, що встановлено, що з вини відповідача позивачу завдано шкоду позов підлягає задоволенню на суму 17 935, 57 грн.

При таких обставинах рішення суду слід скасувати і постановити нове рішення, яким позов задовольнити.

Слід стягнути з ОСОБА_3 на користь позивача 17 935 грн. 57 коп. за спричинену майнову шкоду.

Також слід стягнути з ОСОБА_3 в користь Львівської обласної ради обласної психолого-медико-педагогічної консультації 365 грн. 40 коп. судових витрат з врахуванням квитанцій на суму 243,60 грн. та 121,80 грн. (а.с.1,72).

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п.п.2-4, 313, 314 ч.2, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

вирішила :

Апеляційну скаргу Львівської обласної психолого-медико-педагогічної консультації - задовольнити.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 02 червня 2015 року скасувати та ухвалити нове.

Позов Львівської обласної психолого-медико-педагогічної консультації до ОСОБА_3 про стягнення матеріальної шкоди, завданої працівником - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь комунального закладу- Львівської обласної психолого-медико-педагогічної консультації 17935 грн. (сімнадцять тисяч дев'ятсот тридцять п'ять) 57 коп. за спричинену майнову шкоду.

Стягнути з ОСОБА_3 в користь Львівської обласної ради обласної психолого-медико-педагогічної консультації 365 грн.40 коп. судових витрат.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Бермес І.В.

Судді: Мусіна Т.Г.

Савуляк Р.В.