Справа №473/1813/15-ц 24.09.2015 24.09.2015 24.09.2015
Провадження № 22ц/784/2361/15 Суддя першої інстанції Вуїв О.В.
Справа №473/1813/15-ц
Категорія 27 Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
У Х В А Л А

Іменем України

24 вересня 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Царюк Л.М,

суддів: Мурлигіної О.Я., Прокопчук Л.М.,

при секретарі Горенко Ю.В.,

без участі сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (надалі - Банк) на рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 18 серпня 2015 року за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором про надання банківських послуг, -

В С Т А Н О В И Л А:

13 травня 2015 року Банк звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором про надання банківських послуг.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що 3 липня 2006 року між Банком та ОСОБА_2 був укладений договір про надання банківських послуг, відповідно до якого остання отримала кредитні кошти у розмірі 3000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку з можливістю односторонньої зміни кредитодавцем розміру ліміту, який в подальшому було встановлено у розмірі 9680 грн. зі сплатою за користування кредитом 36% річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, а саме до червня 2008 року. Заборгованість по кредиту погашається шляхом внесення на банківський рахунок щомісячних платежів у розмірі 7% від суми заборгованості.

Проте, свої зобов'язання за кредитним договором відповідачка не виконала, у зв'язку з чим у неї утворилась заборгованість перед Банком, яка станом на 31 березня 2015 року у загальній сумі склала 52976,83 грн.

Посилаючись на викладене, Банк просив суд стягнути з ОСОБА_2 цю суму заборгованості.

Відповідачка, заперечуючи вимоги Банку, посилалась на відсутність боргу, при цьому просила застосувати до правовідносин позовну давність.

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 18 серпня 2015 року в задоволенні позову відмовлено з підстав пропуску позовної давності.

В апеляційній скарзі Банк просив скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити вимоги позову в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, зокрема, суд не врахував, що дія договору лонгується щорічно на 12 місяців, а відтак при вирішенні спору безпідставно виходив з дати закінчення дії картки.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'являти вимогу про виконання зобов'язання.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що 3 липня 2006 року за заявою ОСОБА_2 було укладено письмовий договір на видачу кредитного ліміту у розмірі 3000 грн. на кредитну картку з можливістю односторонньої зміни Банком розміру ліміту, який в подальшому неодноразово змінювався та остаточно 24 січня 2009 року становив 9680 грн., а відповідачка зобов'язалась погашати заборгованість щомісячними платежами у розмірі 7% від суми заборгованості зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 36% річних. Відповідачка отримала кредитну картку НОМЕР_1 і 5 липня 2006 року на її ім'я було відкрито картковий рахунок. Вона погодилася, що ця заява разом з Умовами про надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами складають між нею та Банком договір про надання банківських послуг (а.с. 12-18).

Платіжна картка з кредитним лімітом видається на строк, що не перевищує двох років. Строк дії картки, виданої відповідачці, визначений у заяві червень 2008 року.

Останній платіж відповідачкою здійснено 15 серпня 2011 року.

У зв'язку з порушенням відповідачкою умов зазначеного договору за розрахунками Банку у неї утворилась заборгованість перед Банком, яка станом на 31 березня 2015 року складала 52 976,83 грн., а саме: 9 672,61 грн. - заборгованість за кредитом; 40 305,32 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 500 грн. - штраф (фіксована частина); 2 498,90грн. - штраф (процентна складова) (а.с. 9-11).

Відповідно до Умов та правил надання банківських послуг (надалі - Умови), встановлено, що для надання послуг банк видає клієнту платіжну карту, що зазначена в заяві. Належним чином заповнена заява підписується Клієнтом, і таким чином, Клієнт висловлює свою згоду, що заява разом з Пам'яткою клієнта, Умовами і правилами надання банківських послуг та Тарифами складає укладений договір про надання банківських послуг Договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього строку ні одна із сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично продовжується на той же строк (п. 9.12 Умов) (а.с. 8-11).

Таким чином, судом встановлено, що Банк надав відповідачу грошову банківську споживчу позику, тобто грошовий банківський споживчий кредит шляхом кредитування за допомогою кредитної картки.

Кредитна картка - це іменний (з ідентифікатором власника) грошовий оплатно-розрахунковий банківський документ, який використовується для надання споживчого кредиту.

Правилами користування платіжною карткою (надалі - Правил), передбачено, що погашення кредиту здійснюється шляхом внесення коштів та зарахування їх банком на картрахунок держателя картки (п.п. 5.2 Правил).

Підпунктом 5.3 визначено, що строки і порядок погашення по кредиту (кредитний ліміт, кредитна лінія) по платіжним карткам із встановленим мінімальним обов'язковим платежем наведено в Пам'яткі клієнта, яка є невід'ємною частиною договору. Платіж включає плату за користування кредитом, що передбачена Тарифами, та частину заборгованості по кредиту.

Ні пам'ятка клієнта, ні Тарифи позивачем суду не надавались.

Як вбачається з умов договору, відповідач повинен був сплачувати заборгованість за договором щомісячними платежами у розмірі 7% від суми заборгованості. З даних виписки з особового банківського рахунку ОСОБА_2 встановлено, що 30 листопада 2006 року у відповідачки вперше виникла прострочена заборгованість, оскільки щомісячний платіж не було внесено. В подальшому до спливу дії картки у відповідачки неодноразово виникала заборгованість за щомісячними платежами (а.с. 44-47).

З огляду на зазначені правові норми, Умови та Правила, а також встановлені судом обставини, колегія суддів вважає, що право пред'явлення вимоги про виконання зобов'язання у позивача виникло щодо місячних платежів після несплати чергового платежу ( 30 листопада 2006 року), а щодо повернення кредиту в повному обсязі з дня останнього місяця, визначеного на платіжній картці, тобто з 30 червня 2008 року.

Така правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 19 березня 2014 року по справі № 6-14цс14, відповідно до якої платіжна картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.

Як встановлено строк дії картки закінчився 31 грудня 2008 року, а відтак саме з цього часу розпочався перебіг позовної давності за вимогами щодо повернення заборгованості за кредитом.

Проте, відповідно до положень ч. 1 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Як вбачається з розрахунку Банку відповідач на погашення своїх боргових зобов'язань 15 серпня 2011 року здійснив оплату по погашенню заборгованості, а тому позовна давність у зв'язку з цією подією перервалася та згідно до ч. 3 ст. 264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново.

За такого, початок перебігу загальної позовної давності почався з 15 серпня 2011 року, а Банк звернувся до суду з позовом про стягнення кредитної заборгованості 13 травня 2015 року.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що відповідачка неналежно виконувала свої зобов'язання за договором щодо повернення суми кредиту, однак на момент звернення Банку до суду, а саме 13 травня 2015 року, з позовом про стягнення заборгованості за вказаним грошовим споживчим кредитом, трирічний строк, який районний суд обрахував з серпня 2008 року, в межах якого Банк може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, сплинув.

Про застосування позовної давності відповідачка звернулася до районного суду з письмовою заявою.

Відповідно до ч. 5 ст. 267 ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Проте, позивач не робив заяв та клопотань щодо поважності причин пропущення позовної давності, а також не встановлені такі поважні причини й при розгляді справи.

Доводи апеляційної скарги про те, що за Умовами дія зазначеного договору лонгується щорічно на 12 місяців, якщо протягом цього строку ні одна із сторін не проінформує другу сторону про припинення дії договору, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки цивільний закон визначає строки в межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права.

Крім того, такі доводи спростовуються наведеною правовою позицією Верховного Суду України від 19 березня 2014 року.

Згідно з вимогами ст. 303 ЦПК України судова колегія перевірила законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги і не знайшла підстав для скасування рішення місцевого суду.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» відхилити, а рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 18 серпня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: