АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ[1]

23 жовтня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого - Кирилюк Г.М.

суддів: Вербової І.М., Рейнарт І.М.

при секретарі Архіповій А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» про поділ майна подружжя, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 на рішення Подільського районного суду м. Києва від 19 серпня 2015 року,

встановила:

У жовтні 2011 р. ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом, в якому з урахуванням змін та доповнень в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя просила визнати за нею право власності на: Ѕ частину приватного підприємства «Інструмент і Стиль», засновником якого є ОСОБА_2, розмір внеску до статутного фонду 50 000 грн.; Ѕ частину квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 68,50 кв.м., загальною вартістю 673 032 грн.; Ѕ частину житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: Київська область, Вишгородський район, АДРЕСА_4, загальною вартістю 140 409 грн.; Ѕ частину земельної ділянки у розмірі 0,2145 га для обслуговування житлового будинку за адресою: Київська область, Вишгородський район, АДРЕСА_5, ринковою вартістю 344 000 грн.; Ѕ частину вантажного фургона марки Volkswagen, реєстраційний номер НОМЕР_1, вартістю 184 000 грн.; Ѕ частину легкового автомобіля марки Mercedes-Benz, 2001 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2, 1/2 частину незавершеної будівництвом та не введеної в експлуатацію господарської будівлі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4, Вишгородського району Київської області.

На обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що у період з 21 листопада 1992 року по 10 вересня 2012 року перебувала з відповідачем ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі, під час якого ними за спільні кошти було набуто вищевказане майно. Зазначила, що частки сторін у майні, яке є об'єктом спільної сумісної власності, є рівними, а тому вона має право на Ѕ частину майна. Оскільки згоди про порядок поділу майна між ними не досягнуто, просила позов задовольнити.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 19 серпня 2015 року позов задоволено частково.

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя за ОСОБА_1 визнано право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_2, на Ѕ частину житлового будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_4 Вишгородського району Київської області, на Ѕ частину земельної ділянки, загальною площею 0,2145 га для обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_4 Вишгородського району Київської області, на Ѕ частину вантажного фургона марки Volkswagen, реєстраційний номер НОМЕР_1, на Ѕ частину автомобіля марки Mercedes-Benz, реєстраційний номер НОМЕР_2. В решті позову відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_4 просить скасувати рішення Подільського районного суду м. Києва від 19 серпня 2015 року в частині визнання за ОСОБА_1 права власності на Ѕ частину земельної ділянки розміром 0,2145 га для обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_4 Вишгородського району Київської області та в цій частині в задоволенні позову відмовити. Рішення суду в частині визнання за ОСОБА_1 права власності на Ѕ частину житлового будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_4 Вишгородського району Київської області просить змінити, зазначивши про визнання за ОСОБА_1 права власності на Ѕ частину житлового будинку по АДРЕСА_4 Вишгородського району Київської області разом з: веранда 1967 року побудови (літ. «а»), ганок 1965 року побудови (літ. «аг»), сарай 1984 року побудови (літ. «Б»), погріб під частиною будівлі 1980 року побудови (літ. «Б» під.), сарай 1990 року побудови (літ. «В»), убиральня 1947 року побудови (літ. «Ж»), огорожа 1965 року побудови (літ. «№1»), ворота 1965 року побудови ( літ. «№2»). В решті рішення суду просив залишити без змін.

Посилається на незаконність та необґрунтованість судового рішення, порушення та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, ухвалення судового рішення суддею, якій було заявлено відвід на підставі обставин, що викликали сумнів в її неупередженості.

Зазначив, що суд визнав право власності на Ѕ частину земельної ділянки, посилаючись на правову норму про перехід права власності на земельну ділянку у разі набуття права на жилий будинок. Вважає, що такий висновок суду не відповідає чинному законодавству, оскільки відповідач набув права власності на земельну ділянку шляхом її приватизації 28.10.2011 року, тобто вже після розпаду сім'ї з позивачем, а тому вона не є об'єктом спільного майна подружжя та не підлягає поділу. Вважає, що вимоги ст.377 ЦК України та ст.120 ЗК України не поширюються на випадки набуття права власності за рішенням суду при поділі майна подружжя, оскільки це призведе до штучного збільшення частки майна колишнього подружжя.

Крім цього судом не вирішено питання про застосування такого способу поділу майна, який би виключав спільну власність. При визначенні вартості спірного житлового будинку судом не враховано вартість зроблених відповідачем у 2012 році перепланувань та покращень на загальну суму 45 000 грн. При поділі майна судом не було враховано наявності у відповідача грошового боргу за кредитним договором, укладеним в інтересах сім'ї 08.11.2007 р., у розмірі 336 569,47 доларів США, що становить 7 097 999,51 грн., що свідчить про виникнення спільного майнового обв'язку.

На порушення норм процесуального права судом відмовлено відповідачу у задоволенні чисельних клопотань, що призвело до неправильного вирішення справи.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_4 апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити.

Позивач та її представник ОСОБА_5 просили апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Інші особи, що беруть участь у справі, в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлені судом належним чином.

Заслухавши доповідь по справі, пояснення осіб, що беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і норма статті 368 ЦК України.

У силу статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували в зареєстрованому шлюбі з 21 листопада 1992 року по 10 вересня 2012 року. Від шлюбу мають неповнолітню доньку ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

За час шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 придбали квартиру АДРЕСА_3, житловий будинок з надвірними будівлями по АДРЕСА_4 Вишгородського району Київської області, вантажний фургон марки Volkswagen, реєстраційний номер НОМЕР_1, автомобіль марки Mercedes-Benz, реєстраційний номер НОМЕР_2, які є об'єктами права спільної сумісної власності подружжя.

Судом також встановлено та підтверджується матеріалами справи, що на підставі рішення Демидівської сільської ради від 21.02.2008 року ОСОБА_2 було передано у приватну власність земельну ділянку у розмірі 0,2145 га для обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_4 в порядку безоплатної приватизації.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову в частині визнання за позивачем права власності на Ѕ частину вказаної земельної ділянки, суд першої інстанції виходив з того, що останню було надано для обслуговування будинку, придбаного сторонами під час шлюбу, який є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Колегія суддів погоджується з рішенням суду у вказаній частині з огляду на наступне.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 09 листопада 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Київської області, покупцем за яким зазначено ОСОБА_2, сторони набули у власність житловий будинок з надвірними будівлями, розташований в АДРЕСА_4 Вишгородського району Київської області (а.с.95-96 т.1).

Згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_3 , зареєстрованого 28 жовтня 2011 року, право власності на земельну ділянку площею 0,2145 га, розташовану за адресою: Київська область, АДРЕСА_4 для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд набуто ОСОБА_2 на підставі рішення Демидівської сільської ради №33-2-21-5 від 21.02.2008 року в порядку безоплатної приватизації (а.с.84 т.3, а.с. 14 т.1).

Відповідно до роз'яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ (зі змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року №2) відповідно до положень статей 81,116 ЗК України окрема земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.

Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статей 120 ЗК, 377 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст.120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Частина четверта статті 120 ЗК України передбачає, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

Аналіз змісту норм статті 120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені.

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об'єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. Згідно з цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині четвертій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 11 лютого 2015 року в справі № 6-2цс15, яка відповідно до положень статті 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

За умов визнання за позивачем права власності на Ѕ частину житлового будинку, висновок суду першої інстанції про задоволення позову і в частині визнання права власності на Ѕ частину земельної ділянки є правильним, оскільки позивач має право на частину земельної ділянки у розмірі частки права власності в будинку.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно застосував норми, які регулюють сімейні правовідносини та право власності.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач набув право власності на вказану земельну ділянку після фактичного припинення сімейних стосунків з позивачем, а тому вона не є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, є необґрунтованими та на правильність висновків суду першої інстанції у вказаній частині не впливають.

Помилкове зазначення в рішенні суду першої інстанції про те, що спірна земельна ділянка є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, не призвело до неправильного вирішення спору.

Є необґрунтованими й доводи апеляційної скарги в тій частині, що судом першої інстанції не були враховані положення ст.71 СК України та не вирішено питання про застосування такого способу поділу майна, який би виключав спільну власність, шляхом присудження неподільних речей одному з подружжя.

Так, відповідно до положень частин четвертої та п'ятої ст. 71 СК України, при поділі майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, в разі, якщо речі є неподільними, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України.

Положеннями ст.365 ЦК України передбачено підстави, за наявності яких суд може задовольнити позов про припинення права особи на частку у спільному майні: частка є незначною і не може бути виділена в натурі, річ є неподільною, спільне володіння і користування майном є неможливим, таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Тобто для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду (висновки Верховного Суду України, викладені у постанові від 15 травня 2013 року у справі № 6-37цс13).

Згідно роз'яснень, які викладені у п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11, вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.

У разі, коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

За відсутності згоди позивача на отримання грошової компенсації своєї частки у спільному сумісному майні, суд першої інстанції розглянув справу в межах заявлених позовних вимог та дійшов обґрунтованого висновку про можливість визнання за позивачем ідеальних часток у спільному майні.

Колегія суддів відхиляє також доводи апеляційної скарги в тій частині, що при визначенні вартості спірного житлового будинку судом не було враховано вартість зроблених відповідачем у 2012 році перепланувань та покращень на загальну суму 45 000 грн., яка повинна враховуватись судом при визначенні сторонам ідеальних часток в будинку, а також при визначенні суми компенсації у випадку неможливості поділу.

Так, можливість збільшення частки майна дружини (чоловіка) за рішенням суду передбачена у випадку, якщо з нею (ним) проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син (дочка), за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування ( ч. 3 ст.70 СК України).

Проведення відповідачем в спірному будинку під час перебування спору в суді, без отримання відповідної згоди іншого співвласника майна, будівельно-ремонтних робіт, пов'язаних з водопостачанням та водовідведенням, а також здійснення реконструкції, капітального ремонту кладової (комори) та кухні будинку на розмір часток в спільному сумісному майні подружжя при його поділі впливати не може.

Відповідно до п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11, до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї ( ч.4 ст.65 СК України).

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Позовних вимог про розподіл боргових зобов'язань, що виникли в інтересах сім'ї, по справі не заявлено.

Апеляційна скарга не містить належного обґрунтування в частині необхідності зміни судового рішення про визнання за ОСОБА_1 права власності на Ѕ частину житлового будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_4 м. Демидів Вишгородського району Київської області.

Враховуючи ту обставину, що позовних вимог про виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, по справі не заявлено, правові підстави для зміни судового рішення шляхом зазначення будівель та споруд, що примикають до житлового будинку, відсутні.

Відповідно до п.4 ч. 1 ст.309 ЦПК України однією з підстав для скасування рішення суду першої інстанції є участь в ухваленні рішення судді, якому було заявлено відвід на підставі обставин, що викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою.

Як вбачається з матеріалів справи, відвід судді 05 червня 2015 року було заявлено у зв'язку з тим, що не було задоволено клопотання представника відповідача ОСОБА_4 про відкладення розгляду справи для отримання копій звукозаписів судових засідань, ознайомлення з судовими справами між сторонами спору: стягнення та розподіл боргу за кредитним договором, розірвання шлюбу, стягнення аліментів, стягнення боргу та звернення стягнення на предмет іпотеки, а також для підготовки письмових заперечень на численні позовні вимоги, інших доказів та подання зустрічного позову.

13 серпня 2015 року представник відповідача ОСОБА_4 повторно заявив відвід з тих підстав, що судом 05.06.2015 р., 12.06.2015 р. та 15.07.2015 р. було відмовлено у всіх заявлених клопотаннях та у приєднанні до справи доказів.

Дослідивши матеріали справи та з'ясувавши підстави для відводу, колегія суддів дійшла висновку про відсутність будь-яких обґрунтованих сумнівів стосовно безсторонності суду під головуванням судді Неганової Н.В. та правових підстав для скасування судового рішення.

Під час розгляду справи судом апеляційної інстанції не встановлено неправильне застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування судового рішення.

Судове рішення в іншій частині сторони не оскаржують, а тому воно не є предметом апеляційного розгляду.

На підставі викладеного, керуючись ст. 303, 304, 307, 308, 315, 317 ЦПК України колегія суддів

Ухвалила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 19 серпня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді:

Справа №22-ц/796/12931/2015

Головуючий у суді першої інстанції: Неганова Н.В.

Доповідач в суді апеляційної інстанції: Кирилюк Г.М.