Справа № 301/1803/15-ц
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
"23" жовтня 2015 р. м. Іршава
Іршавський районний суд Закарпатської області в особі головуючої Пітерських М.О., при секретарі Халак Л.Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Іршава цивільну справу за позовом ПАТ «КБ «Надра» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ «Надра» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення з будинку без надання іншого житла,
ПАТ «КБ «Надра» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ «Надра» звернувся в Іршавський районний суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу за кредитним договором №5701/02-2007 від 07.02.2007 року, звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення з будинку без надання іншого житла.
Згідно п.п. 4.3.3., 4.3.4. Договору, відповідачка зобов'язувалася сплачувати необхідні платежі у розмірі та порядку, визначених у п.п. 3.3.2., 3.3.3. Договору; у випадку порушення виконання зобов'язань, передбачених договором, сплатити банку штрафні санкції, визначені у п.п.5.1.-5.2. кредитного договору. Пунктом 4.2.4. Договору передбачено право банку вимагати від позичальника дострокового виконання зобов'язань щодо повернення кредиту, сплати нарахованих відсотків та інших платежів, передбачених цим договором, можливих штрафних санкцій, якщо позичальник не вніс черговий платіж у термін, визначений п.3.3.3. договору.
У відповідності до п.5.1. та п.5.2. Договору, у разі прострочення позичальником строку сплати мінімально необхідного платежу по погашенню кредиту, а також у випадку прострочення строку виконання зобов'язань позичальника щодо повернення кредиту, сплати всіх нарахованих відсотків та можливих штрафних санкцій у строк, визначений у п.4.3.5. цього договору, позичальник сплачує банку пеню в розмірі подвійної ставки НБУ; у разі порушення позичальником вимог п.п. 4.3.1., 4.3.2., 4.3.7., 4.3.9., 4.3.10. договору, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф у розмірі 10% від суми кредиту, за кожен випадок.
На забезпечення повернення кредиту, 07.02.2007 року сторонами було укладено іпотечний договір, який посвідчений приватним нотаріусом Іршавського районного нотаріального округу Матіко Ю.А. за реєстраційним номером №314. Предметом вказаного договору є житловий будинок з надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1, який належить ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Чорнопотіцькою сільською радою 30.12.2006 року на підставі рішення виконкому Чорнопотіцької сільської ради від 20.12.2006 року за №63.
Пунктом 3.1.5. Іпотечного договору, передбаченого право банку у разі невиконання іпотекодавцем зобов'язань за кредитним договором звернути стягнення на предмет іпотеки та реалізувати його, або вимагати від іпотекодавця дострокового виконання зобов'язань, що випливають із кредитного договору. Відповідно до п.5.1. Іпотечного договору, іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки та його реалізацію, зокрема, якщо у момент настання строку виконання іпотекодавцем зобов'язань за кредитним договором вони не будуть виконані повністю.
Представник позивача будучи належним чином повідомленим про день, час та місце розгляду справи в судове засідання не з'явився, згідно позовної заяви позов підтримав, просив його задовольнити, не заперечував проти заочного розгляду справи (а.с. 4, 24, 33,44).
Відповідачка ОСОБА_1 в судове засідання повторно не з'явилася, про день, час та місце розгляду справи була належним чином повідомлена, причини неявки суду не повідомила, заяви про розгляд справи по суті в її відсутності до суду не подала ( а.с. 38, 43). Однак, подала письмові заперечення, згідно яких просила відмовити у задоволенні позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки та про виселення, у зв'язку з тим, що згідно ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не може бути відчужене без згоди власника нерухоме житлове майно, яке вважається предметом іпотеки як забезпечення зобов'язань за споживчими кредитами, наданими в іноземній валюті, якщо таке майно використовується як місце постійного проживання позичальника. Оскільки житловий будинок був придбаний не за кредитні кошти, згідно ст. 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення. Крім того, подала заяву про застосування позовної давності окремо по кожному простроченому платежу ( а.с.47, 53).
Дослідивши матеріали справи, з'ясувавши повно і всебічно обставини, на які сторона посилалася, як на підставу своїх вимог, оцінивши докази на ствердження цих обставин в їх сукупності, суд вважає позов задовольнити частково, виходячи з наступного.
Відповідно до положень ст.ст. 11-16, 202, 509, 525, 526, 610, 614, 625, 629, 1054 ЦК України, цивільні зобов'язання, що виникають з договорів, повинні належно виконуватися; за загальним правилом, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається; особа здійснює свої права на власний розсуд, а також виконує цивільні обов'язки у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства і повинна діяти добросовісно, не завдаючи шкоди іншій особі; позичальник зобов'язаний повернути кредитору усе заборговане на умовах, передбачених договором і законом, а кредитор управі відповідно до умов договору та положень закону вимагати виконання порушеного зобов'язання; відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.
Відповідно до п.п. 4.3.3., 4.3.4. Договору, відповідачка зобов'язувалася сплачувати необхідні платежі у розмірі та порядку, визначених у п.п. 3.3.2., 3.3.3. Договору; у випадку порушення виконання зобов'язань, передбачених договором, сплатити банку штрафні санкції, визначені у п.п.5.1.-5.2. кредитного договору (а.с. 8).
У відповідності до п.5.1. та п.5.2. Договору, у разі прострочення позичальником строку сплати мінімально необхідного платежу по погашенню кредиту, а також у випадку прострочення строку виконання зобов'язань позичальника щодо повернення кредиту, сплати всіх нарахованих відсотків та можливих штрафних санкцій у строк, визначений у п.4.3.5. цього договору, позичальник сплачує банку пеню в розмірі подвійної ставки НБУ; у разі порушення позичальником вимог п.п. 4.3.1., 4.3.2., 4.3.7., 4.3.9., 4.3.10. договору, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф у розмірі 10% від суми кредиту, за кожен випадок (а.с. 9).
Згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Аналогічне передбачено і пунктом 4.2.4. кредитного договору, згідно якого банк має право вимагати від позичальника дострокового виконання зобов'язань щодо повернення кредиту, сплати нарахованих відсотків та інших платежів, передбачених цим договором, можливих штрафних санкцій, якщо позичальник не вніс черговий платіж у термін, визначений п.3.3.3. договору (а.с. 8).
Дана сума боргу складається з заборгованості:
У відповідності до п.3.3.3 Договору погашення кредиту повинно здійснюватися щомісячними платежами до 10 числа кожного місяця у розмірі мінімально необхідного платежу у сумі 285 доларів США. Обов'язковий платіж відповідно до п.п.1.3.1, 1.3.2, 3.3.1 Договору складається з тіла кредиту, відсотків та комісії, однак, розмір (пропорції) складових обов'язкового платежу не зазначений.
Відповідно до статті 261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов.
Перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини, від дня, коли відбулося це порушення.
Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо по кожному простроченому платежу.
Несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів.
Згідно із ст.ст. 257, 258, 266 ЦК України, загальна позовна давність установлюється тривалістю в три роки, стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду та починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою.
Згідно поштового конверту, з даним позовом позивач звернувся до суду 29.08.2015 року (а.с.17). Розрахунок боргу проведено за період з 08.02.2007 року по 11.08.2015 року. До вимог про стягнення щомісячних платежів, що складаються з тіла кредиту, відсотків та комісії застосовується позовна давність у три роки, а до вимог про сплату неустойки - один рік.
Згідно наданого суду розрахунку боргу, останнє погашення відповідачкою боргу відбулося 01.08.2012 року у розмірі 100 доларів, тобто у розмірі меншому, ніж передбачено умовами кредитного договору. Вказаний платіж зарахований банком як плата за комісію (а.с.5). Попереднє погашення кредиту відбулося 21.11.2007 року.
Отже, трирічний строк позовної давності з дня звернення до суду відносно платежів щодо повернення тіла кредиту, відсотків та комісії починається з 29 серпня 2012 року, а до вимог про сплату пені - з 29 серпня 2014 року.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).
Аналогічна правова позиція викладена у постановах ВСУ по справах №6-160цс14 від 19.11.2014 року, № 6-31цс15 від 03.06.2015 року, № 6-116цс13 від 06.11.2013 року, № 6-20цс14 19.03. 2014 року та № 6-61цс14 від 18.06.2014 року.
Дана сума складається з боргу:
За таких обставин суд вважає, що вимога ПАТ «КБ «Надра» про стягнення з відповідачки боргу за кредитним договором підлягає задоволенню саме на вищевказану суму.
Що стосується вимоги банку про звернення стягнення на іпотечне майно, суд приходить до наступного.
07 лютого 2007 року сторони уклали іпотечний договір (а.с. 10-11), предметом якого є нерухоме майно - житловий будинок з надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1, який належить ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Чорнопотіцькою сільською радою 30.12.2006 року на підставі рішення виконкому Чорнопотіцької сільської ради від 20.12.2006 року за №63.
Пунктом 3.1.5. Іпотечного договору, передбаченого право банку у разі невиконання іпотекодавцем зобов'язань за кредитним договором звернути стягнення на предмет іпотеки та реалізувати його, або вимагати від іпотекодавця дострокового виконання зобов'язань, що випливають із кредитного договору (а.с. 10 на звороті). Відповідно до п.5.1. Іпотечного договору, іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки та його реалізацію, зокрема: якщо у момент настання строку виконання іпотекодавцем зобов'язань за кредитним договором вони не будуть виконані повністю (а.с. 11).
Відповідно до ст. ст. 7, 11, 33 Закону України "Про іпотеку", у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання, іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням у повному обсязі, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, що було передбачено умовами договору, а також витрат, пов'язаних з пред'явленням вимоги, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.
Враховуючи наведене суд вважає, що позовна вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки є обґрунтованою.
Однак, згідно п.42 Постанови Пленуму ВССУ від 30 березня 2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», суд не може одночасно звернути стягнення на предмет іпотеки та стягнути суму заборгованості за кредитним договором. У такому випадку суд має зазначити в резолютивній частині рішення лише про звернення стягнення на предмет іпотеки із зазначенням суми заборгованості за кредитним договором, а сам розрахунок суми заборгованості має наводитись у мотивувальній частині рішення. Винятком є ситуація, коли особа позичальника є відмінною від особи іпотекодавця з урахуванням положення статті 11 Закону України "Про іпотеку" (або статті 589 ЦК щодо заставодавця).
Щодо посилання відповідача на ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» як на підставу відмови у позові в частині звернення стягнення на предмет іпотеки, суд приходить до наступного.
Поняття мораторій у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України).
Таким чином, установлений вказаним законом мораторій не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусове стягнення на майно (відчуження без згоди власника).
Крім того, згідно з пунктом 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.
Оскільки вказаний Закон не зупиняє дії решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію цього Закону на період його чинності.
Разом з тим рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає виконанню.
Аналогічна правова позиція міститься у постановах ВСУ № 6-58цс15 від 27 травня 2015 року, №6-483цс15 від 15.09.2015 року.
Що стосується вимоги банку про виселення відповідачки ОСОБА_1 з будинку без надання іншого житла, суд приходить до наступного.
Згідно ч.3 ст.109 ЖК України та ст.40 ЗУ «Про іпотеку», звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.
В той же час, відповідно до ч.2 ст.109 ЖК України, громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного суду України від 02.09.2015 року та 18.03.2015 року по справах №6-1049цс15 та 6-39цс15.
За таких обставин, суд вважає, що вимога про виселення відповідачки із вказаного будинку без надання іншого житлового приміщення є необґрунтованою і такою, що не підлягає до задоволення.
Оскільки відповідно до п.22 ст.5 ЗУ «Про судовий збір» (в ред. від 01.09.2015 р.) позивача звільнено від сплати судового збору, суд вважає, відповідно до ч.3 ст. 88 ЦПК України стягнути такий із відповідачки на користь держави в сумі 6090 грн. пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
Керуючись ст. ст. 526, 530, 546, 554, 610, 1049, 1050, 1054 ЦК України, ст.ст.7, 11, 33, 39, 40 Закону України «Про іпотеку», ст.109 ЖК України, ст. ст. 10, 11, 15, 57-60, 88, 158 ч.2, 197 ч.2, 208, 209, 212-215, 224-225, 360-7 ЦПК України, Постановою Пленуму ВССУ від 30 березня 2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин»,
Позов задовольнити частково.
звернути стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок з надвірними спорудами, який розташований в АДРЕСА_1, та належить на праві власності ОСОБА_1, згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Чорнопотіцькою сільською радою 30.12.2006 року на підставі рішення виконкому Чорнопотіцької сільської ради від 20.12.2006 року за №63, шляхом його продажу з прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження, передбаченого ЗУ «Про виконавче провадження», визначивши початкову ціну продажу предмету іпотеки у розмірі на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності (незалежним експертом) на стадії оцінки майна під час його реалізації, але у будь-якому разі не менше за вартість, визначену в Іпотечному договорі від 07 лютого 2007 року - 146780 грн.
В решті позовних вимог відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 в користь держави судовий збір у сумі 6090 (шість тисяч дев'яносто) грн.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано позивачем протягом десяти днів з дня отримання його копії до апеляційного суду Закарпатської області через цей районний суд.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку.
Головуюча : М. О. Пітерських