Справа № 357/4948/15-ц Головуючий у І інстанції Рябченко Л. А.
Провадження № 22-ц/780/5213/15 Доповідач у 2 інстанції Журба С. О.
Категорія 47 12.10.2015
РІШЕННЯ

Іменем України

12 жовтня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Сержанюка А.С., Суханової Є.М.,

за участю секретаря Франюк Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22 липня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, Чупирянської сільської ради Білоцерківського району Київської області, третя особа - ОСОБА_4, про встановлення факту проживання однією сім'єю, встановлення нікчемності заповіту, визнання права власності на спадкове майно,

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду із вищевказаним позовом, який мотивувала наступним:

Вона разом з ОСОБА_5 проживала однією сім'єю як чоловік і жінка близько 8 років, вели спільне господарство, були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки, спільний бюджет, вважали себе подружжям. Проживали у АДРЕСА_1, хоча вона зареєстрована у квартирі № 118 цього ж будинку, які з'єднані спільним тамбуром. За час спільного проживання вони проводили ремонт у квартирі № 119. Останні роки життя ОСОБА_6 хворів, вона займалася його лікуванням та доглядом, так як дітей та близьких родичів останній не мав. Після перенесеного інфаркту 31.08.2010 року ОСОБА_6 заповів їй все належне йому майно, однак 21.02.2014 року заповіт був скасований з невідомих їй причин.

08 грудня 2014 року ОСОБА_6 помер, позивач взяла на себе організацію та всі витрати на поховання. Після його смерті відкрилася спадщина, до складу якої входить квартира АДРЕСА_1. Ключі від квартири знаходяться у неї, вона продовжує сплачувати комунальні послуги. 10 лютого 2015 року вона подала до приватного нотаріуса ОСОБА_7 заяву про прийняття спадщини. Крім неї заяви про прийняття спадщини подали ОСОБА_2 та ОСОБА_4

З витягу із спадкового реєстру позивачу стало відомо про існування заповіту, посвідченого Чупирянською сільською радою Білоцерківського району від 01 липня 2014 року, згідно з яким ОСОБА_6 заповів усе своє майно ОСОБА_2 Позивач вважає, що при посвідченні даного заповіту було порушено низку нормативно-правових актів. Так, заповіт з незрозумілих причин посвідчувався Чупирянською сільською радою, в той час як спадкодавець постійно проживав у м. Білій Церкві, де є нотаріальна контора. Заповіт в порушення вимог „Порядку державної реєстрації заповітів і спадкових договорів у спадковому реєстрі", затвердженого Постановою КМУ від 11.04.2011 року № 491, був зареєстрований у Спадковому реєстрі не в день вчинення, а лише 17.01.2015 року (більше ніж через шість місяців з часу посвідчення та більше ніж через місяць після смерті заповідача), а також не містить всіх необхідних реквізитів. Згодом були отримані відомості щодо того, що Чупирянська сільська рада взагалі заповіт не посвідчувала, а зазначена у заповіті посадова особа ніколи не працювала у сільраді. Позивач до правоохоронних органів подала заяву про підробку заповіту, у зв'язку з чим відкрите кримінальне провадження №0001628 від 21.04.2015 року за ст.358 КК України.

З урахуванням уточнення позовних вимог просила суд встановити факт її проживання однією сім'єю з ОСОБА_6 без реєстрації шлюбу з червня 2006 року по 8 грудня 2014 року, встановити нікчемність заповіту складеного 01 липня 2014 року від імені ОСОБА_6 на ім'я ОСОБА_2, визнати за позивачем право власності на належну померлому квартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22 липня 2015 року позовні вимоги задоволено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, відповідач ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, неповноту та неправильність встановлення обставин, що мають значення для її вирішення, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити. Обґрунтувала скаргу тим, що судом першої інстанції не надано належної оцінки доказам по справі. Вказує, що суд в порушення вимог процесуального права прийняв до розгляду заяви про уточнення позовних вимог після початку розгляду по суті. Зазначає, що ОСОБА_3 та ОСОБА_6 проживали лише як сусіди, таким чином правові підстави для задоволення позову відсутні. Крім того, вказує, що позивач через похилий вік та стан її здоров'я сама потребує стороннього догляду, у зв'язку з чим до неї переїхав проживати син. Також суд прийняв до уваги суперечливі покази свідків з боку позивача, тоді як правдиві покази свідків з її боку взагалі не взяв до уваги. Крім того вказує, що ОСОБА_3 не є належним позивачем з вимогою про визнання нікчемності заповіту, складеного спадкодавцем на її ім'я.Зазначає, що судом незаконно стягнуто з неї судовий збір, оскільки вона звільнена від сплати судового збору як інвалід ІІ групи. Вважає висновки суду такими, що не ґрунтуються на положеннях закону.

Позивач подала до суду заперечення на апеляційну скаргу, в яких зазначила, що доводи скарги не вмотивовані та безпідставні. Вважає оскаржуване рішення суду законним та обґрунтованим, тому просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу - відхилити.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з огляду на наступне:

У відповідності до положень ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з доведеності факту проживання позивача з померлим з ОСОБА_6 без реєстрації шлюбу з червня 2006 року по час смерті останнього. В той же час з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду погодитися не може.

Ст. 10 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. Аналогічна норма міститься і в ст. 60 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були належним чином доведені сторонами.

Відповідно до положень ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Зважаючи на наведені положення законодавства, для задоволення позовних вимог позивачем мали б бути представлені належні та переконливі докази на підтвердження її посилань про проживання разом з померлим однією сім'єю як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу, наявності спільного місця проживання, спільного побуту, спільного бюджету сім'ї, тощо. В той же час даний обов'язок нею належним чином виконаний не був.

Пояснення допитаних по справі свідків суперечать між собою, доводячи та навпаки спростовуючи зазначені посилання позивача. Так, свідки ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 заперечували факт проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_6 однією сім'єю, зазначаючи, що ті були лише сусідами. Натомість свідки ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, на свідчення яких посилався суд першої інстанції, пояснили, що бачили ОСОБА_6 на святкуваннях у ОСОБА_3, що вони підтримували певні стосунки, їздили на дачу, що ОСОБА_6 висловлював намір укласти шлюб з ОСОБА_3, однак та відмовляла йому в цьому. В той же час навіть дані свідки, підтверджуючи факт гарних стосунків між ОСОБА_3 та ОСОБА_6, не змогли прямо підтвердити тих посилань, що вказані особи проживали разом саме в якості сім'ї, в одному помешканні, із спільним побутом та бюджетом.

Не доводять даних посилань й інші представлені позивачем докази, які також можуть посвідчити лише факт спілкування ОСОБА_3 та ОСОБА_6 та надання певної допомоги один одному, однак не проживання ними разом однією сім'єю. Натомість син позивача ОСОБА_14, що представляв в ході розгляду справи її інтереси в суді та підтримував її позицію, пояснив, що ОСОБА_6 мав доступ до квартири позивача та знав, де знаходяться її кошти, так само як і позивач знала, де знаходяться кошти ОСОБА_6, в чому представник сам був свідком. Дані пояснення підтверджують той факт, що незважаючи на близькість стосунків між ОСОБА_3 та ОСОБА_6, вони все ж таки проживали окремо та мали окремі бюджети, відтак їх стосунки не характеризувалися спільністю побуту й не можуть бути визнані як стосунки чоловіка і дружини, що проживають разом без реєстрації шлюбу.

Зважаючи на викладене, колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції про доведеність посилань позивача на проживання з ОСОБА_6 однією сім'єю такими, що не відповідають матеріалам справи. За таких умов позовна вимога про встановлення такого факту не підлягає до задоволення, як і не підлягає задоволенню й похідна від цього вимога про визнання за позивачем права власності на спірну квартиру в порядку спадкування за законом після померлого 08.12.2014 року ОСОБА_6 В той же час суд першої інстанції на зазначені обставини увагу не звернув, що потягло помилкове задоволення даних позовних вимог.

В ході розгляду справи судом першої інстанції також було розглянуто вимогу про встановлення нікчемності заповіту, складеного від імені ОСОБА_6 на ім'я ОСОБА_2. Оцінивши представлені з цього приводу докази, зокрема, щодо непосвідчення заповіту Чупирянською сільською радою Білоцерківського району Київської області, не перебування ОСОБА_15 (особи, що зазначена посадовою особою, яка посвідчила заповіт) на посаді секретаря вказаної сільської ради та порушення вимог законодавства при реєстрації заповіту, суд першої інстанції прийшов до висновку про наявність підстав встановлення факту нікчемності зазначеного заповіту. В цілому погоджуючись з висновками суду першої інстанції щодо нікчемності зазначеного заповіту, тим не менш колегія суддів апеляційного суду вважає, що дана вимога також не підлягала до задоволення з огляду на наступне:

У відповідності до положень ст. 3 ЦПК України до суду має право звернутися особа за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За таких умов наявність таких незаконно порушених чи оспорених прав, свобод та інтересів є необхідною передумовою для судового захисту особи. Свої інтереси щодо визнання заповіту від імені ОСОБА_6 на ім'я ОСОБА_2 позивач обґрунтовувала вимогами про визнання факту її проживання з ОСОБА_6 однією сім'єю та про визнання за нею на цій підставі права власності на спадкове майно після померлого. Враховуючи ту обставину, що колегія суддів прийшла до висновку про безпідставність зазначених вимог, наявність оскаржуваного заповіту не може порушувати законних прав та інтересів позивача, відтак вони не підлягають судовому захисту. Заповіт міг би порушувати права територіальної громади в особі відповідної ради як можливого набувача відумерлої спадщини, однак така вимога вказаною особою до суду не заявлялася, відтак, враховуючи встановлений ст. 11 ЦПК України принцип диспозитивності, не може бути вирішена судом в рамках даної справи.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

З урахуванням вищевикладеного колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22 липня 2015року скасувати, в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2, Чупирянської сільської ради Білоцерківського району Київської області, третя особа ОСОБА_4, про встановлення факту проживання однією сім'єю, встановлення нікчемності заповіту та визнання права власності на спадкове майновідмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді