Справа № 465/8416/14 Головуючий у 1 інстанції: Дзеньдзюра С.М.
Провадження № 22-ц/783/5356/15 Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Бермеса І.В., Савуляка Р.В.,

секретар: Симець В.І.,

за участі позивача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 9 червня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про усунення перешкод в користуванні квартирою та вселення, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Франківського районного суду м. Львова від 09 червня 2015 року позов задоволено. Зобов'язано усунути ОСОБА_2 перешкоди у користуванні квартирою в АДРЕСА_1 шляхом його вселення. Вирішено питання судових витрат.

Дане рішення оскаржила ОСОБА_3

В апеляційній скарзі та поясненнях до неї просить рішення скасувати і ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити. Вважає, що судом не було всебічно перевірено усі обставини по справі та застосовано норми матеріального та процесуального права, які не підлягали застосуванню до правовідносин, які склалися між сторонами, у зв'язку з чим рішення є необґрунтованим. Зазначає, що судом проігноровано, що шлюб між позивачем та відповідачем розірвано 20 травня 2008 року. Ще до розірвання шлюбу відповідач виїхав з квартири, забравши всі свої особисті речі, у зв'язку з створенням ним нової сім'ї, укладення нового шлюбу. Крім цього, зазначає, що з 2006 року відповідач повністю самоусунувся від обов'язку утримання спірної квартири і фактично всі обов'язки пов'язані з виконанням договору найму житлового приміщення виконує апелянт самостійно. Зазначає, що рішення суду не містить жодної думки чи пояснення з предмету спору, мотивувальна частина рішення містить лише кілька механічних посилань на норми ЦК України без жодного пояснення щодо підстав їх використання та зв'язку із предметом спору. Також, суд вийшов за межі позовних вимог, оскільки резолютивна частина рішення не відповідає прохальній частині позовної заяви.

У судове засідання відповідачі не з'явились, причин неявки не повідомили. Від представника відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_6 до суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку із його зайнятістю у іншому судовому засіданні. Однак колегія суддів вважала за можливе проводити розгляд справи у відсутності відповідачів, зважаючи на те, що такі особи належним чином повідомлялись про час та місце судового розгляду, обґрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи від них до суду не надходило, доказів поважності причин неявки (неявки представників) суду представлено не було та зважаючи на вимоги ч.2 ст. 305 ЦПК України. Клопотання представника відповідача ОСОБА_3 суд вважає необґрунтованим, оскільки жодних доказів про участь вказаного адвоката у судовому засіданні у Франківському районному суді м.Львова ним не представлено та навіть не вказано у якості кого такий бере участь у судовому засіданні. Крім цього, навіть у випадку участі у іншому судовому засіданні представником не наведено причин з яких таке судове засідання є пріоритетним по відношенню до розгляду даної справи, який був призначений 5.08.2015 року та повістку про судове засідання відповідач, інтереси якого представляє вказаний представник отримала заздалегідь 23.09.2015 року та у випадку неможливості участі у судовому засіданні даного представника взмозі була за такий час укласти угоду з іншим представником з метою захисту її інтересів. Крім цього, неявка представника жодним чином не свідчить про поважність причин неявки самого відповідача.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача в заперечення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає та підстав для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції - немає.

Як вбачається із змісту оскаржуваного рішення, суд першої інстанції задовольняючи позов, посилаючись на ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ст. 41 Конституції України, ст.ст. 321, 383, 391 ЦК України, ст. 150 ЖК України, виходив з того, що позивач як співвласник квартири АДРЕСА_1 має право використовувати помешкання для власного проживання, обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Колегія суддів, вважає, рішення суду першої інстанції обґрунтованим, такими, що відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Як вбачається із матеріалів справи, зокрема, свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 4), довідки з місця проживання про склад сім'ї і прописки ЛКП «Південне» №6132 від 15.12.2014 року (а.с. 5), копії паспорта позивача (а.с. 10), позивач є співвласником квартири АДРЕСА_1 (складається з трьох житлових кімнат площею 40,7 кв.м., загальна площа 65,6 кв.м.), що перебуває у його та відповідачів спільній сумісній власності. П'ятий співвласник, мати позивача - ОСОБА_4, спадщину після смерті якої позивач на даний час не оформив, - померла 23.03.2002 року (свідоцтво про смерть, довідка ЛКП «Південне» а.с. 8, 6). Крім цього, у вказаній квартирі зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання позивача.

З 2012 року позивач намагається вселитись у квартиру, співвласником якої він є та у якій зареєстроване місце його проживання (після тривалого проживання окремо з 2006 року), однак інші співвласники чинять йому перешкоди у цьому не надаючи ключів від дверей квартири, замок у яких був змінений та не допускаючи у квартиру. Свої дії, зокрема, відповідач ОСОБА_3 обґрунтовує фактом розірвання шлюбу між нею та позивачем у 2008 році (що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу Серія НОМЕР_1 від 20.05.2008 року а.с. 7), добровільним виїздом його із квартири у 2006 році та створенням нової сім'ї та тривалою несплатою ним витрат на утримання квартири.

З приводу перешкод, що йому чиняться відповідачами у вселенні у спірну квартиру та проживанні у такій позивач звертався у органи внутрішніх справ на що йому було дано відповідь з роз'ясненням про необхідність звернення за захистом своїх порушених цивільних прав до суду (а.с. 9).

Зважаючи на те, що позивач, як співвласник спірної квартири має право на вільне користування, володіння та розпорядження своєю власністю, зокрема, і використання такої як житла, а відповідачі без жодних на те обґрунтованих підстав порушують його таке право не допускаючи його до квартири, не даючи змогу проживати там, тобто чинять йому перешкоди у володінні та користуванні його власністю, таке його право підлягає захисту, шляхом вселення його у спірну квартиру, рішення про що ухвалено судом першої інстанції із вірним посиланням на норми матеріального закону.

Що стосується доводів апеляційної скарги про те, що позивач перестав бути членом сім'ї ОСОБА_3 у зв'язку із розірванням шлюбу між ними, то вказане жодним чином не впливає на реалізацію прав позивача як співвласника спірної квартири та не може бути перешкодою у проживанні у квартирі. Також, на реалізацію його прав на проживання у спірній квартирі не впливає і факт тривалої несплати ним коштів за утримання цього майна, на що вказує ОСОБА_3, що може бути підставою для звернення до нього з вимогою про стягнення несплачених коштів. Що стосується доводів скарги про вихід суду першої інстанції за межі позовних вимог, то такі теж є голослівними, оскільки у заяві (а.с. 32 зв.) позивач уточнив позовні вимоги порівняно із первинними та просив про усунення йому перешкод у користуванні квартирою шляхом вселення, про що і вказав суд першої інстанції у резолютивній частині оскаржуваного рішення.

Решта доводів скарги на правильність рішення суду першої інстанції не впливають, а тому таку слід визнати необґрунтованою та відхилити, рішення ж суду - залишити без змін, як таке, що відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, -

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 9 червня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий : Я.А. Левик

Судді: І.В. Бермес

Р.В. Савуляк