Справа № 141/482/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 жовтня 2015 року смт. Оратів

Оратівський районний суд

Вінницької області

В складі: головуючого судді Слісарчука О.М.

при секретарі Ставничому С.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Оратів цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Автофінанс" про захист прав споживача, визнання договору недійсним та стягнення коштів, за участю позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_3, у відсутності представника відповідача ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Автофінанс", -

В С ТА Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася до Оратівського районного суду Вінницької області з позовною заявою до ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Автофінанс" про захист прав споживача, визнання договору недійсним та стягнення коштів. Позов мотивований тим, що 25 листопада 2014 року ОСОБА_1 уклала договір № 00238 фінансового лізингу з товариством з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Автофінанс" предметом якого є трактор ДТЗ 5404 К. Згідно умов договору вартість предмета лізингу складає 7468,35 доларів США, а в гривневому еквіваленті вартість предмета лізингу становить 118000 гривень. Позивачем було сплачено згідно договору 50 % вартості трактора у сумі 59000 грн., що підтверджується квитанцією від 25.11.2014 року .

Після сплати вказаної суми представник відповідача запевнив позивача, що трактор буде доставлено у найкоротший термін. Однак трактор позивачу не був переданий у визначені терміни договором, та при детальному вивченні договору ОСОБА_1 усвідомила, що помилялася щодо правової природи укладення договору та настання тих наслідків, які можуть діяти в порівнянні з тими які вона очікувала.

За умовами договору фінансового лізингу № 00238 лізингодавець зобовязався придбати предмет лізингу трактор ДТЗ 5404 К та передати його у користування йому як, лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених договором. Предмети договору передаються в користування протягом строку не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця авансового платежу (50% від вартості предмета лізингу), комісії за організацію та оформлення договору (10% від вартості предмету лізингу) та комісії за передачу предмета лізингу (3% від вартості предмету лізингу). Лізингоодержувач має можливість сплачувати авансовий платіж впродовж 12 місяців з моменту підписання договору платежами, визначеними в додатку М» 1 до договору.

Також ОСОБА_1 сплатила ТОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс» адміністративний платіж у розмірі 10% від вартості предмета лізингу (згідно Додатку №1) в розмірі 11800 грн., що підтверджується квитанцією від 04.12.2014 року.

Вчитавшись у зміст договору та проконсультувавшись у юриста, позивач ОСОБА_1 зрозуміла, що відповідач ввів її в оману не лише тим, що спонукав сплатити 10% від вартості трактора, які ні при жодних умовах договору не буде зараховано до лізингових платежів, а й тим, що розмір лізингових платежів, куди входить і вартість трактора, залишається невизначеним, оскільки продавця ще не обрано і обирати його буде відповідач на власний розсуд, що суперечить закону та може поставити ОСОБА_1 в край невигідні умови. Ці та інші істотні умови договору позивач вважає несправедливими, такими що порушують принцип добросовісності, справедливості та рівності сторін.

Разом з тим, у договорі в розділі «визначення термінів» та по тексту договору цей платіж значиться як першочерговий одноразовий адміністративний платіж у розмірі 10% від вартості предмета лізингу (згідно Додатку №1) за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору. При цьому додатково зазначено, що таке призначення вказаного платежу зберігається незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату.

З наведеного можна зробити висновок, що відповідач умисно вказав в квитанції на сплату інше призначення платежу. Такі дії відповідача позивач ОСОБА_1 вважає нечесними та недобросовісними.

Крім цього, згідно п. 3.2.7 договору у випадку невиконання лізингодавцем свого зобов'язання придбати предмет лізингу, він повертає лізингоодержувачу лише п'ятдесят відсотків сплаченого адміністративного платежу.

Вказане означає, що за невиконання договірного зобов'язання лізингодавець не несе відповідальності перед лізингоодержувачем, а навпаки одержує від нього вигоду у розмірі 50% . Така умова договору є несправедливою, як сама по собі, так і з огляду на те, що згідно п. 12.1 цього договору наслідком розірвання договору з ініціативи лізингоодержувача, який не отримав транспортний засіб, є утримання з нього штрафу в розмірі 40% від сплаченого авансового платежу та неповернення йому усієї суми адміністративного платежу.

Надання послуг при придбанні товару за оспорюваним договором фінансового лізингу, який укладено на умовах програми «АвтоФінанс», та умовами якого передбачена сплата коштів авансом від фізичної особи 78 місяців, а також комісії за організацію та оформлення договору, комісії за передачу предмета лізингу, містить ознаки фінансової послуги, пов'язаної з прямим та опосередкованим залученням фінансових активів від фізичних осіб. Відповідно до ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб, може здійснюватися лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії.

Окремою спеціальною нормою передбачено, що договір найму транспортного засобу, який укладається за участю фізичної особи, підлягає нотаріальному посвідченню і в силу приписів ст. 806 ЦК України ці спеціальні вимоги повинні застосовуватись до договорів фінансового лізингу, які укладаються з фізичною особою відносно лізингу транспортного засобу.

Договір фінансового лізингу № 00238 , який укладено позивачем та відповідачем по справі нотаріально не посвідчено, а за його умовами у лізинг фізичній особі передасться транспортний засіб.

ТОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс» не має ліцензії для надання будь-яких фінансових послуг із залученням фінансових активів від фізичних осіб, договір лізингу № 00238 нотаріально не посвідчений,умови договору про поставку позивачу трактора не виконано по даний час , а тому діяльність, якою займається відповідач, є нечесною та такою, що заборонена Законом України «Про захист прав споживачів», укладені договори нікчемними.

Оскільки відповідач не надав позивачу ОСОБА_1 повну, достовірну та доступну інформацію відносно предмета договору та умов договору та по даний час не надав їй предмет лізингу трактор ДТЗ 5404 К , в строки передбачені договором, позивач неодноразово зверталася до ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» про повернення їй її грошей, однак позивачу відмовлено.

Відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів» зі позивачем ОСОБА_1 було укладено несправедливі умови договору та оскільки ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» не надала йому трактор та не повернула сплачені кошти, чим порушила її права та вимоги чинного законодавства, позивач змушена звернутися з даним позовом до суду, та просити суд визнати договір фінансового лізингу № 00238 від 25 листопада 2014 року укладений між позивачем та ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» недійсним , та стягнення грошових коштів .

На даний час ціни в державі виросли в декілька разів, на сьогоднішній день ціна вказаного трактора підвищилась і вказаний трактор ДТЗ 5404 К коштує 259233 гривень .

Відповідно до п.7 ст.8 Закону України «Про захист прав споживачів» при розірванні договору розрахунки із споживачем у разі підвищення ціни на товар провадяться виходячи з його вартості на час пред'явлення відповідної вимоги, а в разі зниження ціни - виходячи з вартості товару на час купівлі. Гроші, сплачені за товар, повертаються споживачеві у день розірвання договору, а в разі неможливості повернути гроші у день розірвання договору - в інший строк за домовленістю сторін, але не пізніше, ніж протягом семи днів.

Таким чином 50 % вартості трактора на даний час становить 129616,5 грн. В звязку з чим підлягає стягненню з ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» на її користь грошові кошти у сумі 129616,5 ( 50 % вартості трактора на даний час ), 11800 грн. (адміністративний платіж у розмірі 10% від вартості предмета лізингу) , а всього 141416,5 грн.

Згідно ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», умови договору є несправедливими, якщо всупереч добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс прав та обов'язків на шкоду споживача.

За положеннями ч. 1, п. 7 ч. 3, ч. 6 ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів" нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача оману або є агресивною. Забороняються як такі, що вводять в оману: утворена експлуатація або сприяння розвитку пірамідальних схем, коли споживач сплачує за можливість "одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів до такої схеми, а не за рахунок продажу або споживання продукції. Правочини. здійснені: використанням нечесної підприємницької практики , є недійсними.

Статтями 798, 799 ЦК України встановлено, що предметом договору найму транспортного засобу можуть бути повітряні, морські, річкові судна, а також наземні самохідні транспортні засоби тощо. Договором найму транспортного засобу може бути встановлено, що він передається у найм з екіпажем, який його обслуговує. Сторони можуть домовитися про надання наймодавцем наймачеві комплексу послуг для забезпечення нормального використання транспортного засобу. Договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до частини 1 статті 220 ЦК у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Відповідно до ч.2 ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів» при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання про відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Просить визнати договір фінансового лізингу № 00238 від 25 листопада 2014 року , укладений між ОСОБА_1, та товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» недійсним. Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс»( 01001, м. Київ, вул. Шовковична, 42-44, офіс 9СД2, , рахунок 3 в ПАТ "ОСОБА_4 Аваль", МФО 380805) на користь ОСОБА_1 , 141416 гривень 50 копійок .

Позивач ОСОБА_1, представник позивача ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Просять визнати договір фінансового лізингу № 00238 від 25 листопада 2014 року , укладений між ОСОБА_1, та товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» недійсним. та стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» на користь ОСОБА_1 , 141416 гривень 50 копійок .

Представник відповідача ТОВ ""Лізингова компанія ""Автофінанс" ОСОБА_5, будучи належним чином повідомлена про день та час розгляду справи в судове засідання не з'явилася, надавши суду заяву про розгляд справи без її участі на підставі наявних у справі доказів. Крім цього, подала до суду заперечення в якому просить відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі мотивуючи тим, що позов є безпідставним та необґрунтованим, ніхто позивача в оману не вводив, оскільки позивачем був підписаний договір на кожній сторінці і в цьому договору були викладені обставини сплати адміністративного платежу, його розмір, умови договору, порядок передачі предмету лізингу, права та обов'язки сторін, порядок розірвання договору. Що відсутності ліцензії, то ТОВ "Лізингова компанія ""Автофінанс" займається виключним видом господарської діяльності по наданню послуг з фінансового лізингу без набуття спеціального статусу фінансової установи та отримало відповідну Довідку ФЛ №1217 від 11.09.2012 року видану Державною комісією з регулювання ринків фінансових послуг України . Щодо нотаріальної форми правочину, то не існує норми, яка б встановлювала обовязковість нотаріального посвідчення договорів фінансового лізингу. Щодо істотних обставин справи, то 26.11.2014 року позивач ОСОБА_1 сплатила на рахунок ТОВ "Лізингова компанія ""Автофінанс" адміністративний платіж в розмірі 11800 грн. та 04.12.2014 року авансовий платіж в розмірі 59000 грн. Відповідно до п.1.7 Договору предмет лізингу передається в користування Лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 120 (сто двадцять) робочих днів з моменту сплати Лізингоодержувачем на рахунок Лізингодавця Адміністративного платежу (10% вартості товару) , Авансового платежу (50% від вартості Предмету Лізингу) та Комісії за передачу предмета лізингу (3% від вартості Предмета Лізингу); у разі наявності, сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах у викладених у п. 9.4. ст. 9 даного Договору, або різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п. 9.6. ст. 9 даного Договору. Оскільки позивачем не було виконано умов договору, а саме не було сплачено за договором Комісію за передачу товару в розмірі 3% від вартості товару, у звязку з чим ТОВ ""Лізингова компанія ""Автофінанс" відсутня можливість передати обраний позивачем товар у володіння та користування.

Суд, дослідивши надані сторонами документи і матеріали, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню.

Стаття 202 ЦК України визначає правочин як дію особи, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правомірність правочину означає, що він є юридичним фактом, який породжує ті правові наслідки, наступу яких бажають сторони і які відповідають вимогам закону.

Відповідно до частини 1 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно із законом правочин завжди є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до частини 1 статті 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Аналогічне визначення договору лізингу міститься і у статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг».

В судовому засіданні встановлено, що 25 листопада 2014 року між ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» в особі представника ОСОБА_6 та ОСОБА_1 був укладений договір фінансового лізингу № 00238. Договір укладений з метою придбання транспортного засобу - трактора ДТЗ 5404 К вартістю 7468,35 доларів США, а в гривневому еквіваленті вартість предмета лізингу становить 118000 грн. Предмет лізингу зазначений у п. 1.1 договору та специфікації, що є додатком до договору.

Відповідно до п. 1.3 договору фінансового лізингу № 00238 лізингодавець зобов'язався придбати предмет лізингу трактор ДТЗ 5404 К. та передати його у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених договором.

Пунктом 1.7 договору фінансового лізингу передбачено, що предмет Лізингу, в даному випадку транспортний засіб трактор ДТЗ 5404 К, передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця: адміністративного платежу (10% від предмета лізингу), авансового платежу (50% від вартості предмета лізингу), та комісії за передачу предмета лізингу (3% від вартості предмету лізингу) у разі наявності, сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах у викладених у п. 9.4. ст. 9 даного Договору, або різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п. 9.6. ст. 9 даного Договору.

Відповідно до п. 9.4 договору фінансового лізингу лізингоодержувач має можливість сплачувати авансовий платіж впродовж 12 місяців з моменту підписання договору платежами, визначеними в додатку № 1 до договору. На авансовий платіж який сплачується у відповідності до додатку №1 не нараховуються жодні відсотки.

25 листопада 2014 року позивач на виконання договору фінансового лізингу № 00238 від 25 листопада 2014 року сплатив відповідачу кошти в сумі 59000,00 грн. як авансовий платіж (50% від вартості предмета лізингу), що підтверджується квитанцією №15/16 від 25.11.2014 року.

14 грудня 2014 року позивач на виконання умов договору фінансового лізингу № 00238 від 25 листопада 2014 року сплатив відповідачу кошти в сумі 11800,00 грн., як адміністративний платіж (10% від предмета лізингу)що підтверджується квитанцією №38 від 04.12.2014 року.

Після здійснення вказаних виплат позивач припинив виконувати умови укладеного договору, обраний товар у володіння та користування позивачу переданий не був.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частин 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до положень, закріплених у ч. 1, п. 7 ч. 3, ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», забороняється здійснення нечесної підприємницької практики. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.

За положеннями ч. 2 ст. 19 такою, що вводить споживача в оману є підприємницька практика, якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно: характеру, атрибутів та прав продавця або його агента, зокрема інформації про його особу та активи, кваліфікацію, статус, наявність ліцензії, афілійованість та права інтелектуальної або промислової власності, його відзнаки та нагороди. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Відповідно до пункту 1 статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансова установа - юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, - інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг.

Виходячи зі змісту положень Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» юридична особа, яка надає фінансову послугу, має бути внесена до державного реєстру фінансових установ.

Законом України від 02 червня 2011 року «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання ринків фінансових послуг»(введено в дію з 09 січня 2012 року) внесено зміни до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та регулювання ринків фінансових послуг» та доповнено п. 11-1, відповідно до якого до фінансових послуг віднесено послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах.

На підставі цього Закону Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг (як уповноважений державний орган), розпорядженням від 09 жовтня 2012 року № 1676 «Про затвердження Ліцензійних умов провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах» затвердила Ліцензійні умови провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах.

Ліцензійні умови закріпили визначення, сутність, правовий статус учасників (і вимоги до них) такого виду фінансових правовідносин, як придбання товарів у групах.

З аналізу Ліцензійних умов слід зробити висновок про те, що діяльність таких груп направлена на легітимне використання фінансової схеми із залученням грошових коштів споживачів для придбання певного виду товарів та/або послуг.

Згідно з п. 1.2 ч. 1 Ліцензійних умов адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групі - це фінансова послуга, що надається ліцензіатом і передбачає залучення грошових коштів учасників групи, об'єднання цих коштів з метою придбання та розподілу товарів між учасниками групи.

Відповідач ТОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс» отримало Довідку ФЛ № 848 від 11.09.2012 року, видану Державною комісією з регулювання ринків фінансових послуг України, за якою ТОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс» взято на облік як фінансову установу з правом надавати послуги з фінансового лізингу.

Виходячи з викладеного, здійснення відповідачем діяльності по наданню послуг з фінансового лізингу не потребує ліцензування.

Відповідно до п. 7 ч. 3 ст.ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» забороняються як такі, що вводять в оману, утворення, експлуатація або сприяння розвитку пірамідальних схем, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів до такої схеми, а не за рахунок продажу або споживання продукції. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Придбання товарів у групах за умови отримання відповідного дозволу та дотримання всіх встановлених вимог є легітимною підприємницькою діяльністю.

Укладений сторонами правочин передбачає одержання споживачем необхідного йому товару, визначають умови, за яких такий товар може бути одержаний (у тому числі закріплює відповідні права та обов'язки сторін), а тому такий правочин не містять ознак пірамідальної схеми.

За таких обставин, посилання позивача на нікчемність укладених правочинів через їх невідповідність Закону України «Про захист прав споживачів» є необґрунтованими.

Безпідставними суд вважає твердження позивача про обов'язковість нотаріального посвідчення договору лізингу.

Відповідно до ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом.

Частиною 3 ст. 806 ЦК України зазначається, що особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом.

У частині 1 ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» визначено форму договору фінансового лізингу: «Договір лізингу має бути укладений у письмовій формі».

Частина 2 ст. 799 ЦК України регулює окремий вид цивільно-правових відносин - найм (оренда) транспортного засобу (параграф 5 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору фінансового лізингу застосовуються лише загальні положення про найм (оренду). Норми загальних положень про найм (оренду) викладені виключно в параграфі 1 глави 58 ЦК України.

Застосування до фінансового лізингу норм, що регулюють окремі види найму (оренди), чинним законодавством не передбачено.

Відносини, що виникають у зв'язку з договором лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку та Законом України «Про фінансовий лізинг»(частина 2 статті 806 ЦК України та частина 1 статті 2 Закону України «Про фінансовий лізинг»).

За договором лізингу майновий інтерес лізингодавця полягає у розміщенні та майбутньому поверненні з прибутком грошових коштів, а майновий інтерес лізингоодержувача - в можливості користуватися та придбати предмет лізингу у власність.

Згідно зі статтею 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом та інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Належне виконання лізингоодержувачем обов'язків зі сплати всіх лізингових платежів, передбачених договором лізингу, означає реалізацію ним права на викуп отриманого в лізинг майна.

Таким чином, на правовідносини, що складаються між сторонами договору лізингу щодо одержання лізингодавцем лізингових платежів у частині покупної плати за надання майна в майбутньому у власність лізингоодержувача, поширюються загальні положення про купівлю-продаж.

Вимоги щодо нотаріального посвідчення договору найму (оренди) транспортного засобу за участю фізичної особи встановлені ч. 2 ст. 799, яка міститься у параграфі 5 Глави 58 ЦК України «Найм (оренда) транспортного засобу», а загальні положення про найм (оренду) визначаються параграфом 1 цієї Глави.

Статтею 692 ЦК України встановлено, що покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару, встановлену в договорі. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

Згідно зі статтею 697 ЦК України договором може бути встановлено, що право власності на переданий покупцеві товар зберігається за продавцем до оплати товару або настання інших обставин.

За договором фінансового лізингу (ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг») лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Отже, спірний договір лізингу є непрямим лізингом.

Позивач ОСОБА_1 стверджує, що працівники компанії ввели її в оману, вказавши, що після сплати 10% вартості трактора, а саме 118000 грн. вона отримає предмет лізингу. Однак, як зазначила сама позивач, договір, який нею підписаний в цілому і кожна сторінка окремо, вона не читала, а тому її твердження є безпідставними. Крім цього, позивачем не доведено, що компанія навмисно ввела її в оману, щодо умов договору. Наявність умислу є необхідною умовою для визнання договору недійсним з підстав обману (ст. 229 ЦК України).

За договором лізингу (ст. 806 ЦК України) одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Пунктом 9.1 Договору передбачено право лізингоодержувача при обов'язковій умові сплати в повному обсязі заборгованості за лізинговими платежами, сплати можливих штрафних санкцій та відшкодування збитків, придбати у власність (викупити) предмет лізингу по його залишковій вартості за окремо укладеним договором купівлі-продажу.

Відповідно до положень ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч. 2 ст. 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Для кваліфікацій умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше - умови договору порушують принцип добросовісності; по-друге - умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє - умови договору завдають шкоди споживачеві.

Тому суд вважає, що у даному договорі відсутні ознаки «несправедливих умов договору».

Позивач ОСОБА_1 Л,П. сплатив лише авансовий платіж (50% від вартості предмету лізингу) та комісію за організацію та оформлення даного договору (10% від вартості предмета лізингу) та не вчиняв інших дій, передбачених умовами договору, для досягнення мети направленої на придбання трактору. В такому разі відповідач позбавлений можливості приступити до виконання своїх договірних обов'язків, а отже, стверджувати про наявність недобросовісності з боку відповідача (при невиконанні своїх обов'язків) не можливо.

Також і відсутній дисбаланс договірних прав та обов'язків, так як, з договором лізингу майновий інтерес лізингодавця полягає у розміщенні та майбутньому поверненні з прибутком грошових коштів, а майновий інтерес лізингоодержувача - в можливості користуватися та придбати предмет лізингу у власність.

Відповідно до п. 1.7. Договору предмет договору передається в користування Лізингоодержувачу протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати Лізингоодержувачем на рахунок Лізингодавця Авансового платежу (50% від вартості Предмета Лізингу), Комісії за організацію та оформлення даного Договору (10% від вартості Предмету Лізингу) комісії за Передачу Предмету Лізингу (3% від вартості Предмета Лізингу).

Належне виконання лізингоодержувачем обов'язків зі сплати всіх лізингових платежів, передбачених договором лізингу, означає реалізацію ним права на викуп отриманого в лізинг майна.

З аналізу умов договору не вбачається істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків на шкоду позивача, а отже, твердження про завдання шкоди позивачу є безпідставним та недоведеним.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» істотними умовами договору лізингу є предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користуватись предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно ст. 16 цього Закону сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж, як винагорода лізингодавцю за отримане у лізинг майно, компенсацію відсотків за кредитом та інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Що стосується обов'язкової наявності у договорі лізингу такої умови, як вказівка продавця товару, яка зазначала б у кого саме буде придбано товар для лізингоодержувача, то така умова не є істотною для договорів фінансового лізингу та не вимагається законодавством. Лізингодавець вправі обирати на свій власний розсуд продавця обраного товару. У визначеннях договору фінансового лізингу зазначено, що продавець визначає юридичну чи фізичну особу - суб'єкта підприємницької діяльності, найменування, адресу та реквізити якої зазначено в акті приймання-передачі предмета лізингу, який є предметом даного договору. До того ж, лізингодавець на момент укладення договору не може передбачити в якого саме продавця буде придбаний товар, оскільки саме від лізингоодержувача залежить який товар необхідно придбати, він нього залежить коли даний товар буде придбано, де саме забажає отримати товар тощо.

Умовами договору чітко передбачено, що лізингодавець зобов'язаний придбати обраний клієнтом товар та здійснити всі необхідні дії щодо його реєстрації та страхування, і, після сплати лізингоодержувачем всіх передбачених договором платежів, передати його у користування та володіння лізингоодержувачу.

Статтями 7 та 11 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено право лізингоодержувача відмовитись від договору лізингу в односторонньому порядку та право вимагати розірвання договору лізингу.

Отже, законодавством передбачено порядок, умови та наслідки розірвання договорів лізингу в односторонньому порядку, тобто, передбачена можливість відмовитись від правочину в разі неналежного виконання лізингодавцем умов договору.

Відповідно до п. 12.1 Договору, Лізингоодержувач, який сплатив адміністративний платіж, частково або повністю сплатив авансовий внесок та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням, про що має повідомити Лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо розірвати договір, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу Лізингодавця. В такому випадку поверненню підлягає 60% (шістдесят відсотків) від сплаченого авансового платежу та/або частини Авансових платежів, 40% (сорок відсотків) Лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Адміністративний платіж в такому випадку поверненню не підлягає.

Позивачем ОСОБА_1 не надано доказів про звернення до відповідача з письмовою заявою про розірвання договору, як це передбачено п.12.1. Договору , як і не надано доказів того, що позивач в строки передбачені договором, позивач неодноразово зверталася до ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» про повернення їй її грошей, і їй у цьому було відмовлено.

Також позивачем ОСОБА_1 не надано доказів про те, що на сьогоднішній день ціна вказаного трактора підвищилась і вказаний трактор ДТЗ 5404 К коштує 259233 гривень. На підтвердження вказаних обставин позивач ОСОБА_1 Л,П. надає роздруківку ціни трактора із інтернету, що в відповідно до ст.ст. 58, 59 ЦПК України не може бути належним та допустимим доказом, оскільки не містить ні назву магазину, ні дату станом на яку вказано ціну, ні будь-яких інших реквізитів, тому суд не бере до її до уваги.

Тому вимогу про стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» на користь ОСОБА_1 141416 гривень 50 копійок позивачем безпідставно сформульовано та вона є необґрунтованою.

Однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно положень ст. 10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до положень ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити.

Вирішуючи питання судових витрат, суд керується нормами ст. 79, 88 ЦПК України, а тому у разі відмови в задоволенні позову позивача звільненого від сплати судового збору, судові витрати компенсуються за рахунок держави в порядку встановленому Кабінетом Міністрів України.

На підставі викладеного, ст.ст. 202, 203, 215, 692, 697, 799, 806 ЦК України, ст.ст. 1, 2, 6, 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», ст.ст. 1, 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», керуючись ст.ст. 10, 11, 15, 57-60, 64,79, 88, 179, 208, 209, 212-215, 218, 294, 296 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Автофінанс" про захист прав споживача, визнання договору недійсним та стягнення коштів - відмовити.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення. Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Вінницької області через Оратівський районний суд.

СУДДЯ О.М. Слісарчук

Повний текст рішення виготовлено 20.10.2015 року