У Х В А Л А І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 15 жовтня 2015 року м. Київ Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі: Попович О.В., Коротуна В.М., Маляренка А.В., розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Кучер А.А., відділ реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області, про визнання недійсним договору дарування, скасування державної реєстрації, за касаційною скаргою ОСОБА_5 в особі представника ОСОБА_8 на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 січня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 червня 2015 року, - в с т а н о в и л а: 23 липня 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Кучер А.А., відділ реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області, про визнання недійсним договору дарування, скасування державної реєстрації, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що укладаючи договір дарування помилилася щодо обставин, які мають значення щодо прав та обов'язків сторін, не розуміла, що за життя позбавляється права власності на квартиру і свого єдиного житла. Іншого житла у неї не має. В обґрунтування позову зазначила, що їй на праві власності належала квартира АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 18 січня 2000 року Третьою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 2-64. В даній квартирі зареєстровані: вона, як власниця та два її сини - ОСОБА_5 та ОСОБА_9. Оскільки вона є інвалідом другої групи, пов'язано з захворюваннями опорно-рухливого апарату, непрацездатна, обмежена в рухах, постійно відчуває сильний нестерпний біль, то потребує сторонньої допомоги. ЇЇ сини, скориставшись її станом здоров'я, умовили її укласти договір дарування квартири АДРЕСА_1 і зобов'язалися доглядати її до кінця життя. 04 листопада 2013 року між сторонами був укладений договір дарування, за умовами якого позивач подарувала своїм синам (відповідачам по справі) в рівних частках квартиру АДРЕСА_1 в обмін на те, що відповідачі будуть її доглядати, утримувати, опікуватися про неї, оплачувати комунальні послуги. Після укладення договору дарування відповідачі змінили своє ставлення до неї. На початку 2014 року відповідачу не надають позивачці ніякої допомоги, ображають її, залякують її, що приведуть в квартиру квартирантів корейської національності, комунальні послуги сплачує вона сама. Добровільно відповідачі не бажають розірвати договір. Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 січня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 червня 2015 року, позовні вимоги ОСОБА_4 задоволені частково. Визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, ОСОБА_9, посвідчений 04 листопада 2013 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кучер А.П., реєстр № 5985. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат. У касаційній скарзі ОСОБА_5 в особі представника ОСОБА_8, посилаючись на оцінку доказів по справі, просить скасувати рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 січня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 червня 2015 року, направити справу на новий судовий розгляд до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська. Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, законність та обґрунтованість судових рішень в межах касаційного оскарження, ознайомившись із запереченнями на касаційну скаргу, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав. Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права. Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належала на праві власності ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 18 січня 2000 року Третьою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою на реєстровим № 2-64 (а.с. 13). 04 листопада 2013 року було укладено договір дарування на квартиру АДРЕСА_1 між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, ОСОБА_9, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кучер А.А. на реєстровим № 5985. До укладення оспореного договору відповідачі надавали допомогу позивачці, яка є інвалідом другою групи (а.с.17), не працездатна, пенсіонер за інвалідністю, потребувала сторонньої допомоги, обіцяли її доглядати до кінця її життя, що і спонукало позивачку укласти договір дарування квартири АДРЕСА_1 своїм синам (відповідачам по справі) у рівних частках. Однак відповідачі свою обіцянку не виконали, мають намір її вижити із квартири, яка є єдиним її житлом. Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, виходив із положень статей 215, 229, 717 ЦК України та зазначив, що оспорюваний договір порушує права позивачки, яка, в силу свого віку і стану здоров'я, укладаючи договір, мала на меті відчуження на користь відповідачів квартири, яка є її єдиним житлом за умови довічного утримання і якби не помилка в правовій природі правочину та його правових наслідках, то спірний договір не був би укладений. Крім того, судом установлено, що деякий час до і після укладення оспорюваного правочину відповідачі здійснював догляд за позивачкою. З такими висновками погодився й суд апеляційної інстанції. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 229 ЦК України). З роз'яснень, які викладені в п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», убачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. У справі яка переглядається, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, задовольняючи позовні вимоги в частині визнання недійсним договору дарування, дійшов переконливих висновків про наявність помилки при укладенні договору дарування. Доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваних судових рішень не дають підстав для висновку про те, що судами попередніх інстанцій при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. ст. 338-341 ЦПК України є підставами для скасування судових рішень. Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у х в а л и л а: Касаційну скаргу ОСОБА_5 в особі представника ОСОБА_8 на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 січня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 червня 2015 року, відхилити. Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 січня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 червня 2015 року, залишити без змін. Ухвала оскарженню не підлягає. Колегія суддів: О.В. Попович В.М. Коротун А.В. Маляренко
й