22-ц/775/1081/2015(м)
Головуючий в 1 інстанції Вайновська О.Є.
Доповідач Пономарьова О.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 жовтня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області в складі:

головуючого судді Пономарьової О.М.,

суддів Ігнатоля Т.Г., Лоленко А.В.,

при секретарі Зливка І.І.,

за участю

представника відповідача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі Донецької області цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Український Бізнес Банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Український Бізнес Банк» про встановлення нікчемності умов кредитного договору, за апеляційною скаргою відповідача за основним позовом ОСОБА_3 на рішення Володарського районного суду Донецької області від 14 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Володарського районного суду Донецької області від 14 вересня 2015 року задоволені позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Український Бізнес Банк» (далі ПАТ «Український Бізнес Банк») до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Стягнуто солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь ПАТ «Український Бізнес Банк» заборгованість за кредитним договором №КАВНКФ/1005943.1 від 09 листопада 2012 року у сумі 194 145 гривень 43 копійки. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ПАТ «Український Бізнес Банк» про встановлення нікчемності умов кредитного договору відмовлено. Розподілені судові витрати.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процессуального права, просить рішення суду скасувати частково та ухвалити нове рішення, яким частково задовольнити позовні вимоги ПАТ «Український Бізнес Банк» та стягнути з відповідачів солідарно заборгованість за кредитним договором в розмірі 10 147,50 грн. Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити і встановити з моменту укладання нікчемність пункту 4.3 кредитного договору №КАВНКФ/1005943.1 від 09 листопада 2012 року та зобов'язати ПАТ «Український Бізнес Банк» здійснити перерахунок заборгованості за договором, і на дату стягнення додаткових платежів зарахувати в рахунок погашення основної суми кредиту отримані від ОСОБА_3 грошові кошти в якості комісії за розрахункове обслуговування в розмірі 1,5% від суми кредиту та комісійної винагороди за супровід кредитного договору у розмірі 0,39% від початкової суми кредиту. Визнати недійсними п. 3.3, п.3.4, п.6.5, кредитного договору в частині умов щодо страхування предмету застави в страховій компанії, яка ремоендована банком, та наслідків відмови застрахувати майно в цій страховій компанії. Апелянт зазначає, що банк відповідно до вимог діючого законодавство не має права вигадувати для споживача додаткові супутні послуги при здійсненні споживчого кредитування, в кредитному договорі не зазначено, в чому полягає зміст таких додаткових послуг та не надані докази, чи надавалися вони взагалі. Законодавством про страхування визначена пряма заборона нав'язувати страхування у конкретого страховика, а тому такі вимоги кредитного договору суперечать нормам закону. Оскільки в порушення положень кредитного договору банк не звертався до відповідачів з вимогою про дострокове погашення кредиту, у відповідачів не настав обов'язок щодо дострокового повернення всієї суми позики.

В судовому засіданні апеляційної інстанції представник відповідача ОСОБА_3- ОСОБА_1 підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити.

Представник позивача ПАТ «Український Бізнес Банк» та відповідач ОСОБА_4 в судове засідання апеляційної інстанції не з'явилися, про час та місце судового розгляду повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили і відповідно до частини 2 ст. 77 ЦПК України вважається, що вони не з'явилися у судове засідання без поважних причин.

Відповідно до частини 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_1, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 09 листопада 2012 року між ПАТ «Український Бізнес СБнк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № КАВНКФ/1005943.1, відповідно до умов якого ОСОБА_3 отримала кредит в сумі 219 015,00 грн. для покупки нового автомобілю, з кінцевим терміном повернення кредиту до 08 листопада 2019 року та зобов'язалася сплатити відсотки, комісії, штрафи та інші платежі згідно умов Договору, що підтверджується заявою ОСОБА_3 на видачу кредиту, копією Договору та меморіальним ордером №804_2 від 09 листопада 2012 року.

З метою забезпечення належного виконання ОСОБА_3 своїх зобов'язань за кредитним договором, 09 листопада 2012 року між ПАТ «Український Бізнес Банк» та відповідачем ОСОБА_4 укладено договір поруки № ОБП/1005945.1, за умовами якого останній зобов'язався солідарно нести відповідальність перед банком за виконання ОСОБА_3 зобов'язань за кредитним договором.

В порушення умов кредитного договору ОСОБА_3 не виконала свої зобов'язання, у зв'язку з чим станом на 15 травня 2015 року утворилася заборгованість в розмірі 194 145,43 грн., яка складається з: суми заборгованості за кредитом в розмірі 177 506,48 грн.; суми заборгованості за відсотками в розмірі 12 368,15 грн.; суми заборгованості за щомісячною комісією в розмірі 4 270,80 грн.

Задовольняючи позовні вимоги банку та стягуючи з відповіачів заборгованість за кредитом, суд першої інстанції виходив з доведеності заборгованості за кредитним договором внаслідок неналежного виконання позичальником взятих на себе грошових зобов'язань, що за положеннями кредитного договору є підставою для відновлення прав кредитора обраним позивачем способом - дострокового погашення та повернення виданих кредитних коштів, сплати процентів, нарахованих за кредитом, комісії.

Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 про встановлення нікчемності умов кредитного договору, суд першої інстанції дійшов висновку, що передбачені кредитним договором умови стягнення комісійних виплат банком не суперечать чинному законодавству і є характерною для відносин банківського кредиту при укладенні сторонами кредитного договору. Твердження ОСОБА_3 відносно невідповідності вимогам чинного законодавства положень п. 3.3, п. 3.4, п. 6.5 кредитного договору в частині умови щодо страхування предмету застави та добровільного страхування від нещасного випадку, саме в страховій компанії, яка рекомендована банком, а також санкцій, що передбачені за порушення зазначеної умови, суд визнав безпідставними, оскільки ст. 581 ЦК України дозволяє застрахувати предмет застави за згодою сторін та ОСОБА_3 надала згоду на дані зобов'язання, підписавши кредитний договір.

Судова колегія вважає, що зазначені висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи та вимогам матеріального і процессуального закону.

Згідно із ч.1 ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст.ст. 526, 610 ч.1 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином; порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язань настають правові наслідки, встановлені законом або договором.

За положеннями ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у тій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у тій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно із ч.2 ст. 1054 та ч.2 ст. 1050 ЦК України наслідками порушення позичальником зобов'язання щодо повернення чергової частини суми кредиту є право банку достроково вимагати повернення всієї суми кредиту.

Суд першої інстанції, враховуючи вищевказані положення закону,дійшов обгрунтованого висновку, що факт порушення ОСОБА_3 грошового зобов'язання за кредитним договором № КАВНКФ/1005943.1 від 09листопада.2012 року на загальну суму 194 145,43 грн. знайшов своє підтвердження в судовому засіданні.

Позичальниці ОСОБА_3 та її поручителю ОСОБА_4 було відомо про необхідність виконання взятих на себе зобов'язань, але ж на вимоги банку відповідачі не відреагували. Тому в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором з відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь позивача суд підставно солідарно стягнув суму в розмірі 194 145,43 грн., з яких: 177 506,48 грн. - заборгованість за кредитом; 12 368,15 грн. - заборгованість за відсотками; 4 270,80 грн. - заборгованість за щомісячною комісією.

Відмовляючи в задоволенні зустрічних позовних вимог про встановлення нікчемності та визнання недійсними окремих умов кредитного договору, суд першої інстанції обгрунтовано виходив з того, що статтею 627 ЦК України закріплений принцип свободи договору, згідно з яким сторони вільні в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості.

Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За правилами частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» договір про надання фінансових послуг повинен містити розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків.

За положеннями частини п'ятої статті 11, статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Проте в п.4.3 спірного договору комісія за розрахункове обслуговування та комісія за супровід кредитного договору визначені у процентному відношенні від суми кредиту, відповідно 1,5 % та 0,39% і є незмінними величинами, то такі умови не суперечать як положенням частини п'ятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», так і затвердженому сторонами графіку платежів, згідно з яким боржник повинен сплачувати щомісяця фіксовану суму (додаток 2 а.с. 8).

Відповідно до ст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» від 07 грудня 2000 року №2121-ІІІ, банківський кредит - будь -яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов'язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов'язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. З урахуванням вищезазначеного, до переліку супутніх послуг, які можуть бути надані споживачеві при наданні банком споживчого кредиту, зокрема можуть відноситися: відкриття поточного (карткового) рахунку, здійснення розрахунково-касового обслуговування, забезпечення обслуговування кредитної заборгованості, тощо.

З урахуванням викладених норм закону суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що розрахункове обслуговування, чи обслуговування кредитної заборгованості - є супутньою послугою, за надання якої можливо встановлення комісії.

Пункти 3.1, 3.6. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затвердженого Постановою правління НБУ від 10 травня 2007 року № 168 передбачають, що банки зобов'язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх сукупніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача зазначивши таке: перелік, розмір всіх комісій банку, що пов'язані з наданням, ослуговуванням і погашенням кредиту, в тому числі комісії з обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, тощо, і не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку, зокрема за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо).

Частиною 4 ст. 1068 ЦК України передбачено, що клієнт зобов'язаний сплатити плату за виконання банком операцій за рахунком клієнта, якщо це встановлено договором.

Стаття 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність» передбачає, що комерційні банки самостійно встановлюють процентні ставки та комісійну винагороду по своїх операціях.

Згідно зі ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами НБУ та угодами (договором) між клієнтом та банком.

За умовами пункту 4.3 кредитного договору сторони передбачили обов'язок позичальника сплатити банку: у день видачі грошових коштів через касу банку - комісію за розрахункове обслуговування в розмірі 1,5% від суми кредиту, що перераховується та щомісячно комісію за супровід кредитного договору у розмірі 0,39% від суми кредиту.

У пунктах 2.1 - 2.3 кредитного договору передбачено розрахункове обслуговування позичальника - відкриття кредитного рахунку, видача кредиту шляхом перерахування кредитних коштів на рахунок, відкриття рахунку для зарахування коштів, направлених на погашення заборгованості за договором.

У додатку № 2 до кредитного договору передбачені супутні витрати позичальника, а саме: за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 854,16 грн., комісія за надання кредиту в розмірі 3285,23 грн., страхування в розмірі 16718,16 грн. на рік та послуги нотаріусів в розмірі 2000 грн.

При укладанні кредитного договору позичальник ОСОБА_3 знала про вищезазначені договірні умови і свідомо погоджувалася з ними, про що свідчать п.п. 8.1, 8.2 кредитного договору, відповідно до яких остання була ознайомлена з умовами кредитування в повному обсязі. Договір був підписаний сторонами без будь-яких зауважень чи застережень щодо його умов.

Крім того, в разі незгоди з умовами кредитного договору ОСОБА_3 мала можливість скористатись своїм правом, визначеним ч. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до якого, споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Проте таким правом ОСОБА_3 не скористалася, що свідчить про її згоду з усіма умовами договору, про що також свідчить часткове виконання договору.

З урахуванням викладеного, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що встановлені п. 4.3 кредитного договору комісійні виплати не протирічать чинному законодавству і є характерною для відносин банківського кредиту при укладенні сторонами кредитного договору. Наведені норми законодавства спростовують доводи апеляційної скарги щодо недійсності умов кредитного договору, які передбачають нарахування банком комісії за надання кредиту та обслуговування кредитної заборгованості.

Доводи апелянта ОСОБА_3 щодо невідповідності вимогам чинного законодавства умов п. 3.3, п. 3.4, п. 6.5 кредитного договору в частині умови щодо страхування предмету застави та добровільного страхування від нещасного випадку, саме в страховій компанії, яка рекомендована банком, а також санкцій, що передбачені за порушення зазначеної умови перевірялись судом першої інстанції та обгрунтовано визнані безпідставними, оскільки статтею 581 ЦК України передбачений дозвіл застрахувати предмет застави за згодою сторін, а з матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_3 надала згоду на вказані зобов'язання, підписавши кредитний договір.

З урахуванням положень ст.ст. 3 та 15 ЦПК України, що у порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, суд дійшов обгрунтованого висновку, що умови договору щодо страхування предмету застави та добровільного страхування від нещасного випадку, саме в страховій компанії, яка рекомендована банком, не може бути безумовною підставою для визнання зазначених пунктів договору недійсними в розумінні ст.ст. 203, 215 ЦК України, оскільки ОСОБА_3 не довела в ході судового розгляду, в чому саме полягає порушення її законних прав та інтересів цими полоеннями договору.

Посилання апелянта ОСОБА_3, що банк не звертався до неї з вимогою про дострокове погашення кредиту, в зв'язку з чим у неї не настав обов'язок щодо дострокового повернення всієї суми позики, не можна визнати підставними, оскільки вони суперечать встановленим у справі обставинам та вимогам закону.

Пунктом 6.3 кредитного договору передбачено, що банк має право вимагати від позичальника дострокового розірвання кредитного договору та/або дострокового погашення суми кредиту, процентів, комісій, сплати неустойок і збитків у випадку: непогашення позичальником комісій та/або процентів та/або щомісячного внеску по кредиту згідно графіка протягом двох місяців; ухилення від банківського контролю; недотримання позичальником умов цього договору, несплати позичальником комісій (штрафу, пені), передбачених кредитним договором тощо. Про намір дострокового розірвання кредитного договору та/або дострокового погашення суми кредиту, відсотків, комісій, сплати неустойок і збитків банк письмово повідомляє позичальника. Тобто умовами договору передбачено надсилання позикодавцю повідомлення з вимогою дострокового повернення кредитую

Проте, відповідно до роз'яснень, викладених у п. 24 Постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», пред'явленням вимоги є як направлення/вручення вимог про погашення боргу (залежно від умов договору), так і пред'явлення позову.

Суд першої інстанції правильно збробив висновок про те, що ПАТ «Український Бізнес банк» скористалось правом на захист своїх порушених прав у спосіб, передбачений законодавством України, звернувшись з позовом до суду та що ОСОБА_3 не надала суду доказів, що умови кредитного договору №КАВНКФ/1005943.1 від 09 листопада 2012 року, укладеного між сторонами, суперечать вимогам цивільного законодавства та є порушенням вимог ст. 203 ЦК, а тому відсутні підстави для встановлення нікчемності п. 4.3 та визнання недійсними п.п. 3.3, 6.5, 3.4 кредитного договору .

Судова колегія вважає, що судом першої інстанції в судовому рішенні повно відображені обставини, що мають значення для справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Судова колегія визнає, що наведені в апеляційній скарзі доводи є необґрунтованими і не належать до тих підстав, із якими процесуальне законодавство пов'язує можливість прийняття рішення щодо скасування або зміни оскаржуваного рішення.

У відповідності до частини 1 статті 308 ЦПК України суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну скаргу, якщо встановлює, що суд першої інстанції постановив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу відповідача за основним позовом ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Володарського районного суду Донецької області від 14 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: О.М. Пономарьова

Судді: Т.Г. Ігнатоля

А.В. Лоленко