Справа № 219/8808/15-ц
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
19.10.2015 року
Артемівський міськрайонний суд Донецької області в складі:
головуючого - судді Шевченко Л.В.,
за участю секретаря Брагіної М.В.,
відповідач не зявився,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Артемівськ справу за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Інтерграндкапітал +» про визнання договору майнового лізингу недійсним, стягнення коштів за договором,-
Як вказує позивач, на офіційному сайті Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг відсутня будь-яка інформація щодо ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «Інтерграндкапітал +», а в переліку осіб, які не є фінансовими установами, але мають право надавати окремі фінансові послуги станом на 01.07.2015 року відсутнє таке ТОВ «Інтерграндкапітал +» ЕДРПОУ 31232558, тобто відповідач не отримував дозвільного документу, а саме довідки на право займатися лізинговою діяльністю. Відповідач ввів позивача в оману з приводу того, що має право надання послуг з майнового лізингу та фактично немала права укладати даний договір.
Як зазначає у позовній заяві позивач, внаслідок того, що його ввели в оману та він вимушено сплатив кошти в розмірі 77 800 грн., це призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків. Розмір відшкодування, враховуючи характер та обсяг душевних, психічних страждань, характеру немайнових витрат, позивач оцінює в 5 000 грн.
Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити у повному обсязі на підставах, викладених у позові. Проти ухвалення по справі заочного рішення не заперечував, про що надав суду заяву.
Представник відповідача ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «Інтерграндкапітал+» до судового засідання не зявився, хоча належним чином повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи. Відповідно до ст.74 ЦПК України, відповідач вважається належним чином повідомлений про місце і час розгляду справи.
Відповідач ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «Інтерграндкапітал+» своєчасно і належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду справи, в судове засідання не з»явився, від нього не надійшло повідомлення про причини неявки, не використав наданого законом права на участь у судовому засіданні, тому суд, враховуючи згоду позивача, відповідно до положень частини першої статті 224 ЦПК України вважає можливим провести заочний розгляд справи, вирішити справу за наявними в матеріалах доказами та ухвалити заочне рішення.
Суд, розглянувши подані позивачем документи та матеріали, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «Інтерграндкапітал+» підлягають задоволенню частково з наступних підстав.
Згідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Згідно до ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов»язується передати другій стороні ( лізингоодержувачу) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості з лізингоодержувачем або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов, на певний строк і за встановлену плату.
У відповідності до статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» - фінансовий лізинг це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобовязується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем спеціфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Статтею 16 цього Закону передбачено, що сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором, і такі платежі можуть включати суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов»язані з виконанням договору лізингу.
Відносини, що виникають у звязку з договором фінансового лізингу регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом (стаття 2 Закону України « Про фінансовий лізинг»).
Так, з Договору майнового лізингу № 805286 від 19 серпня 2015 року вбачається, що в цей день між ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «Інтерграндкапітал+», як лізингодавцем, та ОСОБА_1, як лізингоодержувачем, було укладено договір фінансового лізингу, що має назву «Договір майнового лізингу» ( арк.с. 10-20).
Згідно з п.3.1 договору фінансового лізингу, предметом лізингу є автомобіль марки «Kia Sorеntо» 2013 року випуску, модель 2.2 CRDi AT Premium, чорного кольору, кількість 1, вартість 389000 грн. (арк.с.24) Відповідно до ст. 3 Закону України «Про фінансовий лізинг» предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками та віднесена відповідно до законодавства до основних фондів.
Умовами договору фінансового лізингу також передбачено, що складові лізингових платежів, їх суми та дати платежів, визначені у Графіку лізингових платежів у Додатках № 2,3 до цього договору, які є його невідємною частиною (п.8.1 договору).
До складу лізингових платежів включаються: 1) Перший лізинговий платіж, який складається з комісійної винагороди лізингодавця за організаційні заходи, авансу ціни предмета лізингу, комісійної винагороди лізингодавця за передачу предмета лізингу; 2) Періодичний авансовий платіж ціни предмета лізингу; 3) Другий лізинговий платіж (п.8.2 Договору).
Усі поточні авансові та лізингові платежі (в тому числі періодичні лізингові платежі) по даному договору сплачуються лізингоодержувачем рівними частинами з 1-го по 10-е число поточного місяця, що вказується в Додатках №2 та №3 ( п.8.5 Договору).
Згідно Додатку №2 (Графік сплати першого лізингового платежу) вартість предмета лізингу становить 389 000 грн. 00 коп., вартість фінансування (20%) 77 800 грн., щомісячний платіж 16 208 грн. 33 коп., комісія за передачу (3%) 11 670 грн. 00 коп. (арк. с. 22).
Сума, зазначена у Додатку №2 відповідно до п.2.1 договору 77 800 грн. 00 коп. є авансовим платежем, сумою, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу, в розмірі, вказаному в Додатку №2, сплачена лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця до дати передачі предмета лізингу.
Відповідно до п.1.1 вказаного договору, лізингодавець зобовязується придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування майно (предмет лізингу визначений у п.3.1 цього договору), а лізингоодержувач зобовязується прийняти предмет лізингу та сплачувати платежі та інші платежі згідно з умовами цього договору.
Відповідно до ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором.
Лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що беспосередньо повязані з виконанням договору лізингу.
За реквізитами, наданими представником відповідача, ОСОБА_1 було сплачено 78 300,00 грн. (сплачені кошти 77 800,00 грн., комісія банку 500 грн.) на рахунок TOB «Інтерграндкапітал+» з призначенням платежу: «сплата вартості фінансування згідно Договору № 805286» на підставі п.5.4 Договору лізингу № 805286 (арк.с.26).
Відповідно до ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються цим законом, положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.
Крім того, п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансовий лізинг віднесено до фінансових послуг.
Фінансова послуга операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством,- і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів (п.5 ч.1 ст. 1 Закону).
Фінансові послуги надаються фінансовими установами, а також, якщо це прямо передбачено законом, фізичними особами підприємцями (ч.1 ст. 5 Закону).
Згідно до п.1 ч.1 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансова установа - юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), повязані з наданням фінансових послуг у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку.
До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо передбачених законом інші послуги (операції), повязані з наданням фінансових послуг. Не є фінансовими установами (не мають статусу фінансової установи) незалежні фінансові посередники, що надають послуги з видачі фінансових гарантій в порядку та на умовах, визначених Митним кодексом України.
Тобто, чинним законодавством чітко передбачено, що послуги з фінансового лізингу можуть надаватися тільки юридичною особою, що має статус фінансової установи.
Частиною 1,2 ст. 7 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» передбачено, що юридична особа, яка має намір надавати фінансові послуги, зобовязана звернутися до відповідного органу державного регулювання ринків фінансових послуг протягом тридцяти календарних днів з дати державної реєстрації для включення її до державного реєстру фінансових установ.
Відповідно до п.2.1 Положення про надання послуг з фінансового лізингу юридичними особами субєктами господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, затвердженого Розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України за № 21 від 22 січня 2004 року, із змінами, внесеними згідно з Розпорядженнями Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг N 4241 від 24.06.2005 року, N 819 від 03.07.2008 року, Розпорядженнями Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг N 2197 від 13.11.2012 року, N 712 від 05.03.2013 року (надалі Положення), юридична особа має можливість надавати послугу з фінансового лізингу, якщо у предметі діяльності, визначеному установчими (засновницькими) документами, передбачено здійснення діяльності з надання послуг з фінансового лізингу та враховано вимоги законодавства щодо можливості суміщення фінансових послуг, а також за наявності, 1) внутрішніх правил з надання послуги з фінансового лізингу, затверджених уповноваженим органом юридичної особи, згідно установчих документів; 2) кваліфікованих працівників, які безпосередньо здійснюють діяльність з фінансового лізингу (укладання, супроводження та виконання відповідних договорів), які мають вищу освіту за фінансовим, економічним або юридичним напрямами, та не мають непогашеної або незнятої судимості за корисливі злочини; 3) довідки про взяття на облік юридичної особи (далі - Довідка), виданої Держфінпослуг та/або Нацкомфінпослуг ; 4) керівників (засновників), які не мають непогашеної або незнятої судимості за корисливі злочини; 5) документа, що підтверджує право власності або користування приміщенням за місцезнаходженням юридичної особи.
Згідно п.3 ч.1 ст. 9 Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності» відповідно до спеціальних законів господарська діяльність із надання фінансових послуг підлягає ліцензуванню.
Господарською діяльністю в розумінні вказаного Закону є будь-яка діяльність, у тому числі підприємницька, юридичних осіб, а також фізичних осіб підприємців, повязана з виробництвом (виготовленням) продукції, торгівлею, наданням послуг, виконанням робіт.
Органом, що здійснює видачу ліцензій для здійснення фінансовими установами діяльності з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб є національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг (п.4 ч.1 ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»).
Здійснення діяльності з надання будь-яких фінансових послуг, дозволяється тільки після отримання відповідної ліцензії (ч.2 ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»).
Разом з тим, відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами вимог, які встановлені частинами першою- третью, пятою та шостою статті 203 ЦК України. А вищевказаними положеннями ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, особа, яка вчиняє правочин повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності і волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, при цьому правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
У преамбулі договору зазначено: «Лізингова компанія TOB «ІГК+», далі за текстом «Лізингодавець» в особі ОСОБА_3, що діє на підставі Довіреності № 88 від 29 січня 2015 року та ОСОБА_1 (далі за текстом «Лізингоодержувач»), іменовані разом «Сторони», а кожна окремо - «Сторона», уклали даний Договір фінансового лізингу (надалі за текстом «Договір») на наступних умовах...» (арк.с.10-20).
За таких обставин суд приходить до обгрунтованого висновку, що відповідач у договорі зазначив про себе неправдиві відомості, назвавшись лізинговою компанією, що не відповідає дійсності та обґрунтовано вище.
По-друге, відповідач уклав з ОСОБА_1 договір фінансового лізингу за відсутності необхідного обсягу цивільної дієздатності, що є необхідною умовою для чинності правочину згідно ч. 2 ст. 203, 227 ЦК України та ввів його в оману щодо свого права на укладання договору без відповідного дозволу (ліцензії).
Так, згідно ч. 4 ст. 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», яка визначає права на здійснення операцій з надання фінансових послуг зазначено: «Можливість та порядок надання окремих фінансових послуг юридичними особами, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, визначаються законами та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання діяльності фінансових установ та ринків фінансових послуг, виданими в межах їх компетенції».
Як вбачається із наведеного вище Положення (п.2.1) для набуття права на здійснення послуг фінансового лізингу, у т.ч. укладання договорів фінансового лізингу із своїми контрагентами, юридична особа має виконати ряд умов та отримати у Нацкомфінпослуг довідку про взяття її на облік, що по суті є дозвільним документом, який обумовлює правомірність здійснення юридичною особою цієї фінансової послуги.
З огляду на положення зазначених вимог чинного законодавства України суд вважає, що послуги з фінансового лізингу ТОВ « «Інтерграндкапітал+» мало право здійснювати лише за умови набуття статусу фінансової установи, та отримання відповідних ліцензій.
З огляду на вказане вище, суд приходить до висновку, що станом на 19 жовтня 2015 року інформація про ТОВ « «Інтерграндкапітал+» до Державного реєстру фінансових установ та Реєстру осіб, які не є фінансовими установами, але мають право надавати окремі фінансові послуги, що веде Нацкомфінпослуг не вносилася. ОСОБА_2 статусу фінансової установи не набувало, ліцензії на здійснення діяльності з надання фінансових послуг не отримувало, тобто відповідач не мав права на здійснення діяльності з надання будь-яких фінансових послуг. Відповідачем також не надано доказів щодо можливості здійснення ним діяльності у відповідності до п.2.2 вищевказаного Положення.
Відсутність у відповідача статусу фінансової установи та ліцензії на здійснення діяльності з надання послуг фінансового лізингу доводить про неможливість виконання умов договору фінансового лізингу з боку ТОВ «Інтерграндкапітал+».
У відповідності до ч. 1 ст. 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.
Згідно приписів ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1 статті 229 цього Кодексу) такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.
Частина 1 ст. 229 ЦК України встановлює, що істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов»язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.
Відповідно до п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним».
Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України) мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.
Пунктом 20 цієї ж Постанови передбачено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї із сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Норми статті 230 ЦК України не застосовуються щодо односторонніх правочинів.
Таким чином, суд вважає, що в даному випадку має місце умисне замовчування представником ТОВ «Інтерграндкапітал+» відсутності у ОСОБА_2 статусу фінансової установи та відсутності ліцензії на здійснення діяльності з надання послуг фінансового лізингу, у звязку з чим остання ввела позивача ОСОБА_1 в оману щодо прав ТОВ «Інтерграндкапітал+» на укладення договору фінансового лізингу.
Зазначені обставини є істотними, оскільки якби ОСОБА_1 володів цією інформацією, то не вступив у правовідносини та не уклав би з відповідачем ТОВ «Інтерграндкапітал+» спірний договір.
Крім того, як зазначалось у рішенні вище, предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками та віднесена відповідно до законодавства до основних фондів.
Відповідно до ст. 184 ЦК України річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що відрізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незмінними.
Таким чином, у даному випадку у суду відсутні підстави вважати, що предмет лізингу автомобіль марки «Kia Sorеntо» 2013 року випуску, модель 2.2 CRDi AT Premium є індивідуально визначеною річчю, оскільки в договорі відсутні ознаки, які можуть бути властиві тільки йому, зокрема рік випуску, колір, номер кузова, шасі та інше, що є порушенням вимог чинного законодавства.
За положеннями ч. 1, п. 7 ч. 3, ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Забороняються як такі, що вводять в оману, утворення, експлуатація або сприяння розвитку пірамідальних схем, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів до такої схеми, а не за рахунок продажу або споживання продукції. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.
Статті 18, 19 Закону України "Про захист прав споживачів" передбачають різні взаємовиключні підстави визнання угод недійсними. Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в ч. 2 ст. 18 цього Закону умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.
Аналізуючи норму ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.
Статтею 19 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що нечесна підприємницька практика забороняється. Якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно, зокрема, основних характеристик продукції, таких як: її наявність, переваги, небезпека, склад, методи використання, гарантійне обслуговування, метод і дата виготовлення або надання, поставка, кількість, специфікація, географічне або інше походження, очікувані результати споживання чи результати та основні характеристики тестів або перевірок товару.
Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.
Частиною 6 даної статті передбачено, що правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.
За таких обставин, суд вважає, що оскільки на час укладення спірного договору фінансового лізингу № 805286 про сплату першого лізингового внеску до цього договору ТОВ «Інтерграндкапітал+» не було взято на облік в Національній комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, то воно не мало права укладати як сам договір фінансового лізингу, так і додатки до нього, а тому позовні вимоги про визнання договору фінансового ( майнового) лізингу недійсним підлягають задоволенню.
Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У цьому разі кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.
Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
З урахуванням вищевикладених обставин та на підставі норм матеріального права, Договір фінансового лізингу № 805286 від 19 серпня 2015 року має бути визнаний судом недійсним з моменту його укладання.
Відповідно до ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» захист прав споживачів, передбачених законодавством, здійснюється судом. При задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Частиною 2 ст. 227 ЦК України також передбачено обоязок сторони, яка застосувала обман, відшкодувати другій стороні моральну шкоду, що завдано у звязку з вчиненням цього правочину.
Відповідно до ч.1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Згідно ч.2 ст. 23 ЦК України моральна шкода може полягати у : 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сімї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
В якості підстав для відшкодування моральної шкоди, позивач посилається на те, що спричинена йому внаслідок введення в оману відповідачем щодо його права на укладення відповідачем договорів фінансового лізингу та отримання за цим договором від нього коштів, - моральна шкода полягає у заподіянні йому психологічних (моральних страждань), розмір відшкодування яких, враховуючи характер та обсяг душевних, психічних страждань, характеру його немайнових витрат, позивач оцінює в 5 000 грн.
Згідно п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Відповідно до абзацу 2 п.5 вказаної Постанови, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обовязковому зясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.
Згідно п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема враховуються характер і тривалість страждань, стан здоров'я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках.
Отже, враховуючи підстави для стягнення моральної шкоди, суд вважає, що позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню частково в сумі 1000 грн. , в іншій частині моральної шкоди в сумі 4000 грн. слід відмовити позивача у звязку з їх недоведеністю.
Зважаючи на те, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 3 ст.22 ЗУ «Про захист прав споживачів», п. 7 ч.1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір» та відповідно до ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь держави Україна необхідно стягнути судовий збір в сумі 1270,20 грн.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 42, 55 Конституції України; Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод; ст. ст. 3, 10, 60, 88, 209, 212, 213, 214, 215 ЦПК України; ст.ст. 1, 4, 19, 21, 22 Закону України «Про захист прав споживачів»; ст.ст. 3, 203, 215, 216, 227, 236 ЦК України; Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»; Закону України «Про фінансовий лізинг»; Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 12.04.1996 року «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів»; Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»; -
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ТОВ «Інтерграндкапітал +» про визнання договору майнового лізингу недійсним, стягнення коштів за договором - задовольнити частково.
Визнати недійсним з моменту укладання Договір майнового лізингу № 805286 від 19 серпня 2015 року, укладений між ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «ІнтерГрандКапітал+» та ОСОБА_1.
В задоволенні позовних вимог в іншій частині відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії. У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку.
На рішення може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду Донецької області через Артемівський міськрайонний суд Донецької області протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Рішення ухвалено, оформлено та підписано суддею одноособово в нарадчій кімнаті. Повне рішення оформлено та підписано суддею 22.10.2015 року.

Суддя Л.В.Шевченко