П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

7 жовтня 2015 року м. Київ

Судова палата у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого Лященко Н.П.,
суддів:Гуменюка В.І.,Сімоненко В.М.,
Охрімчук Л.І.,Яреми А.Г.,
Сеніна Ю.Л.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_8 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, припинення права на частку у спільному майні та визнання права власності, зобов'язання вчинити певні дії за заявою ОСОБА_7 про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 5 січня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2012 року ОСОБА_7 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_8 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, припинення права на частку у спільному майні та визнання права власності, зобов'язання вчинити певні дії.

Зазначала, що вона з ОСОБА_8 є співвласниками будинку АДРЕСА_1 з такими прилеглими до нього надвірними спорудами, як: Б (1) - сарай, В (2) - вбиральня, Г (3) - гараж, Д (4) - сарай, № 1 (5) - ворота, № 2 (6) - огорожа. Відповідно до державного акту на право власності на землю серії НОМЕР_1 від 11 грудня 1998 року ОСОБА_7 є власником земельної ділянки площею 0,077 га, на якій вони розташовані, з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку, господарських споруд і будівель. Оскільки між ними не склалися добросусідські відносини ОСОБА_7 була змушена звернутися до суду з позовом про виділ у натурі Ѕ частини будинку та усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою. Ухвалою Рахівського районного суду Закарпатської області від 20 вересня 2010 року було затверджено мирову угоду, за умовами якої виділено в натурі кожному зі співвласників по Ѕ частині житлового будинку. У зв'язку з неприязними відносинами, що склалися між ними, проживати у своїй частині будинку ОСОБА_7 не може. Викупити її частину будинку або продати їй свою відповідач не бажає. Крім того, позивачка зазначає, що ОСОБА_8 фактично користується її земельною ділянкою, а вона не може здійснити реконструкцію виділеної їй за мировою угодою частини будинку, оскільки існування прилеглих до будинку надвірних будівель та споруд, що є спільною частковою власністю з відповідачем, перешкоджають цьому. Спільне володіння надвірними будівлями та спорудами з відповідачем на належній їй земельній ділянці, власником якої є вона, порушує її право власності на землю. Деякі з них побудовані з порушенням будівельних норм, а тому підлягають знесенню, існування частини з них є недоцільним з огляду на умови мирової угоди, вартість частини з них вона бажає компенсувати, щоб усунути порушення права власності на землю, а частину необхідно розібрати. Крім того, позивачка вважає, що відповідачем здійснено самовільне будівництво на належній їй на праві власності земельній ділянці, яке підлягає знесенню.

На підставі вищевикладеного ОСОБА_7 просила усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою; припинити право власності ОСОБА_8 на Ѕ частину таких надвірних споруд: Б - сарай, В - вбиральня, Г - гараж, Д - сарай, розташованих на АДРЕСА_1; виплатити відповідачу компенсацію за дійсну вартість Ѕ частини вказаних надвірних будівель та споруд у сумі 8 тис. 556 грн 13 коп. (внесених нею на депозитний рахунок суду); визнати її одноосібним власником таких надвірних споруд: Б - сарай, В - вбиральні, Г - гараж, Д - сарай, розташованих за вказаною адресою; виплатити ОСОБА_8 Ѕ вартості надвірних будівель та споруд; зобов'язати відповідача протягом одного місяця з дня набрання рішенням суду законної сили звільнити надвірні споруди; зобов'язати ОСОБА_8 протягом одного місяця з дня набрання рішенням суду законної сили розібрати самочинно збудовані будівлі та споруди: вольєр під літ. «Е», конструкції другого поверху і колони зі стіною, на які ця конструкція опирається, над частиною житлового будинку, належну відповідачу квартиру № 1 у буд. АДРЕСА_1, над частиною належної їй на праві власності земельної ділянки; засипати самочинно влаштоване підвальне або цокольне приміщення під прибудовою, розібрати конструкцію утеплення фасаду, який самочинно влаштовано по периметру будівлі; засипати вигрібну яму під літ. «Є» та колодязь під літ. «Ж» з причин самочинного їх будівництва та невідповідності будівельним та санітарним нормам; у випадку, якщо протягом місяця з дня набрання рішенням суду законної сили ОСОБА_8 не виконає його суду, виконати це рішення у примусовому порядку за рахунок останнього та стягнути з нього на її користь судові витрати: 350 грн 90 коп. - судового збору, 3 тис. 643 грн 60 коп. витрат за проведення будівельно-технічної експертизи.

Рішенням Рахівського районного суду Закарпатської області від 13 серпня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 13 жовтня 2014 року, позов задоволено частково: зобов'язано ОСОБА_8 усунути перешкоди в користуванні належною ОСОБА_7 земельною ділянкою та розібрати самочинно збудований вольєр під літ. «Е» і засипати вигрібну яму під літ. «Є»; вирішено питання про розподіл судових витрат. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 5 січня 2015 року, касаційну скаргу ОСОБА_7 відхилено, рішення суду першої та апеляційної інстанцій залишено без змін.

У поданій до Верховного Суду України заяві про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 5 січня 2015 року ОСОБА_7 просить скасувати ухвалені у справі судові рішення та прийняти нове рішення про задоволення позову в повному обсязі, з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), - неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, а саме статей 16, 376, 391 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та статі 152 Земельного кодексу України (далі - ЗК України).

Для прикладу наявності зазначеної підстави подання заяви про перегляд судового рішення ОСОБА_7 посилається на ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 квітня 2013 року, 29 січня 2014 року та 21 листопада 2014 року.

ОСОБА_7 указує на те, що правові висновки Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ про застосування зазначених норм матеріального права, у справі, рішення в якій переглядається, не є однаковими з висновками, зробленими судом касаційної інстанції в наданих для прикладу судових рішеннях.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши наведені в заяві доводи, Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що заява про перегляд оскаржуваного судового рішення задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

За положеннями пункту 1 частини першої статті 355 ЦПК України підставою для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

При цьому під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

У справі, рішення в якій переглядається, судами встановлено, що ОСОБА_7 та ОСОБА_8 були співвласниками житлового будинку АДРЕСА_1 з прилеглими до нього надвірними спорудами в рівних частках.

ОСОБА_7 є власником Ѕ частини цього житлового будинку на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 18 листопада 1997 року нотаріусом Рахівської державної нотаріальної контори Закарпатської області. Будинок має загальну площу - 78,32 м2 та житлову площу 43,89 м2 з такими надвірними спорудами: Б (1) - сарай, В (2) - вбиральня, Г (3) - гараж, Д (4) - сарай, № 1 (5) - ворота, № 2 (6) -огорожа.

ОСОБА_8 є власником Ѕ частини зазначеного вище житлового будинку на підставі договору дарування, укладеного між дарувальником - ОСОБА_9 та обдарованою - ОСОБА_10 як законним представником ОСОБА_8, посвідченим нотаріусом Рахівської державної нотаріальної контори Закарпатської області 29 жовтня 2004 року. Будинок має загальну площу 78,32 м2 та житлову площу 43,89 м2 з такими надвірними спорудами: Б (1) - сарай, В (2) - вбиральня, Г (3) - гараж, Д (4) - сарай, № 1 (5) - ворота, № 2 (6) - огорожа.

Відповідно до державного акта на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1 від 11 грудня 1998 року ОСОБА_7 є власником земельної ділянки площею 0,077 га, розташованої на АДРЕСА_1, з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку, господарських споруд і будівель.

Між сторонами проведено поділ будинку в натурі, у зв'язку з чим ухвалою Рухівського районного суду від 20 вересня 2010 року затверджено мирову угоду.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_7, суд першої інстанції, з висновками якого погодилися суди апеляційної й касаційної інстанцій, виходив з того, що після здійснення сторонами поділу будинку в натурі він уже перестав бути їх спільною частковою власністю, а тому вимоги ОСОБА_7 про припинення права власності ОСОБА_8 на частку в спільному майні не ґрунтуються на законі. Встановивши споруди, що зведені самовільно відповідачем на спірній земельній ділянці, суд зобов'язав останнього їх знести. Крім того, суд виходив з того, що хоча ОСОБА_7 і належить на праві приватної власності земельна ділянка, на якій знаходиться житловий будинок АДРЕСА_1, в якому розміщені дві квартири, однак згідно з частиною першою статті 377 ЦК України, яка діяла під час виникнення спірних правовідносин, до ОСОБА_8, що набув право власності на Ѕ частину житлового будинку АДРЕСА_1 за вказаною адресою, перейшло право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для його обслуговування.

На відміну від висновків, які містяться в судовому рішенні у справі, яка переглядається, в ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, наданих заявником для порівняння, зроблено такі правові висновки: в ухвалі від 17 квітня 2013 року судом розглянуто спір між співвласниками багатоквартирного будинку та співвласниками земельної ділянки; в ухвалі від 29 січня 2014 року, задовольняючи позов про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення самовільно збудованого сараю, суд виходив з того, що його самовільно збудовано відповідачем на належній позивачу земельній ділянці; в ухвалі від 21 листопада 2014 року суд розглянув спір між власниками суміжних земельних ділянок.

Отже, у справі, яка переглядається, та у справах, на рішення в яких посилається заявник, обґрунтовуючи заяву про перегляд судових рішень, наявні різні фактичні обставини, що не свідчить про неоднакове застосування судом касаційної інстанції статей 16, 376, 391 ЦК України та статі 152 ЗК України.

За таких обставин, які вказують на те, що наведені заявником судові рішення не є прикладами неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, вважати заяву обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до частини першої статті 3605 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в задоволенні заяви, якщо обставини, які стали підставою для перегляду справи, не підтвердилися.

Керуючись статтями 355, 3602 , 3603 , 3605 ЦПК України, Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України

п о с т а н о в и л а :

У задоволенні заяви ОСОБА_7 про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 5 січня 2015 року відмовити.

Постанова Верховного Суду України є остаточною і може бути оскаржена тільки на підставі, встановленій пунктом 3 частини першої статті 355 ЦПК України.

Головуючий Н.П. Лященко
Судді: В.І. Гуменюк В.М. Сімоненко
Л.І. Охрімчук А.Г. Ярема
Ю.Л. Сенін