АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Доповідач у суді апеляційної інстанції - Оніщук М.І.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 жовтня 2015 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді Оніщука М.І.,

суддів Українець Л.Д., Крижанівської Г.В.,

при секретарі Троц В.О.,

за участю:

позивача ОСОБА_3,

відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 30 червня 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про усунення перешкод у здійсненні права власності на квартиру, зобов'язання вчинити дії та вселення,

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, в якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог (а.с. 58), просив зобов'язати відповідачів не чинити йому перешкод у користуванні власністю - квартирою АДРЕСА_2 в м. Києві, шляхом вселення та надання ключів від вхідних дверей квартири, забезпечення вільного доступу в квартиру та користування місцями загального призначення, як йому так і уповноваженим ним особам.

В обґрунтування заявлених вимог вказував, що йому належить на праві спільної часткової власності 5/8 частин квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, а відповідачу ОСОБА_4 в даній квартирі, згідно свідоцтва про право на спадщину від 24.03.2005, належить 3/8 частки. ОСОБА_4 без його згоди заселив в квартиру ОСОБА_5 Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 20.08.2012 між ними визначено порядок користування квартирою, згідно якого, в його користування виділена кімната площею 17.2 кв.м., кімната площею 12.2 кв.м. виділена відповідачу ОСОБА_4 На даний час між ними постійно виникають сварки та непорозуміння з приводу користування спірною квартирою, оплати житлово-комунальних послуг та витрат на ремонт місць загального користування, а також відповідачі змінили замки в квартиру, чим чинять перешкоди у користуванні власністю.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 30.06.2015 в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким повністю задовольнити заявлені вимоги. Вказує, що суд надав невірну оцінку обставинам справи та наявним в ній доказам, внаслідок чого помилково дійшов висновку про відсутність порушень відповідачами його прав, як власника квартири.

Позивач в судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу з викладених в ній підстав та просив її задовольнити.

Відповідачі проти задоволення апеляційної скарги заперечували за її безпідставністю та необґрунтованістю і просили рішення суду залишити без змін, оскільки воно ухвалене з дотриманням вимог закону.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Згідно вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення суду, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі під час розгляду справи в судовому засіданні передали позивачу ключі від квартири, чим усунули перешкоди у користуванні позивачем квартирою, тобто фактично виконали вимоги позивача, а відтак підстави для задоволення позову відсутні.

Вказаний висновок суду є законним та обґрунтованим, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, що позивач є власником 5/8 частин в квартирі АДРЕСА_2, при цьому 1/2 частина квартири належить позивачу на підставі договору дарування від 18.11.2002 та 1/8 частина - на підставі свідоцтва про право на спадщину від 25.09.2007 (а.с. 18-19).

Відповідач ОСОБА_4 є власником 3/8 частин вищезазначеної квартири, які належать йому на підставі свідоцтва про право на спадщину від 24.03.2005.

Згідно технічного паспорту, квартира складається з двох окремих кімнат та місць загального користування, загальною площею 51,40 кв.м. з якої житлова площа становить 29,40 кв.м. До приміщень спільного користування квартири належать кухня, площею 7,4 кв.м, ванна кімната, площею 2,8 кв.м, вбиральня, площею 1,5 кв.м, коридор, площею 9,0 кв.м. (а.с. 6-7).

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 20.08.2012 між сторонами визначено порядок користування спірною квартирою. Зокрема, у користування позивача виділена кімната площею 17,2 кв.м., а відповідачу ОСОБА_4 виділено в користування кімнату площею 12,2. кв.м., місця загального користування залишені у спільному користуванні сторін.

З матеріалів справи та пояснень сторін вбачається, що між сторонами існують складні психологічні відносини та непорозуміння з приводу користування, утримання житла та володіння ним.

Як пояснив позивач в суді апеляційної інстанції, відповідачі чинять йому перешкоди в користування та розпорядженні належною йому часткою квартири, зокрема не надають доступу до квартири його родичам та знайомим, яким він бажає надати виділену йому кімнату для проживання, змінивши замки на вхідних дверях. При цьому, позивач також зазначив, що сам він не бажає проживати в цій квартирі, оскільки в нього є інше житло.

Відповідачі в свою чергу зазначили, що не заперечують проти проживання в квартирі позивача, однак були вимушені змінити замки у зв'язку з тим, що вони турбуються про своє майно, оскільки позивач надає ключі від квартири невідомим особам, які без погодження з ними, як співвласниками, вільно користуються квартирою.

Вказані обставини вірно встановлені судом першої інстанції і підтверджені сторонами й в суді апеляційної інстанції.

Разом з цим, під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідачі надали позивачу ключі від квартири, які він прийняв, тобто фактично задовольнили вимоги позивача. При цьому, слід зазначити, що в суді апеляційної інстанції позивач підтвердив, що має вільний доступ до квартири, тобто має можливість вселитись в неї та користуватись виділеною йому кімнатою та місцями загального користування, однак хоче щоб відповідачі також не чинили перешкоди у користуванні квартирою іншими уповноваженими ним особами.

Частиною 1 статті 356 ЦК України визначено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

У відповідності з вимогами частин 1, 2 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою, при цьому співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Права власника житлового будинку (квартири) визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житлом для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. При цьому, також повинні дотримуватись прав інших співвласників житла.

Правовою підставою вимог про зобов'язання не чинити перешкод в користуванні житлом є положення ст. 391 ЦК України, яке визначає право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно, позивач звернувся до суду з негаторним позовом, підставою для подання якого є вчинення дій, які ускладнюють здійснення власником повноважень користування та розпорядженням майном. Однією з умов подання такого позову - є триваючий характер правопорушення і його наявність в момент подання позову.

Проте, у відповідності з вимогами частини 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин (п. 1 ч. 1 ст. 15 ЦПК).

Встановивши вищевказані фактичні обставини справи, які визнані сторонами, суд першої інстанції обґрунтовано вказав, що підстави у зв'язку з якими позивачем пред'явлено даний позов, на час ухваленні рішення перестали існувати, а відтак з огляду на неприпустимість захисту права на майбутнє, належні правові підстави для задоволення вимог позивача відсутні.

Доводи апеляційної скарги були предметом розгляду та правового аналізу в суді першої інстанції, висновків суду не спростовують та на законність і обґрунтованість рішення суду не впливають.

Таким чином, суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності та постановив законне, правильне по суті і справедливе рішення.

При апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення, в справі не виявлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, при цьому, не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Отже, з огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду без змін.

Враховуючи викладене, керуючись, ст.ст. 218, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 30 червня 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 ОСОБА_5 про усунення перешкод у здійсненні права власності на квартиру, зобов'язання вчинити дії та вселення - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді