Провадження № 22-ц/780/1200/15 Доповідач у 2 інстанції Поліщук
Категорія 47 05.03.2015
УХВАЛА

Іменем України

5 березня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого судді: Поліщука М.А.,

суддів: Кулішенка Ю.М., Сушко Л.П.

при секретарі: Лопатюк В.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 11 грудня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, -

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом і просив визнати спільним сумісним майном подружжя автомобіль марки «OPEL OMEGA», 1996 року випуску реєстраційний номер НОМЕР_1, поділити цей автомобіль між сторонами, визнавши за позивачем і відповідачем по 1/2 частині за кожним, залишити автомобіль у власності ОСОБА_2, стягнути з відповідача на його користь грошову компенсацію вартості належної йому ? частки автомобіля в сумі 25 188,93 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що вони з ОСОБА_2 за час проживання у шлюбі в період з 2000 року по 25 грудня 2013 року придбали за спільні кошти вказаний автомобіль марки «OPEL OMEGA», 1996 року випуску реєстраційний номер НОМЕР_1 та домоволодіння з земельною ділянкою, розташоване в с.Дулицьке Сквирського району Київської області, які одразу були зареєстровані на ім.»я ОСОБА_2 Посилався на те, що в добровільному порядку розділити автомобіль відповідач не бажає. Після розірвання шлюбу автомобілем позивач не користувався, а розмістив його на СТО в м.Фастів, домовленості між ним і відповідачем щодо матеріальної відповідальності та збереження автомобіля немає, а тому вважає, що має право на отримання від відповідача грошової компенсації належної йому 1/2 частини вартості автомобіля, визначеної позивачем після проведення аналізу пропозицій на автомобілі аналогічної марки.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 11 грудня 2014 року позову задоволено частково.

Визнано, що автомобіль «OPEL OMEGA», 1996 року випуску реєстраційний номер НОМЕР_1 є спільним сумісним майном ОСОБА_1 та ОСОБА_2 і належить їм на праві спільної сумісної власності. Визначено, що у праві спільної сумісної власності на автомобіль «OPEL OMEGA», 1996 року випуску реєстраційний номер НОМЕР_1 частка кожного - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 становить 1/2 частину.

У задоволенні решти вимог відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду в частині відмови у позові скасувати та ухвалити нове рішення, яким виділити у власність ОСОБА_2 автомобіль вартістю 50 377,87грн. і стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за 1/2 частину автомобіля в сумі 25 188, 93грн., припинити право спільної сумісної власності на автомобіль, посилаючись на неповноту встановлених обставин справи, неправильне застосування судом норм матеріального і процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги із наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову в частині вимог про стягнення грошової компенсації вартості ? частини автомобіля, суд першої інстанції виходив з необґрунтованості цих позовних вимог.

В рішенні суду зазначено, що після розірвання шлюбу ОСОБА_3 без згоди ОСОБА_2 розпорядився автомобілем і поставив його на станцію технічного обслуговування у м.Фастів. Доказів на підтвердження знаходження автомобіля у володінні відповідача, а також його дійсної вартості на час розгляду справи в суді позивачем не надано.

Колегія суддів погоджується із вказаними висновками суду, так як вони відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Відповідно до ст..60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно із ст..60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 70 кодексу визначено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Відповідно до ст.71 Сімейного кодексу України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

2. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

4. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

5. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Згідно із роз'ясненнями, наданими в п.25 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21.12.2007 року, вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.

У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 і ОСОБА_2 проживали у зареєстрованому шлюбі в період з 29 серпня 2000 року по 25 грудня 2013 року, коли шлюб між ними розірвано рішенням суду.

За час сумісного проживання у шлюбі сторони за спільні кошти придбали легковий автомобіль «OPEL OMEGA», 1996 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, який згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу 21.06.2011 року було зареєстровано на ім.»я ОСОБА_4. (а.с.55).

Домовленості щодо способу і порядку поділу автомобіля між сторонами досягнуто не було.

Суд обґрунтовано у рішенні зазначив, що позивачем не надано доказів знаходження автомобіля у володінні ОСОБА_4 та дійсної вартості автомобіля на час ухвалення рішення.

При цьому суд правомірно послався на роз»яснення, надані в п.22 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21.12.2007 року, згідно яких вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з його дійсної вартості на час розгляду справи.

Визначена позивачем вартість автомобіля 50 377,87гривень належними доказами не підтверджена.

При апеляційному розгляді встановлено, що відповідно до висновку по перевіркці заяви ОСОБА_2, проведеної ДІМ Фастівського МВ ГУ МВС України в Київській області від 12.11.2014 року, встановлено, що з 25.12.2013 року по 12.11.2014 року спірним автомобілем фактично користувався ОСОБА_1 (а.с.76).

На даний час жодна із сторін автомобілем не користується, автомобіль знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

З пояснень відповідача, не спростованих позивачем, автомобіль знаходиться в технічно несправному стані.

Встановивши вказані обставини справи, з врахуванням предмету і правових підстав позову, доказів сторін на підтвердження - заперечення позову, положень ст..ст.69, 70, 71 Сімейного кодексу України суд прийшов до законного і обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав в частині вимог про поділ автомобіля, залишення його у власності ОСОБА_2 із стягненням із неї на користь ОСОБА_1 компенсації вартості 1/2 частини автомобіля в сумі 25188,93грн.

Позовні вимоги в цій частині є необґрунтованими, позивачем в установленому законом порядку не доведені.

Тому колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права і передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному розгляді не встановлено.

Доводи апеляційної скарги про те, що автомобіль знаходиться у власності і користуванні ОСОБА_2, вартість автомобіля позивачем визначена після проведення аналізу пропозицій на автомобілі аналогічної марки OPEL підлягають відхиленню із наступних підстав.

Як вбачається із матеріалів справи докази того, що автомобіль знаходиться у володінні ОСОБА_2 відсутні. З пояснень ОСОБА_2 після виявлення автомобіля працівниками міліції 12.11.2014 року в АДРЕСА_2 вона дійсно звернулась із заявою про повернення автомобіля, проте від реалізації вказаного наміру і отримання автомобіля відмовилась, оскільки він знаходиться у технічно несправному стані.

Дані пояснення підтверджуються висновком по перевірці заяви ОСОБА_2, проведеної ДІМ Фастівського МВ ГУ МВС України в Київській області від 12.11.2014 року, листом начальника Фастівського МВ від 24.11.2014 року (а.с.76-77).

Дійсна вартість автомобіля позивачем відповідно до ст..60 ЦПК України не доведена, а посилання на аналіз пропозицій цін на автомобілі аналогічної марки відповідно до вимог ст..ст.58, 59 ЦПК України не можна визнати належними і допустимими доказами.

Інші доводи апеляційної скарги на неповноту встановлених обставин справи, неправильне застосування судом норм матеріального і процесуального права є необґрунтованими і не спростовують законність і обґрунтованість рішення суду.

Керуючись ст..ст.308, 315 ЦПК України колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 11 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: