Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Є. у. № 334/2019/15-ц
№ провадження
22-ц/778/5408/15 Головуючий у 1 інстанції: Лихосенко М.О.
Суддя-доповідач: Боєва В.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Боєвої В.В.,

Суддів Коваленко А.І., Кримської О.М.,

при секретарі: Бурак А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 31 липня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_2, третя особа МКП «Основаніє» про встановлення порядку користування квартирою, усунення перешкод у здійсненні права користування та вселення,

В С Т А Н О В И Л А :

В березні 2015 року ОСОБА_3, ОСОБА_4звернулися до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення порядку користування квартирою, усунення перешкод у здійсненні права користування та вселення.

Позивачі зазначали, що кожній з них на праві власності належить по 5/36 часток квартири АДРЕСА_1, а в цілому 5/18 її частин, що підтверджується свідоцтвами про право на спадщину за заповітом від 23.08.2011р. НОМЕР_1 та НОМЕР_2, виданих державним нотаріусом 1-ї Запорізької нотаріальної контори та витягом з державного реєстру прав на нерухоме майно від 25.03.2013р..

Відповідачу ОСОБА_2 належить на праві приватної власності 13/18 часток вказаної квартири на підставі договору дарування частки квартири від 26.01.2009 року та договору дарування частки квартири від 04.04.2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Пянтковською О.Г., за реєстровим № 268 та № 1239 та свідоцтва про право власності на спадщину за заповітом від 23.08.2011р., реєстровий НОМЕР_2 Таким чином, вони є співвласниками зазначеної квартири та вона їм належить на праві спільної часткової власності.

Вказана квартира АДРЕСА_1 загальною площею 74,9 кв. м. складається з трьох окремих ізольованих кімнат жилою площею 13,47 кв. ., 18,59 кв. м. та 19,44 кв. м.

Вони неодноразово намагались домовитися з відповідачем щодо порядку користування спірною квартирою. У спірній квартиры відповідач не проживав, здає квартиру в оренду третім особам та у вересні 2011 року самовільно змінив у спірній квартирі замки та перешкоджає їм у користуванні нею.

З метою врегулювання спору, вони пропонували відповідачу купити їх частки у квартирі. 19.09.2011р. між сторонами був укладений попередній договір, відповідно до умов якого, відповідач зобов'язався купити у їх частки квартири до 21.11.2011р. Але, у подальшому він відмовився від укладання договору купівлі-продажу їх часток. Також, у листопаді 2011р. сторони домовилися про спільний продаж квартири в цілому та 16.11.2011р. уклали договір № 202 про надання послуг, пов'язаних з продажем нерухомості на вторинному ринку. Але, через відмову відповідача квартира продана не була. Вони неодноразово намагалися вселитися у спірну квартиру, але відповідач перешкоджає у вселенні та користуванні квартирою.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя № 2/334/3252/13 від 29.10.2013 року їх позов було задоволено та 28 квітня 2014 року у примусовому порядку вони були вселені до спірної квартири.

На пропозиції визначити порядок користування квартирою за згодою сторін, відповідач ОСОБА_2 відмовився. Між сторонами не досягнуто угоди щодо сплати комунальних послуг по спірній квартирі, оскільки позивачі позбавлені можливості користуватися нею.

Після вселення в примусовому порядку, відповідач знов змінив замок на вхідних дверях квартири та знову перешкоджає позивачам користуватися належною їм часткою квартири.

На сьогоднішній день, порядок користування спірною квартирою не визначений та вони як співвласники позбавлені можливості користуватися нею.

Посилаючись на ці обставини, просили встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 між співвласниками, виділивши у користування :

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на 5/18 належних їм частин зазначеної квартири окрему кімнату площею 13,47 кв. м.;

ОСОБА_2 на 13/18 належних йому частин зазначеної квартири окремі кімнати площею 19,44 та 18,59 кв. м.;

залишити в загальному користуванні співвласників : кухню - 8,4 кв. м., вбиральню (туалет) - 1,51 кв. м., ванна кімната - 3,38 кв. м., коридор - 9,52 кв. м., кладову - 0,59 кв. м.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 31 липня 2015 року позов задоволено.

Встановлено порядок користування квартирою АДРЕСА_1 між співвласниками, виділено у користування :

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на 5/18 належних їм часток зазначеної квартири окрему кімнату площею 13,47 кв.м.;

ОСОБА_2 на 13/18 належних йому часток зазначеної квартири дві окремі кімнати площею 19,44 та 18,59 кв. м.;

залишено в загальному користуванні співвласників квартири : кухню - 8,4 кв. м., вбиральню (туалет) - 1,51 кв. м., ванна кімната - 3,38 кв. м., коридор - 9,52 кв. м., кладову - 0,59 кв. м.

Усунуто перешкоди в здійсненні ОСОБА_3 та ОСОБА_4 права користування належними їм 5/18 частками квартири, а саме, житловою кімнатою площею 13,47 кв. м. вказаної квартири та об'єктами загального користування - кухнею, вбиральнею, ванною кімнатою, коридором, кладовою, вселивши їх в кімнату площею 13,47 кв. м. квартири АДРЕСА_1

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3, ОСОБА_4 судовий збір в розмірі 243 грн. 60 коп., кожній по 121 грн. 80 коп.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги , колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 має бути відхилена з наступних підстав.

Згідно статті 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

У відповідності до статті 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

При вирішенні спору суд першої інстанції посилався на статті 316, 317, 319, 321 ЦК України якими визначено поняття права власності, зміст права власності, здійснення права власності, засади непорушності права власності. Також суд застосував до правовідносин сторін положення статей 355, 356, 358, 383, 386, 391 ЦК України якими встановлені: поняття і види права спільної власності; права спільної часткової власності; здійснення права спільної часткової власності; права власника житлового будинку, квартири; засади захисту права власності; захист права власності від порушень, не пов'язаних із позбавленням володіння та на статтю 150 ЖК України згідно якої громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Задовольнивши позов, суд виходив з того, що сторони є співвласниками квартири АДРЕСА_1. Співвласники квартири не досягли згоди щодо користування квартирою, яка є їх спільною частковою власністю, а тому суд вважав за можливе виділити позивачам ОСОБА_3, ОСОБА_4 в користування на належні їм 5/18 частин (що складає 14,3 кв. м. жилої площі) окрему жилу кімнату площею 13, 47 кв. м., залишити в загальному користування місця загального користування - у відповідності до їх позовних вимог, оскільки в такому разі права відповідача ОСОБА_7 не порушуються, та усунути перешкоди в користуванні власністю - шляхом вселення позивачів у вказану кімнату.

Основні доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 полягають в тому, що він один несе всі витрати по утриманню квартири та оплачує комунальні послуги, кімнати не обладнані приладами обліку, а тому неможливо виділити, хто саме і скільки має оплачувати за користування квартирою. Також апелянт вказує, що було судове рішення, яким позивачів вселяли до цієї квартири, проте, вони не проживають в ній.

Проте, такі доводи апеляційної скарги є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції.

Так, судом встановлено що позивачам ОСОБА_3, ОСОБА_4 (кожній з них) на праві власності належить по 5/36 часток квартири АДРЕСА_1, а вдвох вони мають у власності 5/18 частин цієї квартири.

Це підтверджується свідоцтвами про право на спадщину за заповітом від 23.08.2011р. НОМЕР_1 та НОМЕР_2, виданими державним нотаріусом 1-ї Запорізької нотаріальної контори та витягом з державного реєстру прав на нерухоме майно від 25.03.2013р. (а. с. 12-17).

Відповідачу ОСОБА_2 належить на праві приватної власності 13/18 часток вказаної квартири на підставі договору дарування частки квартири від 26.01.2009 року та договору дарування частки квартири від 04.04.2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Пянтковською О.Г., за реєстровим № 268 та № 1239 та свідоцтва про право власності на спадщину за заповітом від 23.08.2011р., реєстровий НОМЕР_2

Тобто, позивачі ОСОБА_3, ОСОБА_4 та відповідач ОСОБА_2 (який є рідним племінником позивачів) є співвласниками зазначеної квартири та вона їм належить на праві спільної часткової власності.

Згідно технічного паспорту квартира АДРЕСА_1 загальною площею 74,9 кв. м. складається з трьох окремих ізольованих кімнат жилою площею 13,47 кв. ., 18,59 кв. м. та 19,44 кв. м. (а. с. 18-19).

Протягом тривалого часу позивачі та відповідач не можуть вирішити добровільно яким чином користуватися цієї квартирою, відповідач чинить перешкоди ОСОБА_3 та ОСОБА_4, вперше у вересні 2011 року самовільно змінив у квартирі замки.

Питання щодо вселення позивачів у цю квартиру розглядалося судом. Так, рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя № 2/334/3252/13 від 29.10.2013 року позов ОСОБА_8 та ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням та вселення було задоволено. 28 квітня 2014 року у примусовому порядку позивачки були вселені до спірної квартири (а. с. 20-21).

Після вселення ОСОБА_8 та ОСОБА_9 у дану квартиру, ОСОБА_2 знов змінив замок на вхідних дверях квартири та знову перешкоджає позивачам користуватися належною їм часткою квартири. На теперішній час порядок користування спірною квартирою не визначений, права співвласників квартири - ОСОБА_8 та ОСОБА_4 порушено, вони не можуть користуватися своїм майном, тому вони звернулися до суду з вказаним позовом.

За змістом статей 316, 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Згідно статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

У відповідності до вимог частин 1-2 статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Згідно частин 1-3 статті 356 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Відповідно до статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

За змістом частин 2 статті 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню, а статтею 391 ЦК України передбачено, що власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування і розпорядження своїм майном.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя № 2/334/1904/14 від 15.09.2014р. позов ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визначення порядку користування жилим приміщенням було задоволено та визначено порядок користування квартирою АДРЕСА_1, виділено ОСОБА_3, ОСОБА_4 в користування житлову кімнату площею 18,59 кв.м., ОСОБА_2 виділено в користування кімнати площею 13,47 кв.м та 19,44 кв.м., а місця загального користування: кухню, ванну кімнату, туалет, коридор та кладові залишені у спільному користуванні (а. с. 22-23).

Рішенням апеляційного суду Запорізької області № 22-ц/778/4618/14 від 12.11.2014р. вищевказане рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалене нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3, ОСОБА_4 відмовлено з тих підстав, що виділивши у користування позивачів житлову кімнату площею 18, 59 кв.м. суд порушив право відповідача ОСОБА_2, якому належить 13/18 часток квартири. Цим же судовим рішенням встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 належить 5/18 часток квартири, тому вони мають право на користування житловою площею у розмірі 14,3 кв.м., а виділена їм у користування кімната розміром 18, 59 кв.м. значно перевищує їх частку у спільній частковій власності (а. с. 24-25).

На теперішній час позивачі позбавлені права користування часткою спільної квартири, яка відповідає їх часткам у праві спільної часткової власності, оскільки відповідач вдруге замінив замки та перешкоджає їм у користуванні квартирою.

В засіданні суду апеляційної інстанції відповідач ОСОБА_2 не заперечував того факту, що він замінив замки в спірній квартирі та визнавав, що позивачі не користуються квартирою. Також відповідач посилався на те, що неможливо встановити, яким чином і в якому розмірі кожен із співвласників має оплачувати за утримання квартири і комунальні послуги, а МКП «Основаніє» не надає таких розрахунків.

Згідно статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Пунктом 14 Постанови Пленуму Верховного суду України № 20 від 22.12.1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» роз'яснено, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

Спірна квартира не може бути поділена в натурі, також неможливе переобладнання квартири у приміщення, які можуть використовуватися як окремі квартири, з двома самостійними виходами, а співвласники вказаної квартири не досягли згоди щодо користування належною їм на праві спільної часткової власності квартирою.

З технічного плану квартири видно, що квартира має жилу площу 51, 5 кв. м. Тобто, на 5/18 часток (які припадають на долю позивачів) можливо виділення в їх користування 14, 3 кв. м. жилої площі. В квартирі є три ізольовані кімнати, площа яких складає: 13,47 кв. м; 19,44 кв. м., 18,59 кв. м (а. с. 18-19).

За таких обставин висновок суду першої інстанції про виділення позивачам у користування окремої кімнати площею 13, 47 кв.м. та залишення в загальному користуванні співвласників місць загального користування є таким, що відповідає обставинам справи, вимогам закону та не порушує права відповідача як співвласника, оскільки позивачам виділено в користування кімнату меншою площею, аніж та площа, на яку вони мають право - виходячи зі своєї частки у майні, яке є спільною частковою власністю сторін.

Доводи апелянта ОСОБА_2 щодо неможливості спільного користування квартирою в зв'язку з невирішенням питання про оплату комунальних послуг та за обслуговування квартири, є неприйнятними, оскільки за наявності судового рішення про визначення порядку користування квартирою, кожний із співвласників може укласти в обслуговуючій будинок організації договір на обслуговування та сплачувати за користування своєї частки.

Також, з огляду на обставини справи та на пояснення учасників апеляційного розгляду справи, є вірним висновок суду першої інстанції про усунення позивачам перешкод в здійсненні права користування належними їм 5/18 частинами спірної квартири шляхом вселення в зазначену кімнату площею 13, 47 кв. м.

Із апеляційної скарги вбачається, що інші доводи не мають належного обґрунтування у чому полягає порушення судом першої інстанції вимог матеріального і процесуального права, не дають підстав для висновку щодо незаконності чи неправильності оскаржуваного судового рішення, а тому судова колегія вважає, що відсутні підстави для скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 307, 308 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргуОСОБА_2 відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 31 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: