АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Справа № 641/4676/15-ц Головуючий суддя І інстанції Боговський Д.Є.
Провадження № 22-ц/790/6085/15 Суддя доповідач Пилипчук Н.П.
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 вересня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого-судді - Пилипчук Н.П.,

суддів - Піддубного Р.М., Гуцал Л.В.

за участю секретаря - Шабас О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 15 липня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради про стягнення аліментів, надання дозволу на виготовлення проїзного документа особи, що не досягла 16-річного віку для виїзду за кордон України, надання дозволу на виїзд за межі України, за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради про визначення місця проживання дитини,--

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернулася до суду із зазначеним позовом посилаючись на те, що з 25.06.2005 р. перебувала у шлюбі з ОСОБА_1; у шлюбі в них народилася дитина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1; рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 01.10.2013 р. шлюб було розірвано; дитина знаходиться на утриманні матері і проживає разом з нею, але з жовтня 2013 року відповідач ніякої допомоги на утримання своєї дитини не надає, всіляко ухиляється від будь-якої своєї майнової участі в її утриманні, у зв'язку з чим з відповідача на користь позивача підлягають стягненню аліменти на утримання неповнолітньої доньки.

Крім того, позивач вказувала, що 20.06.2015 р. вона уклала шлюб з ОСОБА_4, який проживає в Черногорії та 25 березня 2015 року вона уклала контракт з товариством з обмеженою відповідальністю «GROUP ES» Budva, місцезнаходженням якого є Чорногорія, м.Будва. Згідно умов вказаного Контракту ТОВ «GROUP ES» Budva, вона приступає до своїх обов'язків з 17 серпня 2015 р., робота за даним Контрактом є основним її місцем роботи з 17 серпня 2015 по 17 серпня 2025 р., їй відшкодовуються всі витрати, пов'язані з орендою квартири в Чорногорії для власного проживання та проживання членів її сім'ї в період дії контракту. 26.03.2015 р. ОСОБА_2 уклала з ОСОБА_5 договір оренди квартири, площею 62 м2, що розташована за адресою АДРЕСА_1.

З урахуванням зазначеного, ОСОБА_2 разом з донькою ОСОБА_3 бажає переїхати на тимчасове місце проживання в Чорногорію на роботу за контрактом, де ОСОБА_3 продовжить навчання в приватному закладі міжнародного центру освіти «Адріатікколедж» в м. Будва. Перебуваючи в Чорногорії з 23.03.2015 р. ОСОБА_3 пройшла співбесіду у зазначеному навчальному закладі та готова до зарахування в 4 клас з 01.09.2015 р. що підтверджується відповідною заявою директора зазначеного навчального закладу на переведення. Крім того, 27.12.2014 р. ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу нерухомості на етапі будівництва, згідно якого, ОСОБА_2 придбала квартиру АДРЕСА_2, що також є підставою для отримання ОСОБА_2 тимчасового виду на проживання в Чорногорії. Так, згідно закордонного паспорту чоловіка позивача - ОСОБА_4 він має тимчасовий дозвіл на проживання в Чорногорії для здійснення господарської діяльності. ОСОБА_2 вважає, що оскільки її чоловік ОСОБА_4 має тимчасове право на проживання в Чорногорії, то і вона, як дружина, також має право на отримання тимчасового виду для проживання в Чорногорії на підставі возз'єднання сім'ї, а також на підставі наявності нерухомого майна та трудової діяльності. ОСОБА_2 наполягає, що умови подальшого тимчасового проживання за кордоном ОСОБА_3 з урахуванням особистих побажань дитини, а також умов контракту, сприятливі для її виховання і матеріального утримання, донька буде мати належні умови для проживання, матеріального забезпечення, навчання, виховання, оздоровлення, відпочинку тощо. Але відповідач заперечує проти виїзду доньки разом з матір'ю на тимчасове місце проживання в Чорногорію без пояснення причин та не надає дозвіл на виїзд за кордон ОСОБА_3, а також відмовляється від нотаріального посвідчення клопотання про оформлення проїзних документів дитини для виїзду за кордон без поважних на те причин.

Відповідач ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом, в якому просив визначити місце проживання ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 з батьком ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2

В обґрунтування зустрічного позову посилався на те, що ще в процесі розірвання шлюбу він та ОСОБА_2 уклали мирову угоду від 28 серпня 2013 року відповідно до якої вони домовились, що ОСОБА_2 зобов'язується не чинити будь які перешкоди у його спілкуванні з їх донькою ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, у тому числі щодо систематичних побачень, можливості спільного відпочинку, відвідування дитиною місця проживання батька, тощо. Сторони визначили деталі навчального та виховного процесу дитини, досягли домовленості між собою щодо об'єму їх прав та обов'язків по вихованню та утриманню доньки. Вказував, що ОСОБА_2 має намір вивезти доньку на постійне місце проживання до досягнення нею повноліття до країни Чорногорія та унеможливити спілкування доньки з батьком. Вважає, що такий виїзд доньки за межі України на 10 років до країни Чорногорія буде порушувати її права на спілкування з батьком, право на належне батьківське виховання рівно, як і порушувати його право на виховання доньки та спілкування з нею. ОСОБА_1 наполягає, що належним чином виконував свої обов'язки по вихованню та утриманню доньки, а ОСОБА_2 на довгий термін залишала проживати доньку з батьком. ОСОБА_1 заперечує проти виїзду доньки за кордон на 10 років ще і з тих підстав, що само по собі підписання контракту не є гарантією працевлаштування і отримання відповідної роботи, а також гарантією того, що ОСОБА_2, яка ніколи не працювала, буде належним чином виконувати свої трудові обов'язки і не буде звільнена з роботи через місяць. З огляду на те, що ОСОБА_2 змінює місце проживання та переїздить до країни Чорногорія, де не має постійного місця проживання, не має тісних соціальних зв'язків в цій країні, не має ніякого досвіду роботи, ОСОБА_1вважає що місце проживання дитини слід визначити за місцем проживання батька.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 15 липня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_2 вирішено задовольнити частково, стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2, аліменти у розмірі 1/4 частини всіх видів доходу ОСОБА_1, на утримання неповнолітньої доньки - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, до її повноліття, але не менш ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 29.04.2015 року. Вирішено надати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 дозвіл на виготовлення проїзного документа особи, що не досягла 16-річного віку для виїзду за кордон України без згоди батька ОСОБА_1; надати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, дозвіл на виїзд за межі України у період з 01.07.2015 р. по 01.09.2021 року на тимчасове місце проживання за кордоном в країну - Чорногорія, у супроводі матері ОСОБА_2, яка буде забезпечувати проїзд та перебування за кордоном своєї доньки без згоди та супроводу батька ОСОБА_1. В іншій частині позову - відмовлено; зустрічний позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати, відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2, його позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Вказує на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Посилається на ті самі доводи, якими обґрунтовував свої позовні вимоги, та заперечував проти вимог ОСОБА_2

ОСОБА_2 та її представник проти апеляційної скарги ОСОБА_1 заперечували, вважали законним та обґрунтованим рішення суду першої інстанції.

Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради на неодноразові виклики суду апеляційної інстанції не відреагувало, представника до суду апеляційної інстанції для участі у розгляді справи не направило, відповідних висновків щодо вирішення спору суду не надало.

У відповідності до ст. 303 ЦПК України, при розгляді справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Вислухавши доповідь судді, пояснення учасників процесу, що з'явились, обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, підтверджено матеріалами справи, не заперечується сторонами, що 25.06.2005 р. між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був зареєстрований шлюб в Жовтневому відділі державної реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову Харківського міського управління юстиції, актовий запис №157. В шлюбі у сторін народилась дитина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 01.10.2013 р. шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірваний, вирішено, що дитина залишиться проживати разом з матір*ю ОСОБА_2

Згідно ст.180 Сімейного Кодексу України батьки забов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до вимог ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених ст. 184 цього Кодексу.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову в частині стягнення аліментів, вірно визначив період стягнення та розмір аліментів.

Той факт, що ОСОБА_1 надавав дочці майнову допомогу не є підставою для відмови у задоволенні позову в частині стягнення аліментів, оскільки ОСОБА_2 бажає отримувати аліменти офіційно, з усіх видів доходу ОСОБА_1

Задовольняючи позов ОСОБА_2 в частині надання дозволу на виготовлення проїзного документу дитині та дозволу на виїзд дитини у Черногорію у період з 01.07.2015р. по 01.09.2021 року без згоди та супроводу батька ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з того, що такий виїзд за межі України відповідає інтересам дитини.

Проте, судова колегія з такими висновками не погоджується, оскільки такі висновки не відповідають обставинам справи, не підтверджені належними та допустимими доказами.

ОСОБА_2 наполягає, що у Черногорії донька буде мати належні умови проживання, матеріального забезпечення, навчання, виховання, тощо.

Заперечуючи проти позову, відповідач посилався на те, що виїзд дитини за кордон на постійне місце проживання позбавить його можливості спілкуватись з донькою, брати участь у її вихованні, що порушить його законні права та законні права дитини виховуватись батьком.

Відповідно до ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини.

Відповідно до ст. 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов'язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Відповідно до п. 3 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (зі змінами) (далі - Правила), виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли вісімнадцятирічного віку.

Відповідно до пп. 1 п. 4 Правил, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.

Згідно із ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Судова колегія вважає, що надання за рішенням суду дозволу на виїзд з України дитини разом з її матір'ю ОСОБА_2 на шість років, тобто фактично постійно до її шістнадцятирічча, без згоди та супроводу батька суперечить вищевказаним нормам матеріального права, змісту положень ст. ст. 141, 157 СК України, які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини.

Судом першої інстанції встановлено, що 20.06.2015 р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було укладено шлюб. Шлюб було зареєстровано у відділі державної реєстрації актів цивільного стану по місту Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, про що 20.06.2015 р. складено відповідний актовий запис №973.

Згідно закордонного паспорту ОСОБА_4, серія НОМЕР_1, він має право на тимчасове проживання в Чорногорії з 17.11.2014 р. по 17.11.2015 р. для здійснення господарської діяльності.

25 березня 2015 року ОСОБА_2 уклала контракт з ТОВ «GROUP ES» Budva, засновником якого є її чоловік ОСОБА_4, місцезнаходження Чорногорія, м. Будва, Ядранський шлях б. 6, за яким вона призначається на посаду головного менеджера відділу нерухомості та робота за цим Контрактом є основним місцем її роботи з 17 серпня 2015 р. по 17 серпня 2025 р.

26.03.2015 р. ОСОБА_2 уклала з ОСОБА_5 договір оренди квартири, площею 62 м2, що розташована за адресою АДРЕСА_1. Згідно даного договору строк оренди складає з 17.08.2015 р. по 17.08.2025 р. з оплатою 350 євро на місяць.

Згідно договору купівлі-продажу нерухомості на етапі будівництва УЗЗ №1217/2014 від 27.12.2014 р., що 02.06.2015 р. ОСОБА_2 придбала незареєстроване право власності на нерухомість квартиру та гаражне місце на етапі будівництва в об'єкті, який Продавець будує, згідно дозволу на будівництво, виданого Департаментом по територіальному плануванню та сталому розвитку муніципалітету Будва під номер 06-02-У-994/226 від 19.02.2014 р. на АДРЕСА_2. Згідно даного договору Продавець зобов'язується зареєструвати об'єкт та забезпечити реєстрацію покупця не пізніше 15.09.2015 р., а також забезпечити дозвіл на експлуатацію не пізніше 30.11.2015 р.

Згідно заяви директора ПЗ МОЦ «Адріатікколедж» від 28.03.2015 р., учениця 3-го класу ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 пройшла співбесіду та готова до зарахування в 4-й клас вказаного навчального закладу з 01.09.2015 р.

Матеріалами справи підтверджено, що на цей час ОСОБА_2 перебуває у стані вагітності.

Водночас, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_2 взагалі має право на тимчасове проживання в Чорногорії та дозвіл на здійснення трудової діяльності (працевлаштування) на території цієї країни.

Суд першої інстанції виходив також з того, що у разі незаконного перебування ОСОБА_2 разом з донькою на території Чорногорії, ОСОБА_1 не буде позбавлений можливості звернутись до суду з позовом про повернення дитини в Україну.

Проте зазначене суперечить інтересам дитини та порушує права ОСОБА_1, який вимушений буде додавати значних додаткових зусиль для повернення дитини в Україну.

Таким чином, оскільки чоловік ОСОБА_2 - ОСОБА_4 має право на тимчасове проживання в Чорногорії лише до 17.11.2015 р., а сама ОСОБА_2 таке своє право не довела взагалі - помилковим є висновок суду, що тимчасове перебування дитини до 01.09.2021 року у Чорногорії буде відповідати інтересам дитини.

Крім того, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що в Чорногорії для дитини створені належні умови для проживання.

Так, із договору оренди квартири від 26.03.2015 р. не вбачається із скількох кімнат складається вказана квартира, чи буде мати дитина окреме ліжко та місце для занять з огляду на склад сім*ї ОСОБА_2 Фотографії, що надані ОСОБА_2 на підтвердження вказаних обставин належними доказами не являються, оскільки не доведено, що знімки зроблені саме у вказаній квартирі.

Відповідно до ч.2 ст.160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Судовою колегією була вислухана думка дитини ОСОБА_3, яка по суті справи зазначила, що більш прихильна до матері, бажає проживати разом із матір*ю, заперечує проти визначення її місця проживання з батьком, бажає виїхати тимчасово у Черногорію разом з матір*ю та відчимом. Вказала, що на цей час не спілкується з батьком, оскільки її мама та й вона сама мають на нього образу, за те, що він не відпускає її у Черногорію.

Судова колегія бере до уваги думку дитини ОСОБА_3 в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини.

Згідно з роз*ясненнями, що містяться у п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.1998 року №16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» вирішуючи спір між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), проте з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд, виходячи із рівності прав та обов'язків батька та матері щодо своїх дітей повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей.

У Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 р. (принцип 6). проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

Сторонами не спростовано, що обидва із батьків дитини ОСОБА_1 та ОСОБА_2 належним чином виконують свої обов'язки щодо виховання доньки.

ОСОБА_2 та її чоловік ОСОБА_4 є громадянами України, не позбавлені можливості проживати та працювати в Україні. ОСОБА_2 забезпечена в Україні житлом.

Тому само по собі бажання ОСОБА_2 отримати дозвіл на виїзд дитини із України без дозволу та супроводу батька не є підставою для визначення місця проживання дитини з батьком.

З огляду на наведене, судова колегія вважає, що ОСОБА_1 не надав належних та допустимих доказів того, що наявні підстави для визначення місця проживання дитини з ним.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 307 ЦПК України суд апеляційної інстанції вважає за необхідне рішення суду першої інстанції змінити, підставою для чого, згідно п. 3, п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального права. Необхідно ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 209, 218, п. 2 ч. І ст.307, п. 4 ч. І ст. 309, ст. 313, ч.2 ст. 314, 316, 317,319, ЦПК України, судова колегія, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 15 липня 2015 року змінити, в частині надання дозволу на виготовлення проїзного документа особи, що не досягла 16-річного віку для виїзду за кордон України без згоди батька, надання дозволу на виїзд за межі України у період з 01.07.2015 року по 01.09.2021 року на тимчасове місце проживання за кордоном в країну - Чорногорія, без згоди та супроводу батька - скасувати, у задоволенні цих позовних вимог ОСОБА_2 - відмовити.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий -

Судді -