Справа № 161/2393/15-ц Провадження № 22-ц/773/1540/15 Головуючий у 1 інстанції: Лященко О.В.
Категорія: 27 Доповідач: Данилюк В. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 жовтня 2015 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого судді Данилюк В.А.,

суддів Киці С.І., Шевчук Л.Я.,

при секретарі Вергуну Т.С.,

з участю: представника відповідача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором за апеляційною скаргою позивача публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» на рішення Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 31 серпня 2015 року,

В С Т А Н О В И Л А:

В лютому 2015 року публічне акціонерне товариство «ВТБ Банк» (Далі - ПАТ «ВТБ Банк) звернулось в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що 10 квітня 2013 року між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № R4В, відповідно до умов договору позивачем було надано Позичальнику ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 100000,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 24% строком до 10 квітня 2017 року. Однак позичальник, користуючись грошовими коштами, свої зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконала, а саме не виконала свої зобов'язання по погашенню кредиту та не виконала свої зобов'язання по погашенню відсотків за користування кредитом.

У зв'язку з порушення умов кредитного договору щодо строків користування кредитом та повного погашення боргових зобов'язань за кредитним договором просить стягнути з відповідача заборгованість станом на 19.11.2014 року, яка становить 179610,13 грн.

Рішенням Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 31 серпня 2015 року позов публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 в користь публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» поточну заборгованість за кредитом в сумі 71 630 грн. 43 коп., заборгованість за простроченим кредитом в сумі 18 049 грн. 89 коп., прострочену заборгованість за відсотками в сумі 19 772 грн.69 коп. та заборгованість за відсотками за період з 18 листопада по 19 листопада 2014 року в сумі 117 грн. 94 коп., та витрати по сплаті судового збору в сумі 1095 грн. 71 коп., а всього стягнути з неї 110 666,66 коп.

В решті вимог відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить вказане рішення суду скасувати у зв'язку з невідповідністю висновків суду обставинам справи, порушенням судом норм матеріального і процесуального права та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_1 апеляційну скаргу заперечив, просить її відхилити.

Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги позивача щодо стягнення 18 590, 63 гривень заборгованості по комісійній винагороді та 16 162 гривень пені за несплату комісійної винагороди не підлягають до задоволення, оскільки умови договору в цій частині є несправедливими, так як всупереч принципу добросовісності їх наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача (позичальника), як передбачено ч. 1 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Так суд вважав, що підставами для відмови у стягненні пені є непропорційно великий розмір компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання зобов'язань за договором.

Перевіривши дані висновки, колегія суддів не може з ними погодитися, оскільки вони зроблені у зв'язку з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права.

Судом встановлено, що 10 квітня 2013 року між ПАТ «ВТБ БАНК» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № -R4В.

Відповідно до п. 6.2 та 6.3 даного договору підписанням кредитного договору позичальник надає банку запевнення та гарантії, що перед укладенням кредитного договору він письмово ознайомлений з інформацією про особу і місцезнаходження банку, про умови кредитування та погодився із діючими умовами банківських та супутніх послуг, які сплачуються позичальником відповідно до графіку згідно з додатком, який є невід»ємною частиною цього договору та включає в себе суму щомісячних платежів по поверненню кредиту, сплати процентів, комісійних винагород, інших супутніх платежів, розрахунок супутньої вартості кредиту та реальної процентної ставки.

Відповідно до п. 1 договору предметом кредитного договору є надання позивачем позичальнику грошових коштів у розмірі 100 000,00 гривень з строком користування до 10 квітня 2017 року та сплатою відсотків за користування ним у розмірі 24% річних.

Згідно п. 4.2 кредитного договору позичальник зобов'язаний сплачувати щомісячно відповідно до графіка комісійні винагороди за управління кредитом у розмірі 1,69% від початкової суми кредиту.

У разі прострочення зобов'язання з повернення кредиту та/або сплати інших платежів згідно з умовами кредитного договору позичальник відповідно до п. 5.1 договору зобов'язаний сплатити на користь кредитора пеню за кожний день прострочення у розмірі 0,5% від суми прострочених зобов'язань за кожен день порушення виконання зобов'язань, включаючи день погашення.

Згідно з п. 7.1. договору на підставі ст. 259 ЦК України строк позовної давності до вимог про стягнення пені та штрафів, передбачених договором, встановлюється у три роки.

Позивач належним чином виконав свій обов'язок по Кредитному договору щодо надання ОСОБА_2 грошових коштів у розмірі 100 000,00 гривень.

Однак відповідач, підписавши договір та користуючись грошовими коштами, свої зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконала, а саме не виконала свої зобов'язання по погашенню кредиту та не виконала свої зобов'язання по погашенню відсотків за користування кредитом.

З наданого позивачем розрахунку заборгованості станом на 19 листопада 2014 року, вбачається, що заборгованість становить 179610,13 гривень і складається з: суми основного боргу - не повернута сума кредиту - 89680,58 грн., заборгованості по відсотках - 19890,63 грн., заборгованості по комісійній винагороді - 18590,00 грн., пені за порушення строків повернення кредиту та відсотків - 31745,43 грн., пені за несплату комісійної винагороди - 16162,37 грн., трьох процентів річних нарахованих за порушення строку повернення кредиту - 255,53 грн., трьох процентів річних нарахованих за прострочену заборгованість по відсотках - 264,88 грн., інфляційних витрат нарахованих за порушення строку повернення кредиту - 1424,45 грн., інфляційних витрат нарахованих за прострочену заборгованість по відсотках - 1596,52 грн.

Умовами кредитного договору передбачені законодавством всі чинні вимоги для укладення договорів, договір містить усі відомості, дотримано всіх вимог щодо змісту та форми їх укладення, а тому не вбачається підстав стверджувати про невідповідність їх умов вимогам законодавства. Кредитний договір містить пункт, який передбачає сплату щомісячної комісії на користь банку.

Відповідно до ч. 14 ст. 47 Закону України «Про банк і банківську діяльність» банк самостійно встановлює процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги.

Встановлено, що позичальник була ознайомлена з усіма вимогами кредитного договору, які передбачали, зокрема, сплату банкові щомісячної комісії за управління кредитом та погодилась з ними, на момент укладення кредитного договору сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов договору. Позивач добровільно погодилась на укладення кредитного договору, сплачувала по ньому періодичні платежі, не оскаржувала і не порушувала питання про їх розірвання, а тому не вважала їх несправедливими.

Визнаючи умови кредитного договору несправедливими, суд першої інстанції не врахував вимог ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», яким передбачено визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Як убачається з матеріалів справи, відповідач ОСОБА_2 не зверталася в суд з позовом про визнання недійсними умов кредитного договору.

Відмовляючи у стягненні нарахованої пені, суд першої інстанції покликався також на Закон України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», яким регулюються договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань. Разом з тим судом не враховано, що суб'єктами зазначених правовідносин є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачена відповідальність за порушення грошового зобов'язання, а саме: якщо боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весть час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

Враховуючи доданий до позовної заяви розрахунок, три проценти річних, нараховані за порушення строку повернення кредитую становлять 255 грн., 53 коп., за порушення строку повернення відсотків - 264 грн. 88 коп, інфляційні втрати становлять по тілу кредиту 1424,45 грн., по відсотках - 1596,52 грн.

Відмовляючи у стягненні зазначених сум, суд першої інстанції ніяким чином не обґрунтував таку відмову.

За таких обставин справи та відповідно до зазначених норм матеріального права і умов укладеного між сторонами договору колегія суддів приходить до висновку, що кредитор (банк) мав право вимагати виконання зобов'язання за кредитним договором від боржника ОСОБА_2, оскільки боржник порушив його умови, що виразилося в неналежному виконанні договірних зобов'язань, а саме - в простроченні платежів згідно з умовами договору та неповерненні кредитних коштів, внаслідок чого виникла заборгованість.

Враховуючи, що суд першої інстанції невірно визначив суму, що підлягає стягненню з відповідача, та відмовив у стягненні комісії та пені за порушення умов договору, а також необґрунтовано відмовив у стягненні коштів за прострочення виконання зобов'язання, передбачених ст. 625 ЦК України, рішення суду першої інстанції підлягає до скасування з ухваленням нового рішення про стягнення з ОСОБА_2 на користь банку заборгованості, що становить 179610,13 гривень і складається з: суми основного боргу - не повернута сума кредиту - 89680,58 грн., заборгованості по відсотках - 19890,63 грн., заборгованості по комісійній винагороді - 18590,00 грн., пені за порушення строків повернення кредиту та відсотків - 31745,43 грн., пені за несплату комісійної винагороди - 16162,37 грн., трьох процентів річних нарахованих за порушення строку повернення кредиту - 255,53 грн., трьох процентів річних нарахованих за прострочену заборгованість по відсотках - 264,88 грн., інфляційних витрат нарахованих за порушення строку повернення кредиту - 1424,45 грн., інфляційних витрат нарахованих за прострочену заборгованість по відсотках - 1596,52 грн.

Отже колегія суддів приходить до висновку, що через порушення норм матеріального права та невідповідність висновків суду обставинам справи рішення суду першої інстанції підлягає до скасування з ухваленням нового рішення про задоволення позову повністю.

Відповідно до ч. 5 ст. 88 ЦПК України, якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи викладене, з відповідача на користь позивача слід стягнути 1796,10 грн. судового збору виходячи з заявлених позовних вимог.

На підставі ст.ст. 526, 610, 611, 626, 629 1054 ЦК України, керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу позивача публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» задовольнити.

Рішення Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 31 серпня 2015 року скасувати та ухвалити в нове рішення.

Позов публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити повністю.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 179610 ( сто сімдесят шість тисяч шістсот десять) гривень 13 копійок.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» 1796 (одна тисяча сімсот дев'яносто шість) гривень 10 копійок судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: