Номер провадження: 22-ц/785/6156/15
Головуючий у першій інстанції Мишко В. В.
Доповідач Варикаша О. Д.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.10.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - судді - Варикаші О.Д.

суддів - Ступакова О.А.

- Станкевича В.А.

при секретарі - Железнову В. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 20.05.2015 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ТОВ «Лізингова Компанія «Автофінанс» про захист прав споживачів, визнання договору фінансового лізингу недійсним та застосування наслідків недійсності правочину,-

встановила:

Позивач звернувся з вказаним позовом до суду (а. с. 1-4), в якому просив: визнати договір фінансового лізингу № 001744 від 24.03.2015 року, укладений між ОСОБА_3 та ТОВ «ЛК «Автофінанс» недійсним; стягнути з ТОВ «ЛК «Автофінанс» на користь ОСОБА_3 кошти в сумі 125 000 грн., сплачені за договором фінансового лізингу № 001744 від 24.03.2015 року; стягнути з ТОВ «ЛК «Автофінанс» на користь ОСОБА_3 кошти в сумі 150 грн. комісії банку за прийом платежу.

Свої позовні вимоги позивач відповідно до позовної заяви обгрунтовував тим, що 24.03.2015 року між ним та відповідачем було укладено договір фінансового лізингу № 001744 з додатками, згідно якого предметом лізингу є комбайн КЗС-9-1 «Славутич».

Після детального вивчення вказаного договору, він зрозумів, що зазначений договір є абсолютно несправедливий щодо нього, те, що було йому обіцяно в офісі відповідача та те, що викладено в договорі є абсолютно різним. Вважає, що укладений договір є таким, що не відповідає чинному законодавству України, грубо порушує його права як споживача послуг. Договір не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним та не відповідає його внутрішній волі на момент укладення договору та на даний час, а тому підлягає визнанню судом недійсним.

Крім того, позивач вважає, що даний договір, укладений між ним та відповідачем повинен бути нотаріально посвідченим.

В судовому засіданні в суді першої інстанції, як зазначено в рішенні суду, позивач - ОСОБА_3, заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. Представник відповідача - ТОВ «ЛК «Автофінанс», в судове засідання не з'явився, але надіслав на адресу суду заперечення на позовну заяву ОСОБА_3, у якому просив суд залишити позов ОСОБА_3 без задоволення та провести розгляд справи без участі представника ТОВ «ЛК «Автофінанс» (а. с. 23-30).

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 20.05.2015 року в задоволенні позовної заяви ОСОБА_3 відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 20.05.2015 року, в якій просить скасувати рішення суду від 20.05.2015 року, постановити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_3 до ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» про захист прав споживачів, визнання договору фінансового лізингу недійсним та застосування наслідків недійсності правочину задовольнити в повному обсязі, посилаючись на те, що не погоджується з оскаржуваним рішенням суду, оскільки вважає, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права, що призвело до прийняття незаконного та необґрунтованого рішення.

Відповідачем рішення суду не оскаржується.

В судовому засіданні представник позивача підтримав апеляційну скаргу. Інші учасники процесу в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили, клопотання про відкладення розгляду справи від них на адресу суду не надходили.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог та наданих доказів і доводів апеляційної скарги, судова колегія приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з наступного.

Судом встановлено, що 24.03.2015 року між ОСОБА_3 (Лізингоодержувач) та ТОВ «ЛК «Автофінанс» (Лізингодавець), в особі представника ОСОБА_4, яка діє на підставі довіреності № 124 від 18.11.2014 року, було укладено Договір фінансового лізингу № 001744 від 24.03.2015 року з додатками, згідно якого предметом лізингу є комбайн КЗС-9-1 (а. с. 10-17).

Відповідно до умов п. 1.4 Договору ТОВ «ЛК «Автофінанс» взяло на себе зобов'язання придбати предмет лізингу (комбайн) у власність та передати ОСОБА_3 у користування на строк та умовах договору. Предмет лізингу є власністю лізингодавця та придбається ним на своє ім'я.

Як стверджував позивач, ОСОБА_4, яка саме і укладала з ним даний договір, при попередніх консультуваннях по телефону та безпосередньо в філії офісу ТОВ «ЛК «Автофінанс» у м. Херсоні, ОСОБА_3 було чітко пояснено, що після укладання з ним цього договору та сплати 10 % першого внеску, він отримає комбайн.

На виконання даних умов договору, на рахунок відповідача - ТОВ «ЛК «Автофінанс», позивачем - ОСОБА_3, було сплачено суму авансового платежу у розмірі 125 000 грн. (квитанція від 24.03.2015 року), що згідно договору було обов'язковою умовою для здійснення замовлення предмету лізингу (а. с. 24).

За твердженням позивача, після підписання договору та сплати 10 %, ТОВ «ЛК «Автофінанс» пояснило ОСОБА_3, що на наступний день він зможе отримати комбайн, до того ж відповідач брав на себе зобов'язання доставити комбайн у Одеську область, при цьому не зазначаючи куди саме буде доставлено комбайн, але запевняв, що ця послуга є безкоштовною.

Наступного дня ОСОБА_3, не дочекавшись дзвінка від представників відповідача, сам зателефонував до них. На його запитання про стан справ з комбайном отримав відповідь, що ТОВ «ЛК «Автофінанс» очікує поставку до 25.03.2015 року, у подальшому до 30.03.2015 року. Потім, ОСОБА_3 пояснили, що, по-перше, ціна на комбайн КЗС-9-1 «СЛАВУТИЧ» вже зросла й становить 1 500 000 грн., по-друге, ОСОБА_3 не зможе отримати техніку, поки не сплатить 50 % від її вартості та не раніше ніж через 120 діб.

Таким чином, для того, щоб ОСОБА_3 отримав предмет лізингу - комбайн, на підставі договору № 001744 фінансового лізингу від 24.03.2015 року необхідно сплатити 750 000 грн., замість 125 000 (що повідомлялось під час укладення договору та до цього), а тільки після цього будуть купувати даний предмет лізингу.

Фактично умови договору фінансового лізингу № 001744 від 24.03.2015 року зовсім не відповідають тим умовам, що обговорювались та погоджувались ОСОБА_3 із менеджером до його підписання.

Отже, лізинговою компанією не було належним чином роз'яснено ОСОБА_3 призначення платежу у розмірі 125 000 грн. В дійсності ж, тільки після підписання договору менеджер повідомив, що перший внесок складає 750 000 грн. замість 125 000 грн.

Дані обставини і стали підставою для звернення ОСОБА_3 до суду із відповідним позовом.

Згідно із положеннями ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг», фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу - лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг», відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Правовідносини, що виникають із договору лізингу, регулюються параграфом 6 глави 58 Цивільного кодексу України, в якому відсутні положення щодо обов'язкового нотаріального посвідчення такого договору.

При цьому, згідно із положеннями ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг», договір лізингу має бути укладений в письмовій формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу, строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу, розмір лізингових платежів та інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Оскільки, відповідні правовідносини врегульовані спеціальним законом - Законом України «Про фінансовий лізинг» і відповідно параграфом 6 глави 58 Цивільного кодексу України, то нотаріальне посвідчення укладеного між сторонами договору фінансового лізингу, суд першої інстанції вважав, не є обов'язковим.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч. 2 ст. 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Умови договору, які можуть бути несправедливими визначено у ч. 3 ст. 18 цього закону.

Для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно із положеннями ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. 638 Цивільного кодексу України, яка передбачає загальне правило про укладення договору, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Позивач ОСОБА_3 в обґрунтування заявлених позовних вимог посилається на те, що відповідач ТОВ «ЛК «Автофінанс» нав'язує йому такі умови одержання послуг, які для нього є вкрай невигідні. Проте, позивачем не було доведено, які саме умови договору є несправедливими; на підставі яких ознак умови договору є несправедливими. Тобто, в даному випадку позивачем належним чином не обґрунтовано в чому саме полягає порушення принципу добросовісності, який в даному випадку дисбаланс прав та обов'язків та, в чому саме він полягає, а також якої саме шкоди позивачу, як споживачу, завдають ті чи інші умови договору.

Підтвердженням отримання позивачем повної, необхідної, доступної та достовірної інформації про положення договору є особисте підписання ним кожної сторінки самого договору, у зв'язку з чим з цих обставин вбачається, що сторонами договору було досягнуто згоди по всіх істотних умовах (а. с. 10-17).

Крім того, відповідно до вимог ст. ст. 203, 215, ч. 1 ст. 229. ст. 230 ЦК України, роз'яснень, викладених в п. п. 4, 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляу цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судом першої інстанції встановлено, що позивач вільно сплатив за організацію та оформлення даного Договору, перед підписанням він мав змогу прочитати договір і лише після укладання договору передумав виконувати цей договір, оскільки, на його думку, він не відповідає вимогам чинного законодавства, порушує його права і є для нього невигідним.

В матеріалах справи відсутні докази, та позивач таких в судовому засіданні не надав, що під час укладення договору фінансового лізингу відповідач ТОВ «ЛК «Автофінанс» вчинило дії, які можливо кваліфікувати як прояв недобросовісної конкуренції, чи вчинило дії або бездіяльність, що ввели позивача в оману або були агресивними.

Виходячи зі змісту положень Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», юридична особа, яка надає фінансову послугу має бути внесена до державного реєстру фінансових установ.

Відповідно до п. 1 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», фінансова установа - це юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку.

Згідно із положеннями ч. 4 ст. 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», передбачена можливість та порядок надання окремих фінансових послуг юридичними особами, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, що визначаються законами та нормативно-правовими актами державних органів, які здійснюють регулювання діяльності фінансових установ та ринків фінансових послуг, виданих у межах їх компетенції.

Розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг від 22.01.2004 року № 21 затверджено Положення про надання послуг з фінансового лізингу юридичними особами-суб'єктами господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами.

Як встановлено матеріалами справи, ТОВ «ЛК «Автофінанс» займається господарською діяльністю по наданню послуг з фінансового лізингу і не надає фінансові послуги з залученням фінансових активів від фізичних осіб. Згідно з умовами укладеного між сторонами договору фінансового лізингу лізингоодержувач має сплатити відповідну частину вартості товару (авансового платежу), іншу частину вартості - має сплатити лізингодавець. А згідно із положеннями ч. 1 п. 1 ст. 10 Закону України «Про фінансовий лізинг» - лізингодавець має право інвестувати на придбання предмету лізингу як власні, так і залучені та позичкові кошти.

Відповідно до ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», сплата лізингових платежів відбувається в порядку встановленому договором, а лізингові платежі в тому числі можуть включати суму, яка відшкодовує частину вартості предмету лізингу.

ТОВ «ЛК «Автофінанс» внесено до реєстру осіб, які не є фінансовими установами, але мають право надавати окремі фінансові послуги, а саме має право надавати послуги з фінансового лізингу, що підтверджується довідкою про взяття на облік юридичної особи серії НОМЕР_1, дата видачі довідки - 11.09.2012 року (а. с. 40).

Викладені обставини та норми чинного законодавств, суд першої інстанції вважав, свідчать про той факт, що за результатами розгляду справи ОСОБА_3 не доведено несправедливість умов спірного договору фінансового лізингу № 001744 від 24.03.2015 року, не надано доказів про порушення з боку ТОВ «ЛК «Автофінанс» принципу добросовісності, який утворив дисбаланс договірних прав і обов'язків та не знайшло свого підтвердження факт введення відповідачем позивача в оману, оскаржуваний договір в повній мірі відповідає вимогам ст. ст. 627, 628 Цивільного кодексу України та ознак його недійсності судом не вбачається.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність будь-яких підстав для визнання договору фінансового лізингу № 001744 від 24.03.2015 року недійсним та стягнення з відповідача на користь позивача сплачених за вказаним договором 125 000 грн. і 150 грн. комісії банку за прийом платежу.

Суд першої інстанції вважав, що матеріали справи не містять, а позивачем не представлено до суду доказів, які б свідчили про порушення прав ОСОБА_5 зі сторони ТОВ «ЛК «Автофінанс», які він просить захистити.

За таких обставин, суд першої інстанції, відмовив в задоволенні позовних вимог позивача.

Судова колегія, вважає, що суд першої інстанції, в межах позовних вимог, повно, всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин та прийшов до правильного висновку на підставі наданих та досліджених доказів, відмовивши задоволенні позову ОСОБА_3

Тому судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають фактичним обставинам справи, наданим доказам та відповідним нормам матеріального і процесуального права, а суд першої інстанції правомірно на підставі вимог закону та на підставі встановлених обставин справи дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог позивача.

Оскільки, суд першої інстанції, враховуючи вище зазначені встановлені обставини у справі, правомірно виходив з того, що відповідно до ст. ст. 203, 215 ЦК України, ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг», ч. 4 ст. 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» відсутні підстави для визнання спірного договору фінансового лізингу № 001744 від 24.03.2015 року, укладеного між сторонками, недійсним.

Крім того, відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Проте, в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження обставин, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги, щодо обставин укладення спірного договору фінансового лізингу та стосовно несправедливості умов вказаного договору щодо нього, враховуючи вимоги ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», на яку посилається позивач та відповідно до якої,умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Такі докази позивачем не представлені і суду апеляційної інстанції, а доводи позивача щодо умов спірного договору спростовуються самим спірним договором та додатком до нього (а. с. 9-17) і не ґрунтуються на законі.

Тому, за таких обставин, судова колегія вважає, що обставини, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги ґрунтуються на припущеннях та не ґрунтуються на законі.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що при укладенні спірного договору фінансового лізингу порушено форму його укладення, оскільки його укладено в письмовій формі, а відповідно до ст. 799, ч. 2 ст. 806 він підлягає нотаріальному посвідченню, судова колегія не приймає до уваги, так як ці доводи не ґрунтуються на законі.

Оскільки, відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг», договір лізингу має бути укладений у письмовій формі.

ЦК України та Закон України «Про фінансовий лізинг» не передбачають обов'язкового нотаріального посвідчення договору фінансового лізингу.

Посилання позивача на ч. 2 ст. 806, ч. 2 ст. 799 ЦК України є безпідставними, так як до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду), які містяться у параграфі 1 Загальні положення про найм (оренду) глави 58 ЦК України, з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. Положення про найм (оренду) транспортного засобу згідно з параграфом 5 глави 58 ЦК України до договору фінансового лізингу не застосовуються.

За таких обставин, відсутні підстави для застосування ч. 1 ст. 220 ЦК України.

Також судова колегія не приймає до уваги доводи апеляційної скарги стосовно несправедливості умов спірного договору фінансового лізингу.

Оскільки, відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», на яку в позовній заяві посилався позивач,умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Тобто, для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: 1) умови договору порушують принцип добросовісності; 2) умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; 3) умови договору завдають шкоди споживачеві.

Проте, в матеріалах справи відсутні та суду апеляційної інстанції не надані будь-які докази на підтвердження вказаних обставин, в їх сукупності.

Таким чином, враховуючи вище наведене та доводи апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_3 необхідно відхилити, а рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 20.05.2015 року залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 304, 307, 308, 313, 314, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 20.05.2015 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ТОВ «Лізингова Компанія «Автофінанс» про захист прав споживачів, визнання договору фінансового лізингу недійсним та застосування наслідків недійсності правочину - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду Одеської області О.Д. Варикаша

О.А. Ступаков

В.А. Станкевич