Справа №592/5749/15 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 22-ц/788/2011/15 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Семеній Л. І.,

суддів - Кононенко О. Ю. , Шевченка В. А.

з участю секретаря судового засідання Кияненко Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 ОСОБА_4

на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 29 вересня 2015 року

у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3

про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,

в с т а н о в и л а:

18 червня 2015 року ОСОБА_5 звернулася до суду з зазначеним позовом, який обґрунтовує тим, що на підставі спадкового договору вона є єдиним власником 44/100 частин житлового будинку та земельної ділянки по вул. Павлова, 40 у м. Суми, в якому також зареєстрований її батько ОСОБА_3, однак з 1996 року в ньому не проживає, а тому на підставі ст. 405 ЦК України просила визнати його таким, що втратив право користування житлом.

06 липня 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, в якому просив вселити його у вказаний будинок і зобовязати відповідачку не чинити йому перешкод у користуванні житлом. Свої вимоги обґрунтовував тим, що будинок належав його батькам. Після смерті батька він прийняв спадщину, але його мати за життя розпорядилася всім будинком, уклавши з відповідачкою спадковий договір, який став перепоною для оформлення ним спадщини після її смерті. Вказує, що відповідачка чинить перешкоди у користуванні житлом, змінила замки, не впускає його до будинку, тому просив позов задовольнити.

Ухвалою Ковпаківського районного суду м. Суми від 29 липня 2015 року обєднано в одне провадження цивільні справи за вимогами ОСОБА_5 і ОСОБА_3

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 29 вересня 2015 року позов ОСОБА_5 задоволено.

Визнано ОСОБА_3 таким, що втратив право користування жилим приміщенням за адресою: м. Суми, вул. Павлова буд. № 40.

Ухвалою Ковпаківського районного суду м. Суми від 29 вересня 2015 року позовну заяву ОСОБА_3 залишено без розгляду у звязку з повторною неявкою позивача.

Представник відповідача не погодився з рішенням суду та оскаржив його в апеляційному порядку. Посилається на його незаконність, порушення судом норм матеріального і процесуального права, неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи та просить його скасувати і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Вказує, що обставина відсутності відповідача за місцем його реєстрації судом не встановлювалася, а ґрунтується ним лише на твердженнях свідків. Суд не врахував те, що з 1996 року ОСОБА_3 проживав разом з батьками в будинку, який був придбаний ними під час шлюбу. Після смерті батька відповідач спадщину прийняв, однак за оформленням спадкових прав не звертався. При зверненні до нотаріуса після смерті матері він дізнався про спадковий договір на користь позивачки без урахування його долі. Спадщину не оформив, оскільки для цього потрібен був оригінал будинкової книги, який позивачка йому не надала. Зазначає, що суд не встановив дійсних причин відсутності відповідача за адресою реєстрації та не врахував, що після смерті матері позивачка змінила замки та не пускає його до будинку, що є поважною причиною його не проживання в ньому.

Заслухавши пояснення представника ОСОБА_3 ОСОБА_4, яка підтримала доводи апеляційної скарги, заперечення на неї ОСОБА_5 та її представника ОСОБА_6, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що на підставі договору купівлі продажу від 05 серпня 1977 року ОСОБА_7 ( баба позивачки та мати відповідача) набула у власність 44/100 частки будинку і земельної ділянки у м. Суми по вул. Павлова, 40 (а.с. 33-34).

У цьому будинку з 29 травня 1996 року зареєстрований відповідач, який проживав у ньому разом зі своїми батьками матірю ОСОБА_7 і батьком ОСОБА_8, який помер 08 січня 2004 року. Після смерті останнього відповідач прийняв спадщину, але право власності на спадкове майно не оформляв.

30 липня 2014 року між ОСОБА_7 (відчужувач) та ОСОБА_5 (набувач) укладено спадковий договір, за умовами якого набувач зобовязувалася виконувати розпорядження відчужувача, зазначені в договорі, а відчужувач передає в разі його смерті право власності набувачу на 44/100 частки житлового будинку та 44/100 частки земельної ділянки, розташовані за адресою: м. Суми вул. Павлова буд. № 40 (а.с. 4-5).

23 травня 2015 року ОСОБА_7 померла (а.с. 11).

На підставі спадкового договору ОСОБА_5 стала одноособовим власником вказаного вище домоволодіння.

Право власності на вказану квартиру позивачка зареєструвала в установленому законом порядку, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 03.06.2015 року (а.с. 6 -7).

Спадковий договір і право власності своєї дочки ОСОБА_5 на нерухоме майно відповідач не оспорював.

Вказані обставини правильно встановлені судом на підставі належним чином досліджених доказів, на які суд послався в рішенні.

Права власника житлового будинку (квартири) визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 Житлового кодексу УРСР (далі - ЖК УРСР), які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 Житлового кодексу Української РСР, а саме: дружина наймача (власника), їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача (власника) може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем (власником) і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР члени сім'ї власника будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічні положення містяться й у ч. 1 ст. 405 ЦК.

Аналіз змісту вказаних правових норм свідчить про те, що право члена сім'ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом, існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно.

Із зазначеного слід дійти висновку, що виникнення права членів сім'ї власника будинку (квартири) на користування цим будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, а відтак - припинення права власності особи на будинок припиняє право членів її сім'ї на користування цим будинком.

З огляду на зазначене суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що після набуття права власності на будинок новим власником позивачкою у справі, відповідач, який є її батьком, став членом її сімї.

Відповідно до ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Таким чином, умовами позбавлення члена сім'ї власника житла права на користування цим житлом є відсутність члена сім'ї без поважних причин понад один рік, відсутність домовленості між власником та членом сімї щодо користування цим житлом, а також відсутність інших встановлених законом випадків, що передбачають позбавлення такого права.

Визнаючи відповідача таким, що втратив право користування житлом, суд першої інстанції виходив з того, що в суді знайшов підтвердження той факт, що ОСОБА_3 більше одного року в будинку не проживає без поважних причин. При цьому суд першої інстанції не врахував, що право власності на спірний будинок позивачка набула після смерті матері, 23 травня 2015 року, і з цього часу відповідач, як член сімї нового власника, набув право користування цим житлом. Проте, строк передбачений ст.405 ЦК України, який дає підстави для визнання відповідача таким, що втратив право користування житлом, ще не настав, а тому позов предявлений позивачкою передчасно і підстави для його задоволення відсутні.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції не відповідає положенням ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, а тому відповідно до п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

На підставі ст. 88 ЦПК України та з врахуванням того, що позов залишено без задоволення, за рахунок позивача слід компенсувати понесені та документально підтверджені відповідачем витрати зі сплати судового збору за розгляд справи апеляційним судом у сумі 267,96 грн.

Керуючись ст. 303, п. 2 ч. 1 ст. 307, п. 3, 4 ч. 1 ст. 309, ч. 2 ст. 314, ст.ст. 316, 319 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 29 вересня 2015 року у даній справі скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 267 грн. 96 коп. судового збору за розгляд справи апеляційним судом.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий -

Судді -