АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа №210/3859/15-ц Головуючий у І інстанції
Провадження № 22-ц/774/2091/к/15 Чайкіна О. В.
Категорія 27 (IV) Доповідач - Соколан Н. О.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 жовтня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

Головуючого: Соколан Н.О.,

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.

при секретарі: Петренко К. І.

В зв'язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється на підставі ч. 2 ст. 197 ЦПК України.

розглянувши у відкритому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 25 серпня 2015 року про забезпечення позову по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу,-

В С Т А Н О В И Л А:

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 25 серпня 2015 року у задоволенні заяви позивача ОСОБА_2 про забезпечення позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення норм процесуального права, ставить питання про скасування ухвали суду з постановленням нової про задоволення заявлених вимог в повному обсязі. В обґрунтування посилається на те, що судом першої інстанції зроблено необґрунтований висновок про ненадання належних доказів на підтвердження наявності підстав для застосування заходів забезпечення позову, в той час як позивачем наведені підстави для застосування таких заходів, які відповідають заявленим позовних вимогам та не порушують прав третіх осіб.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відмовляючи в задоволенні вимог про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем ОСОБА_2 не надано доказів на підтвердження належності квартири, на яку позивач просить накласти арешт, відповідачу та не встановлено коло осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку з застосуванням заходів забезпечення позову.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ч.5 ст. 153 ЦПК України, про вжиття заходів забезпечення позову суд постановляє ухвалу, в якій зазначається вид забезпечення позову і підстави його обрання.

Відповідно до Постанови Пленуму ВСУ від 22.12.2006 за №9, ухвала про забезпечення позову постановляється в порядку, визначеному ст.209 ЦПК, і повинна включати мотивувальну частину, де поряд із зазначенням мотивів, із яких суд (суддя) дійшов висновку про обґрунтованість припущення про те, що невжиття заходів забезпечення може в майбутньому утруднити чи зробити неможливим виконання судового рішення, наводиться посилання на закон, яким суд керувався при постановленні ухвали.

Відповідно до абз. 1 п. 3 Постанови Пленуму ВСУ від 22.12.2006 за №9, згідно п.1 ч.1 ст.152 ЦПК України позов майнового характеру дозволяється забезпечувати шляхом накладення арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві, або знаходяться у нього або в інших осіб.

Відповідно до п.4 Постанови Пленуму ВСУ від 22.12.2006 за №9, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Як вбачається з наданих позивачем відомостей з державного реєстру речових прав власності на нерухоме майно (а.с. 20-21), відповідачу ОСОБА_3 станом на 19.08.2015 року належить право власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1.

Колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції щодо відсутності доказів належності майна, на яке позивач просить накласти арешт, відповідачу ОСОБА_3, оскільки він спростовується вищезазначеними матеріалами справи.

Враховуючи співмірність заявлених позовних вимог та заходів забезпечення позову, колегія суддів приходить до висновку про достатність для забезпечення позову вжиття такого засобу, як накладення арешту, однак лише на 1/3 частину спірної квартири, оскільки доказів про наявність права власності на інше майно, суду не надано.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 312, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Ухвалу Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 25 серпня 2015 року скасувати та постановити нову ухвалу.

Заявлені вимоги ОСОБА_2 про забезпечення позову задовольнити частково.

Накласти арешт на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1, яка на праві приватної спільної часткової власності належить ОСОБА_3 згідно свідоцтва про право власності № Дз 303 від 16.03.2007 року.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: