АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1961/15Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 50 ОСОБА_1
Доповідач в апеляційній інстанції
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2015 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоОСОБА_2
суддівОСОБА_3 І, ОСОБА_4
при секретаріОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 15 червня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження житловим будинком садибного типу з надвірними спорудами , -

в с т а н о в и л а :

Позивач ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_7 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження житловим будинком садибного типу з надвірними спорудами.

В обґрунтування своїх позовних вимог зазначав, що після смерті батьків згідно із свідоцтвами про право на спадщину за законом йому належить 23/100 частини домоволодіння по вул. Невського -30/пров.Раскової-2 на правах спільної часткової власності в рівних частках з відповідачем ОСОБА_7 Після винесення рішення Апеляційним судом від 24 квітня 2014 року про вселення його в житловий будинок відповідач не допускає до його власності. Починаючи з 22 серпня 2014 року і по теперішній час так і не проведено його вселення в житловий будинок. Він звернувся до органів ДВС. Під час вселення відповідач веде себе по відношенню до нього агресивно, привласнив і відгородив всі надвірні споруди парканом, а в побудований ним гараж поставив свою машину. Тобто відповідач постійно чинить йому перешкоди в користуванні житловим будинком. На всі звернення до ДВС що відповідач не допускає до всіх спільних надвірних споруд для сумісного користування, отримав відповідь, що рішенням суду зазначено лише його вселення в житловий будинок і для вирішення цього питання потрібно ще раз звернутись до суду.

А тому, позивач просив суд усунути перешкоди в користуванні належного йому за законом майна, зобовязати відповідача прибрати самочинно встановлений паркан в подвірї та забрати з гаража автомобіль, вселити його в кімнату 1-4, зобовязати відповідача відновити на хвіртці замок, надати доступ до спільних надвірних споруд для сумісного користування.

В подальшому позивач позовні вимоги збільшив та просив суд відобразити в рішенні, що згідно рівних ідеальних часток 23/100 на майно, матеріалів експертизи і позивач і відповідач мають право на користування рівними житловими площами (11,5 кв.м.) житлових кімнат 1-3, 1-4 згідно технічному паспорту на будинок. Всі замки між приміщеннями всередині квартири № 1 відповідач повинен зняти. Зобовязати відповідача закласти за свій кошт самочинно зроблений ним отвір з веранди 1-1 в пошкоджену житлову кімнату 1-3; компенсувати завдану матеріальну шкоду в розмірі 6000 грн. та моральну шкоду в розмірі 10000 грн.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 15 червня 2015 року у задоволенні позовних вимог відмовлено, розяснено позивачу його право на оскарження дій державного виконавця щодо виконання рішення суду про вселення в загальному порядку у відповідності зі ст. 384 ЦПК України.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу на дане рішення, в якій просить рішення суду скасувати, ухваливши нове рішення, яким задоволити його позов, оскільки вважає його ухваленим із порушенням норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, сторони по справі, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, а рішення суду першої інстанції до скасування з наступних підстав.

Ст. 213 ЦПК України вказує, що рішення суду повинно бути законним та обгрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Однак, дане рішення суду вказаним вимогам не відповідає.

Відповідно до вимог ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Ч. 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 ЦК України).

Згідно зі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Так, розглядаючи спірні правовідносини між сторонами та відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив із того, що позивач фактично не погоджується із постановою державного виконавця про його вселення, а тому відповідно до ст. 384 ЦПК України має право на оскарження дій до суду, а також послався на те, що учасники спільної часткової власності використовують майно за взаємною згодою, але оскільки реальний розподіл неможливий, то позов не підлягає до задоволення.

Такий висновок суду першої інстанції є не вірним та не відповідає обставинам справи.

Звертаючись до суду із позовними вимогами, позивач просив усунути перешкоди в користуванні належного йому за законом майна, зобовязати відповідача прибрати самочинно встановлений паркан в подвірї та забрати з гаража автомобіль, вселити його в кімнату 1-4, зобовязати відповідача відновити на хвіртці замок, надати доступ до спільних надвірних споруд для сумісного користування, відобразити в рішенні, що згідно рівних ідеальних часток 23/100 на майно і матеріалів експертизи і позивач і відповідач мають право на користування рівними житловими площами (11,5 кв. м.) житлових кімнат 1-3, 1-4 згідно технічному паспорту на будинок. Всі замки між приміщеннями всередині квартири № 1 відповідач повинен зняти. Зобовязати відповідача закласти за свій кошт самочинно зроблений ним отвір з веранди 1-1 в пошкоджену житлову кімнату 1-3; компенсувати завдану матеріальну шкоду в розмірі 6000 грн. та моральну шкоду в розмірі 10000 грн. ( а. с. 100 - 101 ).

Ст. 319 ЦК України вказує, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у ст. 317 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Згідно частини третьої статті 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Так, з матеріалів справи вбачається, що згідно із свідоцтвом про право на спадщину за законом від 04.10.2000 року № 1-3664 та від 22.01.2008 року № 2-124 позивачу належить 23/100 частини домоволодіння (житлового будинку садибного типу) по вул. Невського-30/пров. Раскової - 2 в м. Черкаси ( а. с. 6,17).

Згідно договору дарування частини житлового будинку від 27 березня 2009 року ОСОБА_7 подарував ОСОБА_8 27/50 частини будинковолодіння, що знаходиться в м. Черкаси вул. Невського - 30 ( а. с. 16).

Відповідно до даних Черкаського БТІ від 18.03.2015 року частки у домоволодінні по вул. Невського-30/пров. Раскової - 2 в м. Черкаси становлять: 27/50 у ОСОБА_8, 23/100 у ОСОБА_6 та 23/100 у ОСОБА_7, тобто до спадкового майна, яке отримане ОСОБА_6 та ОСОБА_7, і власниками якого вони є, відноситься кв.№1 ( приміщення 1-1,1-2,1-3,1-4,1-5,1-6) та надвірні споруди (сарай «Б» та «Д», гараж «З», навіс «К», вбиральня «Г», погріб «В», водоколонка №5, яма зливна 37, ворота №1 та №6, замощення та огорожа.

Земельна ділянка під будинком знаходиться у спільному користуванні, відповідно до технічної документації (а.с.11).

Рішенням Соснівського районного суду міста Черкаси від 28 січня 2014 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, треті особи - Черкаська міська рада, Перша Черкаська державна нотаріальна контора, приватний нотаріус ОСОБА_9 про визнання договору дарування недійсним, поділ спадкової частини будинку, визнання права власності на частину будинку з надвірними господарськими спорудами, встановлення порядку користування земельною ділянкою, відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Рішенням апеляційного суду Черкаської області від 24 квітня 2014 року вищевказане рішення Соснівського районного суду м. Черкаси змінено в частині відмови у вселенні ОСОБА_6 у спірне житло та вирішено вселити останнього в житловий будинок по вул. Невського - 30/провул. Раскової - 2 у м. Черкаси, в решті рішення Соснівського районного суду м. Черкаси залишено без змін. Рішення набрало законної сили ( а. с. 31 32).

Постановою державного виконавця від 22.08.2014 року було відкрито виконавче провадження про вселення ОСОБА_6 у спірне житло, а постановою від 05.03.2013 року виконавче провадження закінчено у звязку із повним фактичним виконанням ( а. с. 33, 63).

У силу положень ст.ст. 21, 24,41 Конституції України, ст.ст. 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

Виходячи із цих положень, правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток, співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.

Поскільки позивач є співвласником спірного жилого будинку і вселений у цей будинок на підставі рішення суду, то він має право реально володіти і користуватися своєю власністю.

Поняття спільної часткової власності викладено в ч. 1 ст. 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле.

Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому.

Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дробному виразі.

Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Відповідно до ч. 1 ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності.

Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим ( ч.2 ст. 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

У ч. 2 ст. 364 ЦК України передбачено, що виділ в натурі частини неподільної речі є юридично неможливим.

Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення ( ч. 2 ст. 183 ЦК України).

Річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення, є подільною ( ч. 1 ст. 183).

Виходячи з аналізу змісту норм ст.ст. 183, 358, 364, 379, 380, 382 ЦК України слід дійти висновку, що виділ часток (поділ) жилого будинку, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру) або у разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності.

Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась.

Відтак визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників.

Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права стосовно спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, суд , здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), повинен передати співвласнику частки жилого будинку та нежилих будівель, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню будівлі. Під неспівмірною шкодою господарського призначення слід розуміти суттєве погіршення технічного стану жилого будинку, перетворення в результаті переобладнання жилих приміщень у нежитлові, надання в рахунок частки приміщень, які не можуть бути використані як житлові через невеликий розмір площі або через неможливість їх використання ( відсутність денного світла тощо).

Відповідно до висновку комісійної судової будівельно-технічної експертизи від 01.10.2013 року реальний розподіл домоволодіння № 30 по вул. Невського в м. Черкаси шляхом проведення реконструкції (перепланування і переобладнання) приміщень житлового будинку з метою влаштування трьох ізольованих квартир у відповідності до ідеальних часток співвласників не можливо ( а. с. 87 91).

Відповідно до ОСОБА_10 спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28.01.2013 року № 24-150/0/4-13 "Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав" передбачено, що завдяки негаторному позову захищаються права власника щодо здійснення права користування та розпорядження своїм майном, не пов'язаним із втратою власником володіння. Вимога відповідно до цього позову полягає в усуненні перешкод, які заважають власнику або іншому титульному володільцю здійснювати повно і незаперечно свої права користування і розпорядження майном.

Згідно розяснень, що містяться в ОСОБА_10 Верховного Суду України від 01.07.2013 року "Аналіз деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ" позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов'язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод (наприклад, шляхом знесення неправомірно збудованих споруд, про припинення ремонтних робіт в сусідній квартирі, виселення громадян із належних йому на праві власності приміщень тощо).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції зазначених вимог закону не врахував та дійшов до не обгрунтованих висновків про те, що позивачем фактично оскаржується постанова державного виконавця.

Окрім того, відповідач ОСОБА_7 в суді апеляційної інстанції у своїх поясненнях підтвердив, що гараж замкнутий ним особисто для зберігання власної автомашини, як і встановлено ним металеву сітку самовільно без погодження з позивачем на подвірї, зроблено самовільно дверний отвір та встановлено запори на кімнатних дверях, хоча йому відомо положення законодавства щодо спільного використання спадкового майна разом з позивачем.

А тому, колегія суддів, виходячи з матеріалів справи, наданих сторонами доказів, рівності часток у сторін на користування спадковим майном у кв.№1 та надвірних спорудах, приходить до висновку, що у позивача в наявності перешкоди для користування своєю часткою, які створені відповідачем, у звязку з чим необхідно усунути перешкоди ОСОБА_6 у здійсненні права користування та розпорядження житловим будинком садибного типу з надвірними спорудами, а саме шляхом зобовязання відповідача прибрати самочинно встановлений паркан з металевої сітки в подвірї, зобовязати відповідача надати вільний доступ до гаража «З» , зобовязати відповідача відновити на хвіртці замок для вільного доступу позивача, зобовязати відповідача надати доступ до спільних надвірних споруд для спільного використання, а саме сараю «Б», сараю «Д» , гаража «З», навісу «К», воріт №1 і №6, вигрібної ями та вбиральні, зобовязати відповідача закласти за свій кошт самочинно зроблений ним отвір з веранди 1-1 в житлову кімнату 1-3.

Позовна вимога позивача щодо відображення у рішенні права на користування сторонами рівними площами у приміщеннях є зайвою, оскільки дані положення визначені законом, про що і зазначено вище.

Вимога позивача ОСОБА_6 про вселення у певну кімнату кв.№1 не підлягає до задоволення, оскільки дана вимога розглянута судом і рішенням апеляційного суду Черкаської області від 24 квітня 2014 року вирішено вселити останнього в житловий будинок по вул. Невського - 30/провул. Раскової - 2 у м. Черкаси ( а. с. 31 32).

Розглядаючи вимогу позивача про звільнення гаража «З» від автомашини відповідача, колегія суддів приходить до висновку, що така вимога не підлягає до задоволення, оскільки сторони мають право на спільне використання даного гаража та зберігання в ньому особистого майна за взаємною домовленістю, але при цьому позивач повинен мати вільний доступ до нього.

При цьому, колегія суддів вважає, що у задоволенні позовних вимог в частині стягнення завданої матеріальної шкоди в розмірі 6000 грн. та моральної шкоди в розмірі 10000 грн. необхідно відмовити з наступних підстав.

Відповідно до ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Згідно з ч. 2 ст. 22 ЦК України, збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, що особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Відповідно до ч. 3 ст. 22 ЦК України, збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Відповідно до ч. 2 ст. 23 ЦК моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно до пунктів 4 та 5 Постанови Пленуму ВСУ від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Виходячи зі змісту ст. 23 ЦК сам факт порушення права власності не є підставою для відшкодування моральної шкоди.

Проте, позивачем не надано суду доказів про заподіяння йому шкоди внаслідок здачі в найм частини житлового будинку та завдання моральної шкоди діями відповідача.

У порушення вимог ст. ст. 212 - 214 ЦПК України, суд першої інстанції не з'ясував належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог; чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги й заперечення сторін, та якими доказами вони підтверджуються; не перевірив доводи позивача про те, які правовідносини сторін випливають з установлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; не дав належної правової оцінки зібраним у справі доказам, що має суттєве значення для правильного вирішення спору.

Крім того, відповідно до положень ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судові витрати по сплаті судового збору в сумі 243,60 гривень.

За викладених обставин, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги є частково обґрунтованими, рішення суду першої інстанції не відповідає нормам матеріального права, а тому підлягає до скасування з ухваленням у справі нового рішення про часткове задоволення позовних вимог позивача, відповідно до положень ст.309 ЦПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст. 303, ст. 304, ст. 307, ст. 309, ст. 314, ст. 316, ст. 317, ст. 319 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 - задовольнити частково.

Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 15 червня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження житловим будинком садибного типу з надвірними спорудами - скасувати та ухвалити нове рішення, яким :

- позовні вимоги ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження житловим будинком садибного типу з надвірними спорудами задовольнити частково ;

- усунути перешкоди ОСОБА_6 у здійсненні права користування та розпорядження житловим будинком садибного типу з надвірними спорудами по вул. Невського - 30/провул. Раскової - 2 у м. Черкаси;

- зобовязати відповідача ОСОБА_7 прибрати самочинно встановлений паркан з металевої сітки в подвірї домоволодіння по вул. Невського - 30/провул. Раскової - 2 у м. Черкаси ;

- зобовязати відповідача ОСОБА_7 відновити на хвіртці замок для вільного доступу позивача ОСОБА_6 до домоволодіння по вул. Невського - 30/провул. Раскової - 2 у м. Черкаси;

- зобовязати відповідача ОСОБА_7 надати доступ до спільних надвірних споруд для спільного використання, а саме до сараю «Б», сараю «Д» , гаража «З», навісу «К», воріт №1 і №6, вигрібної ями та вбиральні у домоволодінні по вул. Невського - 30/провул. Раскової - 2 у м. Черкаси;

- зобовязати відповідача ОСОБА_7 закласти за свій кошт самочинно зроблений ним отвір з веранди 1-1 в житлову кімнату 1-3 та демонтувати будь-які запорні пристрої на дверях у житлових та надвірних приміщеннях домоволодіння по вул. Невського - 30/провул. Раскової - 2 у м. Черкаси;

- стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 витрати по сплаті судового збору в сумі 243,60 гривень;

- в іншій частині позову відмовити.

Рішення набирає законної сили негайно з моменту проголошення та може бути оскаржене до ОСОБА_10 спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий :

Судді :