Справа № 283/1124/15-ц
Провадження №2/283/438/2015
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

27 жовтня 2015 року м. Малин

Малинський районний суд Житомирської області в складі:

головуючого - судді Тимошенка А.О.,

за участю:

секретаря Кобилінської Т.М.,

представника позивача ОСОБА_1.,

прокурора Яричевської Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Малині цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Малинської міської ради Житомирської області про визнання права власності,-

встановив:

ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до Малинської міської ради Житомирської області в якому просить:

- визнати за ним право власності за набувальною давністю на 47/100 часток будинку АДРЕСА_2 після ОСОБА_3, що належали останній на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 24.04.1996 року;

- визнати за ним право власності за набувальною давністю на квартиру АДРЕСА_1 після ОСОБА_4, яка належала останньому на підставі свідоцтва про право власності на житло № 263 від 15 жовтня 1993 року.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та пояснив, що ОСОБА_3 була бабусею позивача, а ОСОБА_4 був його дядьком. Діючі на той час норми Цивільного кодексу не давали позивачу право на спадкування майна, що належало вищевказаним особам, але не дивлячись на це після їх смерті позивач добросовісно, відкрито та безперервно більше 10 років володів їх майном, а саме: 47/100 частками будинку АДРЕСА_2, які належали ОСОБА_3 та квартирою АДРЕСА_1 яка належала ОСОБА_4 За таких обставин просить позов задовольнити.

Прокурор, яка представляє інтереси відповідача, заперечила проти позову та пояснила, що позивач не має доказів того, що він безперервно протягом більше ніж 10 років володіє майном ОСОБА_3 та ОСОБА_4 Крім того його володіння цим майном не є добросовісним, оскільки з дня відмови нотаріусом у видачі йому свідоцтва про право спадщину на це майно, йому було відомо, що він не має права на це майно. З цих підстав просить в позові відмовити.

Суд, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог та дослідивши надані докази, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 року (а.с. 8) і його батьками є ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року (а.с. 14) та ОСОБА_6 (а.с. 10). Батьками ОСОБА_5 (батька позивача) є ОСОБА_7 та ОСОБА_3 (а.с. 12). Ці ж особи також є батьками ОСОБА_4 (а.с. 11). Відповідно позивач ОСОБА_2 є внуком ОСОБА_7 і ОСОБА_3 та племінником ОСОБА_4

ОСОБА_4 на праві власності належала квартира АДРЕСА_1, що підтверджується свідоцтвом про право власності № 263 від 15 жовтня 1993 року (а.с. 18-20). Мати ОСОБА_4 ОСОБА_3 була власником 47/100 часток жилого будинку АДРЕСА_2, які вона успадкувала після смерті чоловіка ОСОБА_7 (а.с. 21-22, 81), що помер ІНФОРМАЦІЯ_3 року (а.с. 16).

14 жовтня 2000 року померла ОСОБА_3 (а.с. 70). Спадщину після її смерті прийняв син ОСОБА_4, який подав до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини (а.с. 71). Таким чином він став власником належних померлій 47/100 часток жилого будинку АДРЕСА_2. Однак ОСОБА_4 не встиг оформити право власності на успадковане майно, оскільки також невдовзі помер, а саме ІНФОРМАЦІЯ_4 року (а.с. 13).

Після смерті ОСОБА_4 його племінник ОСОБА_2 подав до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини (а.с. 74, 76). Однак нотаріус відмовила йому у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_4, оскільки позивач не є спадкоємцем померлого. Також нотаріус роз?яснила позивачу, що вона повинна видати свідоцтво про право на спадщину на користь держави. Не погоджуючись з діями нотаріуса, позивач подав до суду скаргу (а.с. 77), яка ухвалою суду від 30 вересня 2004 року була залишена без розгляду (а.с. 82).

На даний час позивач вважає, що він має право на квартиру АДРЕСА_1 та 47/100 часток жилого будинку АДРЕСА_2 за набувальною давністю, оскільки володіє ними добросовісно, безперервно та відкрито 14 років.

Відповідно до ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред'явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п'ятнадцять, а на рухоме майно - через п'ять років з часу спливу позовної давності. Втрата не з своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності у разі повернення майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Додатково у пункті 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України вказано, що правила статті 344 Цивільного кодексу України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом.

На підтвердження давності володіння позивач надав чеки та квитанції про сплату комунальних послуг, які надаються на утримання вищевказаної квартири та частини будинку (а.с. 30-36). Однак ці чеки та квитанції підтверджують сплату комунальних послуг лише з травня 2013 року.

Також позивач надав довідки депутатів Малинської міської ради про те, що він в 2000 році вступив в управління та користування частиною будинку АДРЕСА_2, а з квітня 2001 року користується квартирою АДРЕСА_1 (а.с. 97-98). Однак суд не приймає дані довідки до уваги, оскільки вони видані депутатами Малинської міської ради, які не мають права видавати такі довідки, і крім того ці довідки записані зі слів осіб, клопотання про допит яких як свідків в суді не заявлялося.

Суду надані довідки виробничого комунального житлово-ремонтного експлуатаційного підприємства про регулярне надходження плати за комунальні послуги з утримання квартири АДРЕСА_1 (а.с. 99-119). Ці довідки також суд не приймає до уваги, оскільки вони не підтверджують тих обставин, які необхідно довести суду для задоволенні позову, а саме: хто, коли та протягом якого часу сплачував комунальні послуги. З цих же підстав суд не приймає до уваги довідку ПАТ ЕК «Житомиробленерго» в якій вказано, що між ним та позивачем 22.09.2004 року укладений договір на постачання електричної енергії за адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 100).

Натомість суду надані довідки Управління Державної міграційної служби в Житомирській області (а.с. 118), Радомишльської районної центральної лікарні (а.с. 120) та Радомишльського Приватного підприємства «Житлоремсервіс-9» (а.с. 121) з яких вбачається, що позивач з 1999 року постійно проживає та працює в м. Радомишль Житомирської області. Це свідчить про те, що він не може постійно та безперервно володіти заявленим ним майном більше 10 років.

Крім того відповідно до ст. 344 ЦК України заволодіння майном повинно бути добросовісним. Тобто особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Позивач знав про те, що він не має права на вищевказане нерухоме майно, оскільки відповідно до ст. 555 ЦК України 1963 року, який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, спадкове майно за правом спадкоємства переходить до держави:

1) якщо спадкодавець все майно або частину його заповідав державі;

2) якщо у спадкодавця немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом;

3) якщо всі спадкоємці відмовились від спадщини;

4) якщо всі спадкоємці позбавлені права спадкування (статті 528 і 534 цього Кодексу);

5) якщо ні один із спадкоємців не прийняв спадщини.

Нотаріус роз?яснила позивачу, що вона повинна видати свідоцтво про право на спадщину, на яку претендує позивач, на користь держави (а.с. 74-76), а тому заволодіння майном не є добросовісним.

За таких обставин суд відмовляє позивачу в задоволенні позову повністю за безпідставністю.

Судові витрати позивачу суд не відшкодовує, оскільки йому повністю відмовлено в задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 3, 11, 60, 88, 212-215, 224-227 Цивільного процесуального кодексу України, на підставі ст. 344 Цивільного кодексу України, ст. 355 Цивільного кодексу України 1963 року,-

вирішив:

В задоволенні позову відмовити повністю за безпідставністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Житомирської області шляхом подачі апеляційної скарги до Малинського районного суду протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: А. О. Тимошенко