Справа № 484/3338/15-ц
Провадження № 2/484/1470/15 р.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20.10.2015 року Первомайський міськрайонний суд Миколаївської області

в складі: головуючого судді Панькова Д.А.

секретаря судового засідання Панчук О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Первомайську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2015 року позивач ОСОБА_1 звернувся із позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в якому просив поновити пропущений з поважних причин строк позовної давності для звернення до суду з цивільним позовом про визнання договору дарування квартири недійсним та визнати договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений 01.07.92 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, який посвідчено державним нотаріусом 2-ї Первомайської державної нотаріальної контори ОСОБА_4, зареєстрований за №1-1999 недійсним.

Обгрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначив, що 24.04.93 року він уклав шлюб з ОСОБА_5 На весіллі його батько ОСОБА_2 пообіцяв подарував позивачу належну йому квартиру №46 розташовану по вул. Одеська,137 в м.Первомайську Миколаївської області. Одразу після весілля позивач з дружиною оселився у вказаній квартирі, де проживає до теперішнього часу.

22 квітня 2009 року позивач та його батько ОСОБА_2 уклали відповідний договір дарування квартири, який було посвідчено приватним нотаріусом Первомайського міського нотаріального округу Миколаївської області ОСОБА_6 та зареєстровано в реєстрі за № 2018.

24.06.09 року в Первомайському міжміському бюро технічної інвентаризації вказаний договір дарування було зареєстровано та отримано свідоцтво про реєстрацію права власності на нерухоме майно, реєстраційний номер 26742817.

З 24.10.09 року позивач та його дружина ОСОБА_7, а з 31.08.12 р. їх син ОСОБА_8 офіційно зареєстровані за вищезазначеною адресою.

Пізніше позивач дізнався, що даній квартирі також зареєстрована сестра батька ОСОБА_3, яка ніколи не мешкала в цій квартирі, не сплачувала комунальні послуги та не утримувала квартиру.

В звязку з вищевказаним, в жовтні 2014 року він звернувся до Первомайського міськрайонного суду з цивільним позовом про визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право на користування жилим приміщенням у звязку з відсутністю в ньому понад один рік.

25.11.14 року ОСОБА_3 подала до суду зустрічну позовну заяву з вимогою поновлення строку позовної давності та визнання договору дарування недійсним, а 07.04.15 року додаткову зустрічну позовну заяву про поновлення строку позовної давності, визнання недійсним свідоцтва про право власності на квартиру, скасування державної реєстрації права власності на квартиру та визнання договору дарування недійсним.

Свої позовні вимоги ОСОБА_3 мотивувала тим, що 01.07.1992 року її брат ОСОБА_2 вже подарував їй спірну квартиру. На підтвердження цього нею було надано договір дарування від вказаної дати, посвідчений державним нотаріусом 2-ї Первомайської державної нотаріальної контори ОСОБА_4, зареєстрований за №1-1999.

Позивач вважає договір дарування квартири від 01.07.1992 року недійсним з наступних підстав порушення вимог ст.ст. 227, 244 ЦК УРСР (1963 р.), а так само умов договору дарування, так як з моменту укладання договору і по теперішній час вона не провела його державну реєстрацію.

Крім того в порушення вимог ст.ст. 128, 243 ЦК УРСР (1963 р.) відповідачка ОСОБА_3 фактично не отримала подаровану їй квартиру, оскільки жодного дня в ній не проживала та не опікувалась нею.

Таким чином, на думку позивача договір дарування квартири укладався без наміру створити юридичні наслідки а тому є недійсним в силу ч.1 ст. 58 ЦК УРСР (1963 р.), як угода, укладена лише про людське око, без наміру створити юридичні наслідки (мнима угода).

В звязку з тим, що про існування вказаного договору дарування квартири від 01.07.1992 року позивачу стало відомо лише в листопаді 2014 року під час подання ОСОБА_3 зустрічної позовної заяви, то відповідно до ст. 267 ЦК України він вважає, що є всі підстави для визнання причин пропуску строку поважними та поновлення строку позовної давності.

В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позов у повному обсязі та просили його задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не зявився проте надав заяву з проханням слухати справу у його відсутність. Зазначив, що позов він не визнає.

Представник відповідачки ОСОБА_3 в судовому засіданні позов не визнав з тих підстав, що ОСОБА_1 є не належним позивачем у справі, так як не є стороною спірного договору дарування, а також тому, що відповідно до ст. 128 ЦК УРСР (1963 р.), який був чинним на час складання договору дарування між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, право власності у набувача майна за договором виникав з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Наведеною нормою встановлено загальне правило про виникнення у набувача права власності на майно з моменту передачі речі. Передачею визнавалось вручення речей набувачеві, а державна реєстрація договору в органах БТІ була підтвердженням права власності набувача на придбане майно.

Заслухавши пояснення позивача, його представника та представника відповідачки ОСОБА_3, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку про те, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Суд вважає, що позивач є належним у даній справі з огляду на те, вирішення цього спору може вплинути на його права та обовязки, враховуючи наявність іншого судового спору з приводу тієї самої спірної квартири.

Строк звернення до суду позивачем не пропущений, так як з матеріалів справи не вбачається доказів його обізнаності про існування спірного договору дарування до листопада 2014 року.

В то же час, судом встановлено, що дійсно 1 липня 1992 р. ОСОБА_2, діючи як власник, на підставі довідки житлового кооперативу «Олімпійський» за № 242 від 12.06.1992 р., зареєстрованої у Первомайському МБТІ під № 12427 від 30.06.1992 р., подарував ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_2 і цей договір був посвідчений старшим державним нотаріусом 2-ї Первомайської державної нотаріальної контори ОСОБА_4 та зареєстрований в реєстрі за №1-1999.

Суд вважає, що вирішуючи спір слід застосовувати положення ЦК УРСР (1963 р.), оскільки на момент укладення спірного договору діяв саме цей кодекс.

Позивач посилається на мнимість вказаного договору дарування, як на підставу визнання його недійсним.

Частиною 1 ст. 58 ЦК УРСР (1963 р.) було визначено, що недійсною є угода, укладена лише про людське око, без наміру створити юридичні наслідки (мнима угода).

У чинному ЦК України (2003 року) відсутнє визначення мнимої угоди, проте існує визначення фіктивної угоди, яке співпадає із визначенням мнимої.

У постанові Пленуму ВСУ від 06.11.2009 року N 9 Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними зазначено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину.

Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним

без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Ст. 128 ЦК УРСР (1963 р.) було встановлено, що право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не

передбачено законом або договором.

Передачею визнається вручення речей набувачеві, а так само здача транспортній організації для відправки набувачеві і здача на пошту для пересилки набувачеві речей, відчужених без зобов'язання доставки. До передачі речей прирівнюється передача коносаменту або іншого розпорядчого документа на речі.

В день укладення договору дарування 01.07.1992 року відповідачка отримала нотаріально посвідчений примірник цього договору і на його підставі вже 8 вересня 1992 р., тобто через два місяці після укладення договору дарування, прописалася в квартирі АДРЕСА_3, де зареєстрована і по теперішній час.

Це свідчить про безумовне прийняття обдарованою спірної квартири, а отже підстав для визнання недійсною угоди дарування квартири АДРЕСА_2 від 01.07.1992 року у звязку із її мнимістю або фіктивністю немає.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 209, 212, 213-215 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

У задоволені позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання договору дарування квартири АДРЕСА_4, укладеного 01.07.1992 року недійсним - відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подачі апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано, а якщо було подано, то після перегляду справи судом апеляційної інстанції, в разі якщо рішення не буде скасовано.

Апеляційну скаргу може бути подано протягом 10 днів після проголошення рішення всіма учасниками процесу до Апеляційного суду Миколаївської області через Первомайський міськрайонний суд Миколаївської області.

Суддя: