У х в а л а

іменем україни

21 жовтня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Юровської Г.В.,

суддів: Леванчука А.О., Мазур Л.М.,

Нагорняка В.А., Писаної Т.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Коновалова Есталіна Анатоліївна, про визнання недійсними заповіту та договорів дарування від 16 квітня 2010 року, визнання права власності на спадкове майно та стягнення грошової компенсації,

за касаційною скаргою ОСОБА_4, поданою його представником ОСОБА_6, на рішення Печерського районного суду м. Києва від 26 січня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 06 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2012 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом, який уточнила в процесі розгляду справи, та остаточно просила:

- визнати недійсним заповіт, складений 14 квітня 2012 року від імені ОСОБА_7 на користь ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коноваловою Е.А.;

- визнати недійсними договори дарування гаражного боксу та 1/3 частини квартири АДРЕСА_1, укладені 16 квітня 2010 року ОСОБА_7 на користь ОСОБА_4 та посвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Демченко Л.В.;

- визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом на 1/6 частини квартири АДРЕСА_1; гаражний бокс НОМЕР_1, розташований в АДРЕСА_2; 1/2 частини земельної ділянки АДРЕСА_3, загальною площею 0,0947 га;

- визнати за ОСОБА_4 право власності на будівельні матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі будівництва будинку та інших господарських споруд, що розташовані на земельній ділянці АДРЕСА_3, загальною вартістю 485 263 грн 00 коп. та стягнути з нього на її користь грошову компенсацію вартості за частку будівельних матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі будівництва будинку та інших господарських споруд, що розташовані на вказаній земельній ділянці, у розмірі 162 631 грн 50 коп.

На обґрунтування позовних вимог позивачка посилалася на те, що вона є дочкою ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

Позивачка зазначила, що померлий ОСОБА_7 за життя 16 квітня 2010 року подарував частину свого майна, а саме: гаражний бокс та 1/3 частини спірної квартири своєму синові - відповідачу ОСОБА_4, а 14 квітня 2012 року склав заповіт на користь сина ОСОБА_4, яким заповів йому все майно, до якого, зокрема, входить спірна земельна ділянка та розташоване на ній самочинне будівництво.

ОСОБА_3 вказала, що прийняла спадщину після смерті свого батька ОСОБА_7, звернувшись до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Коновалової Е.А. із заявою про прийняття спадщини, та їй стало відомо, що на користь відповідача від імені їх батька ОСОБА_7 були укладені оскаржувані договори дарування та заповіт.

Посилаючись на те, що під час посвідчення спірних договорів дарування та заповіту померлий ОСОБА_7 мав психічне захворювання, яке позбавляло його можливості усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, просила задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 26 січня 2015 року позов задоволено частково.

Визнано заповіт від імені ОСОБА_7 на користь ОСОБА_4, посвідчений 14 квітня 2012 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коноваловою Е.А., недійсним.

Визнано договір дарування 1/3 частини квартири, укладений 16 квітня 2010 року від імені ОСОБА_7 на користь ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Демченком Л.В., зареєстрований за номером 2168, недійсним.

Визнано договір дарування гаражного боксу, укладений 16 квітня 2010 року від імені ОСОБА_7 на користь ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Демченком Л.В., зареєстрований за номером 65226, недійсним.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частини земельної ділянки, що розташована по АДРЕСА_4, загальною площею 0,0947 га в порядку спадкування.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/4 частини гаражного боксу НОМЕР_1 в ГБК «Академічний», що розташований по АДРЕСА_2, в порядку спадкування.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/6 частини квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на будівельні матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі будівництва будинку та інших господарських споруд, що розташовані на земельній ділянці АДРЕСА_3, загальною площею 0,0947 га, в порядку спадкування.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію 1/2 частини вартості будівельних матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі будівництва будинку та інших господарських споруд, що розташовані на земельній ділянці АДРЕСА_3, загальною площею 0,0947 га, в розмірі 242 631 грн 50коп.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 06 квітня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_6, який діяв в інтересах ОСОБА_4, відхилено, рішення Печерського районного суду м. Києва від 26 січня 2015 року залишено без змін.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_6, мотивуючи свої доводи порушенням судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині визнання недійсними договорів дарування від 16 квітня 2010 року та визнання за позивачкою права власності на 1/6 частини спірної квартири, 1/4 частини гаражного боксу та стягнення з ОСОБА_4 на її користь суми компенсації в розмірі 242 631 грн і ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову в цій частині. Рішення судів попередніх інстанцій в частині визнання недійсним заповіту ОСОБА_7 та визнання за позивачкою права власності на Ѕ частини земельної ділянки площею 0,009 га по АДРЕСА_4, розташованої в дачному масиві «Осокорки», залишити без змін.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та заперечення ОСОБА_3 на неї, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, виходив з того, що померлий ОСОБА_7 у момент вчинення спірних правочинів перебував у такому стані, коли він не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, у зв'язку із чим дійшов висновку про наявність підстав для визнання недійсними договорів дарування частини квартири та гаражного боксу, укладених 16 квітня 2010 року, та заповіту ОСОБА_7, посвідченого приватним нотаріусом 14 квітня 2012 року, встановивши, що спадкове майно підлягає спадкуванню за законом; при цьому судами попередніх інстанцій визначено, що до складу спадщини входять: 1/3 частини спірної квартири, 1/2 частини гаражного боксу та земельна ділянка з розташованим на ній невведеним в експлуатацію будинком.

Рішення судів попередніх інстанцій в частині визнання недійсним заповіту ОСОБА_7 та визнання за позивачкою права власності на Ѕ частини земельної ділянки площею 0,009 га по АДРЕСА_4, яка розташована в дачному масиві «Осокорки», не оскаржується, а тому на предмет законності і обґрунтованості судом касаційної інстанції не переглядається.

Згідно зі ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Колегія суддів суду касаційної інстанції вважає, що зазначеним вимогам рішення судів першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваній частині не відповідають з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 16 квітня 2010 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 укладено договір дарування, відповідно до умов якого ОСОБА_7 подарував ОСОБА_4 гаражний бокс НОМЕР_1 в ГБК «Академічний», який розташований по АДРЕСА_2 (а. с. 22-26, т. 2)

Також 16 квітня 2010 року ОСОБА_7 та ОСОБА_9 (дарувальники) подарували ОСОБА_4 (обдарований) 2/3 частини квартири АДРЕСА_1, яка належала їм на праві спільної часткової власності, по 1/3 кожному, на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Відділом приватизації державного житлового фонду Печерського району м. Києва 18 грудня 2002 року. Вказані договори були посвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Демченко Л.В. та зареєстровані у Київському БТІ 20 травня 2010 року та 11 травня 2010 року (а. с. 27-30, т. 2).

Відповідно до заповіту за реєстровим № 1364 від 14 квітня 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коноваловою Е.А., ОСОБА_7 заповів своєму сину ОСОБА_4 усе своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося (а. с. 127, т. 1).

Згідно зі свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2, виданим Відділом реєстрації смерті у м. Києві, ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 13, т. 1)

Із заявами про прийняття спадщини звернулись: 19 травня 2012 року - відповідач ОСОБА_4 як спадкоємець за законом і заповітом, та 06 вересня 2012 року - позивач ОСОБА_3 як спадкоємець за законом першої черги (а. с. 125, 138, т. 1).

Згідно з актом посмертної комісійної судово-психіатричної експертизи від 11 листопада 2013 року № 915, складеними експертною комісією Київського міського центру судово-психіатричної експертизи, під час укладання заповіту від 14 квітня 2012 року ОСОБА_7 не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними; щодо спроможності ОСОБА_7 при укладанні ним договорів дарування від 16 квітня 2010 року усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними експертна комісія висновку не зробила через суперечливий, взаємовиключний характер відомостей про особливості психічного стану підекспертного на той час (а. с. 224-227, т. 2).

Частково задовольняючи позов та визнаючи недійсними договори дарування, укладені 16 квітня 2010 року від імені ОСОБА_7, суд першої інстанції врахував акт посмертної комісійної судово-психіатричної експертизи від 11 листопада 2013 року № 915, покази експерта, який входив до складу комісії при проведенні посмертної експертизи, і покази допитаних в судовому засіданні свідків та, керуючись ч. 3 ст. 203, ч. 1, ч. 3 ст. 215, ст. 225, ч. 2 ст. 1257 ЦК України, дійшов висновку, що померлий ОСОБА_7 у момент вчинення спірних правочинів перебував у такому стані, коли він не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Пленум Верховного Суду України в п. 16 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснив, що для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК України зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК України.

Висновок про тимчасову недієздатність сторони такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи є лише одним із доказів у такій справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Відповідний висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року у справі № 6-9цс12, який відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України.

З огляду на викладене суд касаційної інстанції погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про наявність правових підстав для визнання недійсними як договору дарування частини квартири, укладеного 16 квітня 2010 року в частині дарування ОСОБА_7 на користь ОСОБА_4 1/3 частини квартири, так і договору дарування гаражного боксу, укладеного 16 квітня 2010 року ОСОБА_7 на користь ОСОБА_4

Що стосується поділу спадкового майна, слід зазначити наступне.

Судами попередніх інстанцій визначено та підтверджено матеріалами справи, що до складу спадщини входить: 1/3 частини спірної квартири, яка належала ОСОБА_7 на праві спільної часткової власності на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Відділом приватизації державного житлового фонду Печерського району м. Києва 18 грудня 2002 року; 1/2 частини гаражного боксу, оскільки до відкриття спадщини гаражний бокс належав на праві спільної сумісної власності спадкодавцеві і його дружині, а право власності на цей гаражний бокс набувалось в період шлюбу на підставі свідоцтва про право власності від 26 листопада 2009 року; земельна ділянка з розташованим на ній невведеним в експлуатацію будинком, яка належала ОСОБА_7 на підставі рішення Київської міської ради від 27 квітня 2000 року № 105-13/826 внаслідок приватизації.

При цьому суди попередніх інстанцій виходили з того, що до спадкової маси належить все самочинне будівництво, розташоване на спірній земельній ділянці.

Згідно зі ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 СК України.

За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_7 перебував у шлюбі з ОСОБА_9 з 1975 року, яка померла 04 квітня 2012 року (а. с. 51, т. 2).

За викладених обставин суд касаційної інстанції вважає, що суди попередніх інстанцій у порушення вимог ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України на зазначені положення закону уваги не звернули, не встановили фактичних обставин справи щодо заявлених вимог та не врахували, що до складу спадщини входить майно, набуте спадкодавцем у власність під час офіційно зареєстрованого шлюбу з ОСОБА_9, а тому не з'ясували, чи є воно спільною сумісною власністю подружжя; при цьому суди дійшли суперечливих висновків зазначаючи, що до спадкової маси належить все самочинне будівництво (будівельні матеріали), в той же час визнаючи гаражний бокс спільною сумісною власністю подружжя, у зв'язку із чим є передчасним висновок судів про наявність підстав для визнання за спадкоємцями права власності на спадкову масу у визначених судом частках.

Крім того з матеріалів справи вбачається, що уточнюючи позовну заяву, позивачка просила залишити у власності відповідача будівельні матеріали (будівлі і споруди) в повному обсязі із стягненням з останнього компенсації в розмірі 162 631 грн 50 коп., проте суд першої інстанції здійснивши перерахунок вартості спадкового майна згідно висновку експерта судової будівельно-технічної експертизи від 13 жовтня 2014 року № СЕ-1-1-264/14 і стягнувши з відповідача 242 631 грн 50 коп., вийшов за межі заявлених позовних вимог, допустивши тим самим порушення норм процесуального права.

З огляду на вказане, та ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами попередніх інстанцій в частині визнання за ОСОБА_3 права власності на 1/4 частини гаражного боксу та 1/6 частини спірної квартири, а також стягнення з ОСОБА_4 компенсації 1/2 частини вартості будівництва не встановлені, рішення судів попередніх інстанцій в цій частині не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції в цій частині.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану його представником ОСОБА_6, задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 26 січня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 06 квітня 2015 року в частині визнання недійсними договорів дарування гаражного боксу та 1/3 частини квартири залишити без змін, а в частині визнання за ОСОБА_3 права власності на 1/4 частини гаражного боксу, 1/6 частини квартири, а за ОСОБА_4 права власності на будівельні матеріали і стягнення з нього грошової компенсації 1/2 частини їх вартості скасувати, справу направити в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Г.В. Юровська

Судді: А.О. Леванчук

Л.М. Мазур

В.А. Нагорняк

Т.О. Писана