АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Номер провадження №22-ц/791/917/2015 Головуючий в І інстанції: Корецький Д.Б.
Категорія: 27 Доповідач: Майданік В.В.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2015 року квітня місяця 07 дня колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Херсонської області в складі:

головуючого: Майданіка В.В.

суддів: Орловської Н.В.,

Кутурланової О.В.

при секретарі: Гончар К.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, діючого в інтересах ОСОБА_3, на рішення Суворовського районного суду м.Херсона від 09 лютого 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності, виселення, визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та зняття із реєстраційного обліку, -

В С Т А Н О В И Л А:

16 грудня 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив: звернути стягнення на предмет іпотеки відповідно до іпотечного договору в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 за договором позики від 30.04.2014 року у розмірі 390851,44грн., в тому числі 97441,40грн. заборгованість позики, 257029,64грн. - пеня, 36380,40грн. - знецінення суми позики внаслідок інфляції, шляхом визнання права власності за ним на житловий будинок АДРЕСА_1., вартістю відповідно до домовленості сторін 97441,40грн., який належить ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 15.12.2011 року; виселити відповідачку із вказаного житлового будинку; усунути перешкоди у користуванні вказаним будинком шляхом визнання відповідачки такою, що втратила право користування житловим приміщенням і зняти її з реєстраційного обліку; судові витрати стягнути з відповідачки на його користь.

Позов обґрунтований тим, що 30.042014 року між ним та відповідачкою був укладений договір позики на суму 97441,40грн. з кінцевим терміном повернення 30.04.2016 року. З метою забезпечення вказаного договору між сторонами був укладений нотаріально посвідчений договір іпотеки, на підставі якого відповідачка передала йому в іпотеку вказаний вище житловий будинок, оціночна вартість якого сторонами договору визнана в сумі 97441,40грн. Відповідачка, отримавши позику свої зобов'язання за договором не виконує, а саме не погасила чергові частини позики в період з 30.05.2014 року по 12.12.2014 рік. Вважає, що на підставі п. 3.3, 4.1 договору позики він набув права достроково вимагати повернення всієї суми позики. Крім того, п.4.2 кредитного договору передбачена неустойка у розмірі 3 відсотки за кожен календарний день існування простроченої заборгованості, а п.3.2 договору передбачено компенсування знецінення суми позики внаслідок інфляції та девальвації гривні. Таким чином, загальна сума заборгованості складає 390851,44грн., з яких 97441,40 грн. заборгованість позики, 257029,64грн. - пеня, 36380,40грн. - знецінення суми позики внаслідок інфляції. На виконання ст.35 Закону України ?Про іпотеку? він направляв ОСОБА_3 письмову вимогу про усунення порушення, яка була залишена без задоволення, у зв'язку з чим, на підставі ст.37 Закону України ?Про іпотеку? та іпотечного договору, просив звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за ним права власності на спірний житловий будинок, вартістю 97441,40грн., яка була визнана сторонами іпотечного договору.

Рішенням Суворовського районного суду м.Херсона від 09 лютого 2015 року позов задоволено частково. Суд вирішив:

звернути стягнення на предмет іпотеки відповідно до нотаріально посвідченого іпотечного договору від 30.04.2014 року в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 за договором позики від 30.04.2014 року у розмірі 390851,44грн., в тому числі 97441,40грн. заборгованість позики, 257029,64грн. - пеня, 36380,40грн. - знецінення суми позики внаслідок інфляції, шляхом визнання права власності за ОСОБА_4 на житловий будинок АДРЕСА_1., вартістю відповідно до домовленості сторін 97441,40грн., який належить ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 14.12.2011 року;

виселити відповідачку із вказаного житлового будинку без надання іншого житлового приміщення;

стягнути з відповідачки на користь позивача судові витрати в сумі 3654,00грн.;

в іншій частині позовних вимог відмовити.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, діючий в інтересах ОСОБА_3, просить рішення суду скасувати і в задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права. Зокрема, зазначив, що суд не врахував, що відразу після підписання договору позики відповідачка в присутності свідка ОСОБА_5 передала позивачу грошові кошти за перші три місяці згідно графіку в розмірі 7188,30грн. Також, вказав, що суд не звернув уваги на те, що позивач навмисно змінив місце свого проживання, не повідомивши відповідачку, на виклики до нотаріуса для передачі коштів не з'являвся, свої банківські реквізити не повідомив, тому вини відповідачки у неповерненні грошових коштів немає. Також зазначив, що суд не звернув уваги на те, що позивач не виконав вимоги ст.109 ЖК України та ст.40 Закону України ?Про іпотеку? щодо процедури вручення відповідачу письмової вимоги про її виселення в добровільному порядку протягом 30 днів, оскільки відповідачка такі вимоги не отримувала, а докази про їх отримання в матеріалах справи відсутні. Крім того, сам лист не містить застереження про виселення, а вказує лише про початок процедури звернення стягнення на предмет іпотеки. Також вказав, що суд не врахував співмірність вартості предмета іпотеки та суму заборгованості, оскільки заборгованість в розмірі 97441,40грн. складає за поточним курсом 3741,7 доларів США. Вважає цю суму незначною для звернення стягнення на предмет іпотеки, яким є будинок та земельна ділянка, ціна яких значно вище. Крім того вказав, що позивач не надав довідку про рівень інфляції від відповідних компетентних органів, тому його розрахунок щодо рівня девальвації гривні не можуть братися судом до уваги.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

З матеріалів в справи та встановлених судом обставин вбачається наступне.

Відповідно до договору позики від 30.04.2014 року ОСОБА_4 передав ОСОБА_3 у власність грошові кошти в сумі 97441,40грн., що еквівалентно на день укладення 8540,00 доларів США, а ОСОБА_3 зобов'язалась повернути йому таку ж суму грошових коштів в строк і за графіком відповідно до п.3 цього договору. Кінцевий строк погашення позики - 30.04.2016 року включно (п.1.1.). Грошові кошти передано відповідно до розписки, складеної відповідачкою (а.с.8-10).

Згідно з нотаріально посвідченим іпотечним договором від 30.04.2014 року, укладеним між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, остання передала в іпотеку житловий будинок АДРЕСА_1 на земельній ділянці 0,0473 га, загальною площею 78,7кв.м, жилою площею 48,8кв.м. Цей договір укладено в забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_3 перед ОСОБА_4 за вказаним вище договором позики (п.п.1.1, 1.2) (а.с.11-14).

Пунктом 2.1. оціночна вартість предмета іпотеки визначена за домовленістю сторін і становить 97441,40грн.

В пункті 3.1 договору позики затверджено графік повернення позичальником грошових коштів, зокрема по 2396,10грн., що за курсом НБУ еквівалентно на день укладення договору 210 доларам США, щомісячно з 30.05.2014 року по 30.04.2016 року. Пунктом 3.2 цього ж договору встановлено, що крім суми позики, позичальник компенсує (відшкодовує) позикодавцю знецінення суми позики внаслідок інфляції та девальвації гривні. Сума такої компенсації застосовується до кожного чергового платежу згідно з графіком повернення грошових коштів, та розраховується за відповідною формулою, яка пов'язана з різницею курсу гривні до долару США по даним НБУ на момент повернення позики (її чергової частини) та на момент укладення договору/отримання позики (а.с.9).

Крім того, вказаним договором позики передбачена відповідальність позичальника у разі несвоєчасного повернення позики, зокрема за ст.625 ЦК України (п.4.1). За несвоєчасне повернення позики (її чергової частини за графіком) позичальник сплачує позикодавцю неустойку у розмірі 3 відсотків за кожний календарний день існування простроченої заборгованості (п.4.2).

Відповідачка свої зобов'язання за договором не виконує, у зв'язку з цим позивач направив їй письмову вимогу від 19.09.2014 року про дострокове повернення позики, що також передбачено п.3.3 та 4.1 договору позики (а.с.17).

Крім того, позивачем було направлено на адресу відповідачки повідомлення про порушення забезпеченого іпотекою зобов'язання з вимогою погасити заборгованість протягом 30 днів інакше іпотеко держателем буде звернуто стягнення на предмет іпотеки (а.с.18).

Згідно з наданими позивачем розрахунків заборгованості загальна її сума становить 390851,44грн., з яких 97441,40 є заборгованість із позики, пеня (п.4.2 договору) - 257029,64грн. за період з 30.05.2014 року по 12.12.2014 рік, та знецінення суми позики внаслідок інфляції та девальвації гривні - 36380,40грн. (а.с.5-7).

При розгляді справи апеляційним судом представником відповідачки подані наступні документи:

--- клопотання від 10.03.2015 року, в якому він просить зменшити розмір пені з 257029,64грн. до 50000грн.;

--- документи щодо внесення ОСОБА_3 на депозит приватного нотаріуса Херсонського міського нотаріального округу Волкодав В.Г. грошової суми в розмірі 183821,80грн. (з яких 97441,40грн. - сума позики, 36380,40грн. - інфляція (знецінення), 50000грн. - пеня) з метою виконання нею її обов'язку за договором позики від 30.04.2014 року,

а саме:

відповідна заява ОСОБА_3 на адресу нотаріуса про прийняття на депозит вказаної грошової суми для повернення її ОСОБА_7, який ухиляється від прийняття виконання за договором позики від 30.04.2014 року;

квитанція №1 від 20.03.2015 року, видана вказаним нотаріусом, про надходження від відповідачки для передачі позивачу для виконання зобов'язання за договором позики, укладеним між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в письмовій формі 30.04.2014 року, грошових коштів в сумі 183821,80грн.;

банківська квитанція від 20.03.2015 року про сплату ОСОБА_3 183821,80грн. по договору позики від 30.04.2014 року для ОСОБА_4;

лист нотаріуса від 20.03.2015 року на адресу позивача про надходження на його ім'я на депозит нотаріуса зазначеної вище грошової суми, яку він може отримати у зручний для нього час; поштове повідомлення про отримання позивачем вказаного листа 23.03.2015 року;

лист відповідачки на адресу позивача аналогічного змісту;

звіт про оцінку майна ТОВ "ЕКСПЕРТ ІН" від 24.03.2015 року, за яким ринкова вартість об'єкту оцінки житлового будинку АДРЕСА_1 складає без ПДВ 881 218грн. (вісімсот вісімдесят одна тисяча двісті вісімнадцять гривень).

Задовольняючи позов, суд виходив з того, що оскільки позичальник за вказаним договором позики неналежним чином виконує свої зобов'язання, то позивач за цим договором має право на звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття права власності на предмет іпотеки та виселення відповідачки із займаного будинку без надання іншого житлового приміщення.

Однак до таких висновків суд дійшов з порушенням норм матеріального і процесуального права, що на підстав п.п.1 та 4 ч.1 ст.309 ЦПК України є підставами для скасування судового рішення і ухвалення нового.

Щодо обчислення суми заборгованості колегія суддів виходить із такого.

Відповідно до ч.2 ст.533 ЦК України якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Таким чином, визначена позивачем сума знецінення позики внаслідок інфляції та девальвації гривні в розмірі 36380,40грн., є сумою, що підлягає сплаті у гривнях, як така, що визначена за офіційним курсом долара США, на день здійснення розрахунку, оскільки у зобов'язанні, а саме в договорі позики (п.1.1, 3.1), визначено грошовий еквівалент в доларах США. Тому, ця сума, яка розрахована правильно на момент розгляду справи в суді першої інстанції (97441,40грн./1 долар США, який на момент укладення договору дорівнював 11,41грн. = 8540 доларів США; 8540доларів США х 15,67грн., які на момент розрахунку дорівнювали 1 долару США = 133821,80грн.; 133821,80грн. - 97441,40 = 36380,40грн.), не є відповідальністю за порушення виконання грошового зобов'язання в розумінні ст.625 ЦК України.

При визначенні розміру пені колегія суддів враховує, що згідно із частиною третьою ст.549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

За ст.551 ЦК України: предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно (ч.1); якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі (ч.2).

Як вбачається із п.4.2 договору позики за несвоєчасне повернення позики (її чергової частини за графіком) позичальник сплачує позикодавцю неустойку у розмірі 3 відсотків за кожний календарний день існування простроченої заборгованості.

Частиною третьою статті 551 ЦК України передбачено, зокрема, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків.

Отже, частина третя статті 551 ЦК України з урахуванням положень статті 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та частини четвертої статті 10 ЦПК України щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків.

Установивши, що розмір неустойки значно більший від розміру боргового зобов'язання (з урахуванням офіційного курсу долару США на момент здійснення розрахунку), суд не застосував до спірних правовідносин норму частини третьої статті 551 ЦК України, яка підлягала застосуванню.

Аналогічні висновки містяться в постанові Верховного Суду України від 03.09.2014 року справа №6-100цс14.

Враховуючи викладене, а також загальні засади цивільного законодавства як справедливість, добросовісність та розумність, колегія суддів вважає, що суму пені слід зменшити з 257029,64грн. до 50000грн., як того просить відповідачка.

Таким чином, загальна сума заборгованості становить 183821,80грн. і складається з: заборгованості із позики в сумі 97441,40грн.; пені в розмірі 50000грн. за період з 30.05.2014 року по 12.12.2014 року; сума знецінення позики внаслідок інфляції та девальвації гривні в розмірі 36380,40грн.

У зв'язку з цим, колегія суддів вважає, що слід зменшити розмір заборгованості ОСОБА_3 за договором позики від 30.04.2014 року з 390851,44грн. до 183821,80грн.

Щодо позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності колегія суддів виходить з такого.

Частиною другою ст.16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України "Про іпотеку" звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно із частиною третьою статті 36 Закону України "Про іпотеку" договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України "Про іпотеку".

Пунктом 5.4.1 договору іпотеки від 30 квітня 2014 року визначено, зокрема і право передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок задоволення забезпечених іпотекою вимог. Іпотекодавець здійснює передачу іпотекодержателю під відкладальною обставиною (умовою), а останній набуває права власності на предмет іпотеки за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності (а.с.13).

Відповідно до частини першої ст.37 Закону України "Про іпотеку" іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Виходячи з положень частини другої статті 16 ЦК України, частини третьої статті 33, статті 36, частини першої статті 37 Закону України "Про іпотеку" не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо такий спосіб передбачено іпотечним договором.

Аналогічні висновки містяться в постанові Верховного Суду України від 11.12.2013 року справа №6-124цс13.

Проте, при задоволенні вказаних позовних вимог суд першої інстанції не врахував ряд положень Закону України "Про іпотеку".

Так, відповідно до ч.3 ст.37 Закону України "Про іпотеку" іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності. У разі набуття

права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов'язаний відшкодувати Іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром Забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

Оціночна вартість предмета іпотеки за договором іпотеки була визначена за домовленістю сторін і становить 97441,40грн. Однак, відповідно до звіту про оцінку майна ТОВ "ЕКСПЕРТ ІН" від 24.03.2015 року ринкова вартість об'єкту оцінки житлового будинку АДРЕСА_1 складає без ПДВ 881 218грн.

Також, відповідно до положення ч.3 ст.39 Закону України "Про іпотеку"суд має право відмовити в задоволенні позову іпотекодержателя про дострокове звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов'язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю й не змінює обсяг його прав.

При цьому необхідно враховувати й співмірність заборгованості з вартістю іпотечного майна (сума боргу з урахуванням знецінення та пені в розмірі 50000грн. становить 183 821,80грн., а вартість майна - 881 218грн.). Аналогічна позиція міститься в п.41 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин".

З урахуванням наведеного, на думку колегії суддів порушення боржницею зобов'язання не завдає збитків іпотекодержателю й не змінює обсяг його прав. Спірна ситуація, що склалася між сторонами, підпадає під дію ч.3 ст.39 Закону України "Про іпотеку", адже відповідачка, як встановлено при розгляді справи апеляційним судом, не заперечує проти виконання свого зобов'язання по сплаті суми боргу, яка сама по собі не є значною та є неспівмірною з вартістю іпотечного майна.

При цьому слід також враховувати і ту обставину, що на час розгляду справи апеляційним судом відповідачка внесла на депозит нотаріуса в рахунок виконання своїх обов'язків за договором позикигрошову суму 183821,80грн., яка містить, крім основного боргу 97441,40грн., знецінення позики внаслідок інфляції та девальвації гривні в розмірі 36380,40грн., а також і пеню в розмірі 50000грн., тобто в розмірі, до якого, на думку колегії суддів, пеня підлягає зменшенню.

Отже, порушення боржницею зобов'язання не завдає збитків іпотекодержателю й не змінює обсяг його прав.

Суд же на вказане уваги не звернув, не дав оцінки існуючим між сторонами правовідносинам, що на підставі п.п.1 та 4 ч.1 ст.309 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення й ухвалення нового про відмову в задоволенні вказаних позовних вимог.

Що стосується позовної вимоги про виселення без надання іншого житлового приміщення, то колегія суддів виходить з такого.

Згідно із ч.3 ст.109 ЖК Української РСР звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 40 Закону України "Про іпотеку" звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

У п.43 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» судам роз'яснено, що примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк.

Отже вимога про виселення є похідною від задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, а відтак, через відмову в задоволенні позову про звернення стягнення на предмет іпотеки вона задоволенню не підлягає.

Отже, в цій частині рішення суду на підставі п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України слід скасувати й ухвалити нове про відмову в позові.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та зняття із реєстраційного обліку, суд виходив з того, що рішення суду про виселення є підставою для зняття з реєстрації місця проживання особи. Тобто, суд відмовив в цій частині не через необгрутованість.

Тому, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду підлягає скасуванню в повному обсязі з ухваленням нового рішення про відмову в позові.

При розгляді справи апеляційним судом позивач подав новий розрахунок заборгованості станом на 20 березня 2015 року (650 929,46грн.), що містить іншу, більшу, суму знецінення позики внаслідок інфляції та девальвації гривні в розмірі 100 601,20грн. та інший, більший, розмір пені - 452 886,86грн. Однак, колегія суддів не може прийняти до уваги вказаний розрахунок, оскільки справа розглядається згідно з ч.1 ст.303 ЦПК України в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, крім того, як зазначено вище, пеня підлягає зменшенню до 50000грн.

Відповідно до ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Таким чином з позивача на користь відповідачки необхідно стягнути судові витрати у розмірі 1827,00грн.

Керуючись ст.ст.88, 303, 307, п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України, ст.ст.3, 551 ЦК України, ч.3 ст.37, ч.3 ст.39 Закону України "Про іпотеку", ст.109 ЖК, ч.ч.1, 2 ст. 40 Закону України "Про іпотеку",колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, діючого в інтересах ОСОБА_3, задовольнити.

Рішення Суворовського районного суду м.Херсона від 09 лютого 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності, виселення, визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та зняття із реєстраційного обліку - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судові витрати в сумі 1827,00грн.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і на нього може бути подана касаційна скарга безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з моменту його проголошення.

Головуючий:

судді: