Справа № 462/3641/14 Головуючий у 1 інстанції: Ліуш А.І.
Провадження № 22-ц/783/3813/15 Доповідач в 2-й інстанції: Курій Н. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Курій Н.М.,

суддів: Крайник Н.П., Мельничук О.Я.,

за секретаря Куцика І.Б.,

з участю представника Концерну «Військторгсервіс» - Данилишиної К.З.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Концерну «Військторгсервіс» на заочне рішення Залізничного районного суду м. Львова від 28 листопада 2014 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Державного господарського об'єднання Концерн «Військторгсервіс» про стягнення заборгованості по заробітній платі та відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2014 року позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості по заробітній платі та відшкодування моральної шкоди, посилаючись на те, що при звільненні його з посади помічника генерального директора ДГО Концерн "Військторгсервіс" з ним не було проведено остаточного розрахунку, оскільки йому не виплачено заробітної плати та грошову компенсацію за невикористані відпустки. Заборгованість відповідача перед ним по заробітній платі за 10 місяців становить 7100,00 грн. та 710,00 грн. компенсація за невикористані відпустки. Просить стягнути з відповідача 7100,00 грн. заборгованості по заробітній платі, 710,00 грн. компенсації за невикористані відпустки, 9940,00 грн. середнього заробітку за час затримки та моральну шкоду в розмірі 10000,00 грн.

Заочним рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 28 листопада 2014 року вищезазначений позов задоволено частково.

Суд стягнув з Державного господарського об'єднання Концерн «Військторгсервіс» на користь ОСОБА_3 7100,00 гривень заробітної плати, 710,00 гривень компенсації за невикористану відпустку, 9940,00 гривень середнього заробітку за весь час затримки виплати заробітної плати, а всього 17750,00 гривень.

Суд стягнув з Державного господарського об'єднання Концерн "Військторгсервіс" на користь ОСОБА_3 1000,00 гривень моральної шкоди.

Суд також стягнув з Державного господарського об'єднання Концерн "Військторгсервіс" у дохід держави 243 гривні 60 копійок судового збору.

Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 06 березня 2015 року залишено без задоволення заяву Державного господарського об'єднання Концерн «Військторгсервіс» про перегляд зазначеного вище заочного рішення суду.

Заочне рішення суду оскаржив Концерн «Військторгсервіс» в загальному порядку.

В апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, на основі неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають обставинам справи.

Апелянт зазначає, що після звільнення ОСОБА_3 було повідомлено про те, щоб він з'явився в Концерн «Військторгсервіс» і отримав гроші, однак, він не відреагував і не прийшов за належними йому коштами, внаслідок чого кошти були депоновані.

Крім того, невиплата ОСОБА_3 коштів у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України відбулася не з вини роботодавця, а була обумовлена об'єктивними причинами, що не залежали від Концерну «Військторгсервіс».

Зокрема, апелянт посилається на те, що постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 31.08.2012 року зупинено всі видаткові операції на рахунках Концерну «Військторгсервіс», що призвело до позбавлення Концерну не з його волі здійснення будь-яких фінансових операцій, в тому числі і проведення своєчасного розрахунку при звільненні.

Апелянт звертає увагу також на те, що суд першої інстанції, задовольняючи вимоги про оплату праці не навів в рішенні розрахунків, з яких він виходив при визначенні сум, які необхідно стягнути.

Концерн «Військторгсервіс» просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

В судовому засіданні представник Концерну «Військторгсервіс» - Данилишина К.З. доводи апеляційної скарги підтримала.

ОСОБА_3 в судове засідання не прибув, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений шляхом розміщення оголошення про дату, час та місце судового засідання в газеті «Львівська пошта» № 110 (1721) від 01 жовтня 2015 року з урахуванням того, що при повідомленні ОСОБА_3 за зазначеними ним у справі адресами постійного проживання, а саме: у м. Львові та у Федеративній республіці Німеччині (а.с.27-29) рекомендовані повідомлення з кореспонденцією повернулось з відміткою про невручення через неотримання рекомендованого листа та у зв'язку із відсутністю такої адреси у Федеративній республіці Німеччина.

У відповідності до ст.305 ЦПК України, неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. А відтак, з урахуванням наведених обставин, колегія суддів вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу у відсутності осіб, які не з`явилися.

Заслухавши доповідь судді апеляційної інстанції, пояснення учасника судового розгляду, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення відповідно до вимог ч. 1 ст. 303 ЦПК України у межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу необхідно частково задовольнити, а рішення суду першої інстанції змінити з підстав, передбачених ч. 1 ст. 309 ЦПК України.

Відповідно до ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч.1 ст.309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального, або процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 115 КЗпП України, заробiтна плата виплачується працiвникам регулярно в робочi днi у строки, встановленi колективним договором, але не рiдше двох разiв на мiсяць через промiжок часу, що не перевищує шiстнадцяти календарних днiв.

Згідно з ч. 1 ст. 83 КЗпП України, у разi звiльнення працiвника йому виплачується грошова компенсацiя за всi не використанi ним днi щорiчної вiдпустки, а також додаткової вiдпустки працiвникам, якi мають дiтей.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Згідно зі ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому суми в день звільнення, якщо він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Відповідно до роз'яснень, що містяться у п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 р. № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок, є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП.

Матеріалами справи встановлено, що позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем з 24 травня 2012 року на посаді помічника генерального директора і наказом № 65-а від 29 березня 2013 року був звільнений з роботи за угодою сторін ( ч.1 ст.36 КЗпП України) (а.с.5).

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь ОСОБА_3 7100,00 грн. заробітної плати та 710,00 грн. компенсації за невикористану відпустку, суд першої інстанції не встановив дійсну заборгованість відповідача перед позивачем та не врахував подану підприємством довідку про нарахування та виплату заробітної плати ОСОБА_3 за період роботи з червня 2012 року по березень 2013 року, в якій зазначено, що підприємством нараховано ОСОБА_3 6306,06 грн., а задепоновано суму коштів в розмірі 4269,87 грн. (а.с.49).

Крім того, відповідачем на вимогу апеляційного суду, на підтвердження даних у зазначеній вище довідці (а.с.49) надано розширені розрахунки нарахування заробітної плати ОСОБА_3 (а.с.114-117) за період його роботи включно по день звільнення та компенсацію за невикористану відпустку в кількості 25 днів, про яку зазначено у наказі № 65-а від 29 березня 2013 року про звільнення ОСОБА_3 29 березня 2013 року за угодою сторін (а.с.47).

Із зазначених розрахунків апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_3 нараховано заробітну плату за березень місяць 2013 року з урахуванням його роботи з 1 по 29 березня включно.

За таких обставин, колегія суддів доходить висновку, що довідка відповідача про те, що ОСОБА_3 в Концерні «Військторгсервіс» не табелювався, а тому в день звільнення не працював, не може бути належним доказом відсутності ОСОБА_3 на роботі в день звільнення, який у відповідності до чинного законодавства є останнім днем роботи і саме за період з червня 2012 року по 29 березня 2013 року йому нарахована заробітна плата, яка частково виплачена відповідачем, що підтверджується наданою позивачем випискою із зазначенням операцій на картковому рахунку ОСОБА_3 (а.с.13), а решта заробітної плати та компенсація за невикористану відпустку депонована підприємством, і ця сума, як визнано відповідачем - Концерном «Військоторгсервіс», становить 4269,87 грн. (а.с).

З урахуванням наведеного вище, апеляційний суд дійшов висновку, що саме цю суму невиплаченої заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку належить стягнути з відповідача на користь позивача, оскільки ця сума розрахована з урахуванням обов'язкових відрахувань з посадового окладу, який становить 710,00 грн., а заробітна плата після відрахувань - 581,77 грн., чого не взяв до уваги суд першої інстанції.

З матеріалів справи також встановлено, що ОСОБА_3 з 24 травня 2012 року по 29 березня 2013 року працював на посаді помічника генерального директора Концерну «Військторгсервіс», що підтверджується записами у трудовій книжці (а.с.5,6), а тому саме з Концерну «Військторгсервіс» на користь ОСОБА_3 належить стягнути 4269,87 грн. нарахованої та невиплаченої заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку, змінивши в цій частині рішення суду першої інстанції.

Оскільки ні суду першої, ні на вимогу суду апеляційної інстанції відповідачем не подано належних та допустимих доказів про те, що позивач ОСОБА_3 в день звільнення не працював, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно дійшов висновку, що за затримку розрахунку при звільненні з відповідача на користь позивача належить стягнути суму 9940 грн., виходячи з розрахунку позивача в межах його вимог з часу звільнення - з 01 квітня 2013 року по 01 червня 2014 року, а саме: за 14 місяців х 710 грн. (сума середнього заробітку підтверджена відповідачем на вимогу апеляційного суду (а.с. 109) = 9940 грн.

Стягуючи середній заробіток за час затримки заробітної плати (в межах позовних вимог), суд першої інстанції правильно виходив з того, що відповідач не виплатив при звільненні позивачу належних йому виплат, а саме: заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку. Доводи апелянта про те, що на підприємстві не було коштів не спростовують висновку суду щодо обов'язку відповідача сплатити заробітну плату і здійснити розрахунок при звільненні, а посилання відповідача на те, що заробітна плата ОСОБА_3 депонована, цього висновку не спростовують, оскільки підприємством частково перераховано заробітну плату на рахунок позивача (картковий), про що зазначив ОСОБА_3 у поданій ним суду заяві з долученням виписки про рух коштів на його картковому рахунку (а.с.13), і відповідач не скористався цим шляхом в подальшому, як і не перерахував розрахункові кошти для вручення ОСОБА_3 у відповідності до чинного законодавства.

Правильним є висновок суду про часткове задоволення позову ОСОБА_3 в частині стягнення з відповідача 1000 грн. моральної шкоди, завданої несвоєчасною виплатою заробітної плати. Доводи апеляційної скарги в цій частині висновків суду не спростовують, оскільки не ґрунтуються на законі, тому рішення в цій частині належить залишити без змін, як і в частині розподілу судових витрат.

Керуючись ст. 303, п. 3 ч.1 ст. 307, ст. 309, ч. 2 ст. 314, ст. 316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Концерну «Військторгсервіс» задовольнити частково.

Заочне рішення Залізничного районного суду м. Львова від 28 листопада 2014 року в частині стягнення з Державного господарського об'єднання Концерн «Військторгсервіс» на користь ОСОБА_3 7100 (сім тисяч сто) гривень 00 копійок заробітної плати, 710 (сімсот десять) гривень 00 копійок компенсації за невикористану відпустку, 9940 (дев'ять тисяч дев'ятсот сорок) гривень 00 копійок середнього заробітку за весь час затримки виплати заробітної плати, а всього 17750 (сімнадцять тисяч сімсот п'ятдесят) гривень 00 копійок змінити, виклавши зазначену частину в такій редакції: «Стягнути з Концерну «Військторгсервіс» на користь ОСОБА_3 4269 (чотири тисячі двісті шістдесят дев'ять) гривень 87 копійок заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку, 9940 (дев'ять тисяч дев'ятсот сорок) гривень 00 копійок середнього заробітку за весь час затримки виплати заробітної плати, а всього 14209 (чотирнадцять тисяч двісті дев'ять) гривень 87 копійок».

В решті заочне рішення Залізничного районного суду м. Львова від 28 листопада 2014 року залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішенням апеляційного суду.

Головуючий: Курій Н.М.

Судді: Крайник Н.П.

Мельничук О.Я.