Справа № 559/1775/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2015 року Дубенський міськрайонний суд Рівненської області

в складі головуючого судді Юзьвяк Б.Г.

при секретарі Свирида М.І.

за участі представників сторін: ОСОБА_1 (представник позивача) ОСОБА_2, (представник відповідача)

розглянувши у відкритому судовому засіданнні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4

про стягнення боргу

ВСТАНОВИВ:

В обгрунтування позову позивач посилається на наступне. 18 липня 2011 року відповідач придбала у позивача квартиру, що знаходиться в м.Дубно по вул.Свободи,7.

19 липня 2011 року між сторонами було укладено договір позики, згідно якого позивач надала відповідачу кошти в сумі 5000 доларів США, які остання зобов'язувалась повернути. На підтвердження цього відповідач написала розписку (копія додається).

Відповідачу була пред'явлена вимога про повернення коштів від 21.05.2015 року, яка була отримана нею 28.05.2015 року. Ця вимога була проігнорована і станом на день подачі позову відповідач коштів не повернула. За таких обставин позивач змушена звернутись до суду.

Позивач як на правову підставу позову посилається на ст.1046 ЦК України, відповідно до якої - за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Також відповідно до ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

І відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Оскільки в цьому випадку договором не було встановлено строку повернення позики, то на дмку позивача застосовується норма передбачена ч.2 ст.1049 ЦК України. Вимога була пред'явлена відповідачу 28.05.2015 року, отже сума позики мала бути повернута протягом 30 днів від вказаної дати. Починаючи з 29.05.2015 року відповідач прострочує виконання зобов'язання.

З огляду на ці доводи позивач просить стягнути з ОСОБА_4 на користь позивача борг в сумі 109550 грн., а також витрати по сплаті судового збору в сумі 1095,50 грн.

В судовому засіданні позивач підтримала позов та пояснила наступне. При продажу позивачем квартири для відповідача 18 липня 2011 року, відповідачем не була сплачена сума коштів, які відповідач мала потратити на переоформлення цієї квартири із житлового приміщення в нежитлове. Тобто продаж квартири мав відбутись за суму порядку 90 тисяч гривень згідно домовленості між сторонами, але насправді ОСОБА_4 передала їй суму на 5000 доларів США меншу в доларовому еквіваленті. Чому написали у договорі купівлі-продажу квартири, що всі гроші за квартиру сплачені, позивач не пам'ятає. При написанні розписки були присутні позивач, її чоловік, відповідач та її двоюрідна сестра. Фактично грошових коштів в сумі 5 тисяч доларів позивач для відповідача не передавала, ця сума просто не була доплачена відповідачем при розрахунку за продану квартиру. Тож позивач просить стягнути на її користь 5000 доларів США в гривневому еквіваленті за мінусом суми, яку потратила ОСОБА_4 для переведення приміщення із житлового фонду у нежитловий.

Відповідач в судовому засіданні позову не визнала та пояснила наступне. Вона купувала у позивача квартиру, яка була у занедбаному стані. Всі переговори вела з чоловіком позивача, ОСОБА_3. Відповідач мала намір відкрити у цьому приміщенні магазин, тому ОСОБА_3 мав переоформити цю квартиру як комерційну нерухомість, про що він обіцяв для відповідача. Саме про це йшлося при переговорах після продажу квартири, і для цього відповідач написала розписку, бо він сказав, що переоформлення буде коштувати десь таку суму в районі 5 тисяч доларів. Розписку відповідач писала під диктовку чоловіка позивача, але малось на увазі, що вона пишеться не на кошти, а на послуги, які він мав надати по переоформленню квартири у нежитлове приміщення. Але таких послуг насправді відповідачці не було надано, вона проводила таке переоформлення сама, тому ніяких грошей не платила і рахує, що нічого для ОСОБА_3 не винна. Оскільки ніяких грошей фактично ОСОБА_3 їй не передавала, ОСОБА_4 просить відмовити у позові.

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 18.07.2011 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, ОСОБА_3 продала, а ОСОБА_4 купила 3-х кімнатну квартиру №67, що знаходиться в м.Дубно Рівненської області, по вул.Свободи, 7.

Продаж цієї квартири вчинено за суму 91234 (дев'яносто одну тисячу двісті тридцять чотири) гривні, які Покупець сплатив Продавцю в повній мірі до підписання цього договору. (п.5 Договору.)

Копія розписки, що датована 19.07.2011 року вказує на те, що вона дана ОСОБА_4, в тім, що вона зобов'язується повернути ОСОБА_3 різницю коштів в сумі 5 (п'ять) тисяч доларів США за мінусом витрат, які будуть використані для переведення квартири за адресою АДРЕСА_1 з житлового фонду в нежитловий. (а.с.5.)

Копія вимоги, датованої 21.05.2015 року вказує на те, що ОСОБА_3 направила вимогу для ОСОБА_4 щодо повернення їй 5000 доларів США, і що така вимога була направлена поштою і вручена ОСОБА_4 28.05.2015 року. (а.с.6,7.)

Вислухавши пояснення сторін та їх представників, суд приходить до наступного висновку.

Стороною позивача подано до суду два документи, які практично суперечать один одному. Так в договорі купівлі продажу квартири, з яким позивач пов'язує позику, зазначено що продаж цієї квартири вчинено за суму 91234 (дев'яносто одну тисячу двісті тридцять чотири) гривні, які Покупець сплатив Продавцю в повній мірі до підписання цього договору.

Між тим позивач подала до суду копію розписки, у якій ОСОБА_4 зобов'язується повернути ОСОБА_3 різницю коштів в сумі 5 тисяч доларів США, за мінусом витрат які будуть використані для переведення квартири з житлового фонду в нежитловий.

При цьому сама позивач в судовому засіданнні ствердила, що насправді грошових коштів для ОСОБА_4 фактично не передавала, а це ОСОБА_4 не сплатила всі кошти при укладенні договору купівлі-продажу квартири. ОСОБА_4 не заперечуючи того, що гроші їй в якості позики не надавались, стверджує, що всі гроші по договору кіпівлі-продажу квартири нею були сплачені до підписання договору, а розписка написана нею про сплату коштів за переведенння квартири із житлового фонду у нежитловий, яке мав провести чоловік позивача.

Відповідно до ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Отже письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладенння договору, але й факту передачі грошової суми від позикодавця позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної суми або речей.

Саме така позиція викладена у Постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13.

При цьому Верховний Суд зазначає, що досліджуючи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменуванння документа, і залежно установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Крім того як зазначено в абзаці другому ч.1 ст.1046 договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Як уже зазначалось вище, самого передавання грошей від позикодавця ОСОБА_3 до позичальника ОСОБА_4 не відбулося що стверджувала як ОСОБА_4, так і підтвердила ОСОБА_5

А оскільки не було передачі грошових коштів від позикодавця для позичальника, по своїй правовій природі позики як такої не було.

З огляду на ці висновки суд відмовляє у задоволеннні позовних вимог позивача, рахуючи їх необгрунтованими.

Керуючись ст.ст.10,60,209,212 ЦПК УКраїни, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу - відмовити, за безпідставністю вимог.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Рівненської області через Дубенський міськрайонний суд з поданням в 10-денний строк апеляційної скарги з дня виготовлення повного тексту рішення.

У випадку неподання апеляційної скарги в 10 денний строк, рішення набирає законної сили після закінчення цього строку.

В разі подання апеляційної скарги, рішення набирає законної сили за результатами розгляду судом апеляційної інстанції.

Суддя: