АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 вересня 2015року м. Київ

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого: Соколової В.В.

суддів: Усика Г.І., Пікуль А.А.

при секретарі Троц В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 18.06.2015 у справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» про визнання договору фінансового лізингу недійсним -

Справа № 757/16579/15-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц-796/10938/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Волкова С.Я.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Соколова В.В.
В С Т А Н О В И Л А

У травні 2015 року позивач звернувся до суду із вимогами про визнання недійсним договору фінансового лізину, укладеного між сторонами 28.10.2014, із застосування наслідків недійсності правочину.

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач мав намір укласти договір прямого лізингу, предметом якого є індивідуально визначена річ (універсальний колісний трактор, моделі МТЗ 892, марки Беларус, 2013 р.в., новий, червоного кольору, експортний варіант), яка є наявна, перебуває на зберіганні і є власністю товариства «Лізингова компанія «Еталон», вартістю 250000,00 грн., буде доставлена та передана йому протягом семи днів після сплати першого платежу. Проте, йому було надано договір фінансового лізингу,який він підписав, але після ретельного вивчення договору через сім днів звернувся до представника товариства з питанням про передачу предмета лізингу. Оскільки предмет лізингу не був доставлений і умови договору не відповідали вимогам законодавства, звернувся до відповідача із вимогою про повернення сплачених коштів. Позивач вважає, що вказаний правочин підлягає визнанню недійсним на підставі ч.1,4 ст.203 ЦК України, оскільки не відповідає вимогам ст.638 ЦК України та ст.6 Закону України «Про фінансовий лізинг», зокрема, п.3.1 розділу 3 договору та додаток №3 до договору не містять індивідуально визначеного предмета договору, отже у договорі відсутня така істотна умова як предмет лізингу; крім того, сторони правочину також не дійшли згоди про розмір лізингових платежів, про що свідчить факт перерахування ним коштів в сумі 50000,00 грн., в той же час додатком №1 до договору не передбачено такого платежу.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 18.06.2015 відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» про визнання договору фінансового лізингу недійсним.

Не погодився з таким рішенням суду позивач, його представником подана апеляційна скарга, в якій вказується на незаконність рішення суду у зв'язку з неповним дослідженням обставин, які мають значення для справи. В апеляційній скарзі позивач наголошує на тому, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, нічим не обґрунтовані. Зокрема п. 3.1. Договору встановлено, що Предметом Лізингу по даному договору є: трактор Беларус-892, а отже суд неправильно оцінив надані докази та обґрунтовує свої висновки припущеннями. Також нічим не підтверджується та не обґрунтовується висновок суду про те, що 50000,00 грн. це сума яка складається з 25000,00 грн. комісії за організацію договору лізингу та 25000,00 грн. платіж в рахунок погашення частини вартості предмета лізингу, така сума умовами договору не передбачена. Суд бере до уваги надані відповідачем заяву на отримання фінансового лізингу від 24.10.2014 та заяву про отримання інформації написані ОСОБА_1 В той же час суд взагалі проігнорував вимоги п. 16.4 Договору, згідно якого після підписання даного Договору всі попередні домовленості вважаються такими, що втратили чинність

Вважаючи оскаржуване рішення необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, позивач просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити задоволенні позовні вимоги повністю.

Сторони в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується поштовим повідомленням, причини неявки суду не повідомили. Тому, в порядку ч. 2 ст. 305 ЦПК України, їх неявка не перешкоджає розгляду справи апеляційним судом.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника позивача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач володів повною, необхідною та достовірною інформацією про положення договору, волевиявлення позивача було вільним та відповідало його внутрішній волі, договір фінансово лізингу містив всі істотні умови договору а тому при його укладенні права позивача не були порушені.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції зроблені на підставі повного та об'єктивного дослідження наданих сторонами доказів та в повній мірі відповідають обставинам справи та вимогам чинного законодавства.

За змістом ст. 11 ЦК України підставою для виникнення цивільних прав і обов'язків є договір.

Згідно ч. 1 ст. 626 ЦПК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони вільні в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості.

За змістом ч. 1 ст. 638 та ч. 1 ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту досягнення в належній формі згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Правове регулювання договірних відносин фінансового лізингу здійснюється за допомогою спеціального закону «Про фінансовий лізинг».

За змістом ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» та ч. 1 ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоотримувачу) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоотримувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Статтею 6 Закону передбачено, що Договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За змістом ч. 3 ст. 6 ЦК України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, і врегулювати свої відносини на власний розсуд, за виключенням, коли в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає зі змісту або із суті відносин між сторонами.

Перевіряючи обставини справи апеляційним судом встановлено, що 28.10.2014 між ОСОБА_1 та ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» було укладено договір № 001196 фінансового лізингу, відповідно до умов якого, відповідач прийняв на себе зобов'язання придбати та передати у користування позивача майно (предмет лізингу) на строк і на умовах, передбачених договором. Згідно п. 3.1 предметом лізингу за договором є : транспортний засіб - трактор марки Беларус моделі 892, вартістю 250000,00 грн.. Судом, також, встановлено, що лізингоодержувачем на виконання умов договору 28.10.2014 було сплачено грошові кошти в сумі 25000,00 грн. (комісія за організацію договору лізингу), та грошові кошти в сумі 25000,00 грн., (платежі в рахунок погашення частини вартості предмета лізингу, а всього сплачено 50000,00 грн.

Посилання позивача про неможливість детально ознайомитися зі змістом умов договору є необґрунтованими, помилковими та такими, що не відповідають дійсності, оскільки 28.10.2014, в день підписання договору, позивач написав заяву про те, що він уважно прочитав та зрозумів умови договору і отримав свій примірник договору фінансового лізингу разом з додатками №№ 1, 2, 3. Крім того, ОСОБА_1 28.10.2014 підписав заяву (для фізичної особи) на отримання фінансового лізингу, в якій вказано про марку, модель, та вартість Предмета Лізингу, котрий він самостійно обрав. Таким чином, колегія суддів вважає, що вказані дії позивача свідчать про його ознайомлення зі змістом вказаного договору та бажанням щодо настання правових наслідків, обумовлених цим договором.

Що ж стосується тверджень позивача про те, що сторони не дійшли згоди щодо розміру лізингових платежів та інших умов договору, оскільки перераховані ним кошти у розмірі 50000,00 грн. не передбачені додатком № 1 до договору, що свідчить про неоднозначне розуміння ним порядку сплати та розміру лізингових платежів, то колегія суддів вважає їх безпідставними виходячи з наступного.

Так, вказана сума коштів (50000,00 грн.) складається з таких платежів як: комісія за організацію та частина авансового платежу, що сплачені позивачем на виконання умов договору фінансового лізингу № 001196 від 28.10.2014. Розмір комісії за організацію встановлюється у додатку № 1 до договору (п. 5.4, п. 8.2.1 а. Договору), що складає 10% (25000,00 грн.) від вартості предмету лізингу, а розмір авансового платежу встановлюється у Додатку № 1 та № 2 до договору (п. 2.1, п. 8.2.1 б. договору), що складає 50% (125000,00 грн.) від вартості предмету лізингу, яка визначена у Додатках № 1, 2, 3 до договору, а також вказано позивачем у заяві (для юридичної особи) на отримання фінансового лізингу від 28.10.2014, та становить - 250000,00 грн.

Відповідно до п. 2 ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Комісія за організацію (п. 2.1, п. 8.2.1а) договору відноситься саме до інших витрат, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу, зокрема, такими іншими витратами відповідача є: надання консультації менеджером, прийняття заяви на отримання фінансового лізингу, оформлення договору, робота з клієнтом, організація та супровід договору на протязі всього часу його дії (шість років), організаційні заходи щодо підписання договору та інші витрати пов'язані з виконанням договору лізингу.

Аванс ціни предмету лізингу (п. 2.1, п. 8.2.16 договору) розраховується як авансовий платіж, який визначений у додатку № 1 до договору, та який згідно п. 2.1 вказаного договору є сумою, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу, в розмірі вказаному в додатку № 1 до договору, сплачена лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця до дати передачі предмета лізингу.

Таким чином, розділом 8 спірного договору чітко визначено поняття «Лізингові платежі» та вказані відповідні конкретні формули, на підставі яких були вираховані конкретні суми. Крім того, відповідно до п. 8.1 ст. 8 договору складові лізингових платежів, їх суми та дати платежів, визначені в графіку лізингових платежів у додатках №№ 1, 2 до цього договору, які є невід'ємною його частиною.

Оскільки лізингоодержувач погодився з усіма умовами договору під час його підписання і здійснив оплату комісії за організацію - саме за послугу з організації та оформлення договору лізингу при його укладанні, та частину авансового платежу, що визначено умовами договору, то колегія суддів вважає, що вищевказані твердження про те, що перераховані позивачем кошти у розмірі 50000,00 грн. не передбачені договором та додатками до нього є безпідставними, а складові першого лізингового платежу: комісія за організацію та авансовий платіж відповідають вимогам п. 2 ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг».

Не є обґрунтованим і посилання позивача на те, що договір не містить всіх істотних умов, а саме - предмету лізингу.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг», - істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який Лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї з сторін має бути досягнуто згоди.

Вищевказані істотні умови Договору, що визначені спеціальним законом, містяться в самому Договорі та Додатках до нього. Так, Предмет Лізингу визначений - в п. 3.1 Договору, в Додатках № 1, № 2 та № 3 до Договору, а також Предмет Лізингу Позивачем був визначений у заяві на отримання фінансового лізингу від 28.10.2014.

Частиною 1 ст. 3 Закону України «Про фінансовий лізин» встановлено, що предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками та віднесена відповідно до законодавства до основних фондів.

Додатком № 3 від 28.10.2014 до Договору (Специфікація) зазначена марка та модель Предмету Лізингу.

Згідно Договору - замовлення Предмету Лізингу відбувається з моменту сплатиЛізингоодержувачем на рахунок Лізингодавця Авансового платежу. Після того як Лізингоодержувач виконав свої зобов'язання по Додатку № 1 до Договору, Лізингодавець зобов'язується придбати Предмет Лізингу та згідно з п. 5.1. Договору і повинен передати Предмет Лізингу Лізингоодержувачу.

Відповідно до п. 5.5 Договору, - Лізингоодержувач зобов'язаний оглянути Предмет Лізингу в місці поставки протягом 3 (трьох) днів з моменту повідомлення його про адресу місця поставки. За результатами огляду в вищезазначений термін Лізингоодержувач та Лізингодавець підписують Акт приймання-передачі. Підписаний Акт приймання-передачі має засвідчувати повне прийняття Предмету Лізингу Лізингоодержувачем.

У Акті приймання-передачі зазначаються усі індивідуальні ознаки Предмета Лізингу, а саме: найменування, тип, марка, модель, заводський номер, номер двигуна, колір і т.ін. Зазначене свідчить, що п. 3.1. Договору - «Предмет Лізингу» не порушує чинного законодавства України та не суперечить нормам Закону України «Про фінансовий лізинг».

А транспортний засіб «Трактор Беларус - 892» - є річчю яка визначена індивідуальними ознаками тому може бути Предметом Договору Лізингу. У зв'язку з вищенаведеними фактами Договір № 001196 містить усі істотні умови передбачені чинним законодавством України.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» та частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.

Положеннями статті 203 ЦК України встановлено, що особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав, передбачених частинами 1, 3, 5, 6 ст. 203 ЦК України для визнання оспорюваного правочину недійсним.

Враховуючи вищевикладене, колегія судді приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам закону, зібраним доказам, обставинам справи і підстави для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 18.06.2015 - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: