АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 вересня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі: головуючого: Соколової В.В.

суддів: Усика Г.І., Поливач Л.Д.,

при секретарі Троц В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 таапеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 27.04.2015 у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» про стягнення грошових коштів, -

В С Т А Н О В И Л А :

Справа № 752/1710/15-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц-796/10052/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Калініченко Л.С.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Соколова В.В.
У січні 2015 позивач звернулася до суду з вказаним позовом, в якому з урахуванням уточнень від 27.04.2015 просила стягнути з відповідача на її користь грошові кошти у розмірі 464999, 74 доларів США, зобов'язавши видати вказані кошти готівкою одноразовою операцією через касу Банку, а також покласти на відповідача судові витрати.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 27.11.2013між сторонами був укладений договір довгострокового банківського вкладу зі сплатою процентів щорічно «Класичний» № 3. Згідно з умовами п.1.3 якого Банком одночасно з відкриттям депозитного рахунку був відкритий вкладнику рахунок № НОМЕР_1. Предметом вказаного договору вкладу є розміщення позивачем у відповідача депозитного вкладу в сумі 500000 (п'ятсот тисяч) доларів США зі строком до 26.11.2014 (369 календарних днів) з процентною ставкою у розмірі 8,0 (вісім) процентів річних. Позивач вказує на те, що 27.11.2014 вона звернулася до відповідача із заявами, в яких просила повернути депозитний вклад у сумі 500000 (п'ятсот тисяч) доларів США та нараховані проценти відповідно до договору вкладу, проте відповідач відмовив у видачі зазначених грошових коштів готівкою одноразовою операцією через касу банку у валюті з посиланням на постанову «Про врегулювання ситуації на грошово-кредитному та валютному ринках України» від 01.12.2014 року №758.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 27.04.2015 позовні вимоги ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» про стягнення грошових коштів - задоволено частково.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» на користь ОСОБА_1 грошові кошти за банківським вкладом в сумі 464 999 (чотириста шістдесят чотири тисячі дев'ятсот дев'яносто дев'ять) доларів США 74 центи.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 3654 (три тисячі шістсот п'ятдесят чотири) гривні.

У задоволенні іншої частини вимог відмовлено.

Не погодилась з вищезазначеним судовим рішенням позивач, її представником подано апеляційну скаргу, в якій зазначається про незаконність рішення, як такого, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, оскільки суд фактично позбавив можливості позивача отримати належні їй грошові кошти, так як не зобов'язав відповідача видати їй грошові кошти готівкою одноразовою операцією через касу Банку. Враховуючи вищевикладене, позивач просить змінити рішення суду першої інстанції, зобов'язавши ПАТ «Укрексімбанк» видати позивачу грошові кошти готівкою одноразовою операцією через касу ПАТ «Укрексімбанк».

Також не погодившись із рішенням суду відповідачем подана апеляційна скарга, в якій зазначається про незаконність рішення, як такого, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, а висновки суду не відповідають обставинам справи. В доводах апеляційної скарги вказується на недоведеність протиправності дій Банку, відповідно і відсутність порушення будь-яких прав позивача, як вкладника за відповідним договором банківського вкладу, оскільки ними виконувалися всі норми законодавства та приписи постанов НБУ №758 та № 748. Також представник відповідача зазначає, що суд першої інстанції в порушення норм процесуального права, а саме ст. 35 ЦПК України не залучив до участі у справі в якості третьої особи Національний банк України, який фактично є безпосереднім учасником цього спору. Враховуючи вищевикладене, представник відповідача просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову.

В судовому засіданні представник позивача підтримав подану ними апеляційну скаргу, просив про задоволення її вимог та відхилення апеляційної скарги відповідача.

Представник відповідача заперечував проти доводів апеляційної скарги позивача, підтримав подану ними апеляційну скаргу, просив про задоволення заявлених ними вимог.

Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін у справі, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

За змістом ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є, договори та інші правочини.

Згідно ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Договір банківського вкладу, в якому вкладником є фізична особа, є публічним договором (стаття цього Кодексу). До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу.

Статтею 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» передбачено, що вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.

У відповідності до вимог ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 525 ЦК України визначено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або Законом.

Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), статтею 629 цього Кодексу встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Судом встановлено, що 27.11.2013 між позивачем та ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» був укладений договір довгострокового банківського вкладу зі сплатою процентів щорічно «Класичний» №3, предметом якого є прийняття Банком від вкладника депозитного вкладу в сумі 500000 (п'ятсот тисяч) доларів США зі строком до 30.11.2014 (369 календарних днів), процентною ставкою у розмірі 8,0 (вісім) процентів річних в період з 27.11.2013 до 26.11.2014 та процентною ставкою, встановлюваною за дорученням вкладника на рівні процентних ставок, діючих у банку для відповідного виду вкладів на початку кожного з цих періодів, на період з 27.11.2014 року до 30.11.2014, та зобов'язання банку виплатити вкладнику вклад та проценти на вклад, термін повернення вкладу - 01.12.2014 (а.с.12-15).

Згідно з пунктом 1.1. цього договору банк відкриває вкладнику вкладний (депозитний) рахунок № НОМЕР_1 для збереження коштів, що прийняті Банком від вкладника.

Згідно з ощадною книжкою ОСОБА_1, виданою ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» грошові кошти в сумі 500000 доларів США внесено на вкладний (депозитний) рахунок № НОМЕР_1 (а.с.17). Зазначений факт підтверджується також квитанцією про здійснення касової операції № 13781 від 27.11.2013 (а.с.18).

Умовами договору сторонами визначений строк - 369 календарних днів та датою 30.11.2014. Однак, 27.11.2014 позивач звернулась до відповідача з заявою про розірвання депозитного договору. З аналогічною заявою позивач звернулась також 09.12.2014, проте Банк листом від 05.01.2015 №153-4/3260 відмовив у задоволенні вимог позивача, повідомивши про можливість закриття рахунку лише після видачі із нього коштів та про неможливість видачі коштів одноразово у зв'язку з встановленими обмеженнями постановою Правління Національного банку України від 01.12.2014 №758 «Про врегулювання ситуації на грошово-кредитному та валютному ринках України».

Згідно ст. 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договором може бути передбачено внесення грошової суми на інших умовах її повернення.

За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Умова договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною.

За змістом ст. ст. 526 та 1058 ЦК України зобов'язання банку з повернення вкладу за договором банківського вкладу (депозиту) вважається виконаним з моменту повернення вкладу вкладнику готівкою або надання іншої реальної можливості отримати вклад та розпорядитися ним на свій розсуд (наприклад, перерахування на поточний банківський рахунок вкладника в цьому ж банку, з якого вкладник може зняти кошти чи проводити ними розрахунки з допомогою платіжної банківської картки) (правовий висновок, зроблений Верховним Судом України при розгляді справи № 6-140цс13).

09.12.2014 на вимогу позивача сума вкладу в повному обсязі відповідачем не була повернута. З матеріалів справи вбачається, що відбулось перерахування на поточний банківський рахунок вкладника в цьому ж банку, що визнано сторонами у справі. Проте реальної можливості зняти кошти чи проводити ними розрахунки з допомогою платіжної банківської картки вкладник не мав, що також не заперечується відповідачем.

Вказані обставини свідчать про порушення відповідачем договірних зобов'язань та вимог наведених вище норм чинного законодавства. Відповідно, доводи відповідача про не доведеність протиправності дій банку по обслуговуванню поточного карткового рахунку позивача є безпідставними.

З дати закінчення строку дії договору і в ході розгляду справи судом позивачу проводилась виплата коштів частинами і станом на 27.05.2015 залишок коштів на рахунку становив 464999,74 доларів США /а.с.44/. Саме цю суму позивач просила стягнути з відповідача в уточнених позовних вимогах, які обґрунтовано задоволені судом першої інстанції.

Питання застосування іноземної валюти в ході розгляду справи в суді першої інстанції відповідачем не ставилось. При ухваленні рішення судом застосована валюта яка була визначена сторонами при укладенні договору, що не суперечить вимогам чинного законодавства, оскільки виходячи із правової природу договору банківського вкладу банк зобов'язується виплачувати таку грошову суму, яка була прийнята ним, а також узгоджується з положеннями ст. 533 ЦК України, так як передбачено договором. А тому посилання в апеляційній скарзі на неправомірне застосування іноземної валюти є необґрунтованим.

Крім того, колегія суддів враховує також і те, що Європейський суд з прав людини у справі ZОLOТАS ПРОТИ ГРЕЦІЇ (Nо 2) зазначив наступне: «Суд зазначає, що на підставі статті 830 Цивільного кодексу, якщо особа, яка кладе суму грошей у банк, передає йому право користування нею, то банк має її зберігати і, якщо він використовує її на власну користь, повернути вкладнику еквівалентну суму за умовами угоди. Отже, власник рахунку може добросовісно очікувати, аби вклад у банку перебував у безпеці, особливо якщо він помічає, що на його рахунок нараховуються відсотки. Закономірно, він очікуватиме, що йому повідомлять про ситуацію, яка загрожуватиме стабільності угоди, яку він уклав з банком, і його фінансовим інтересам, аби він міг заздалегідь вжити заходів з метою дотримання законів і збереження свого права власності. Подібні довірчі стосунки невід'ємні для банківських операцій і пов'язаним з ними правом.

Тобто, відмовляючись повернути кошти, які належать на праві власності позивачу, відповідач порушує положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст.1 Першого Протоколу, підписаного та ратифікованого Україною, яка у відповідності до ст.5 цього ж протоколу, є додатковою статтею Конвенції. Зокрема, у ст.1 Протоколу №1 вказано, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Цей же принцип закріплено і в ст. 41 Конституції України.

Але, в порушення цих норм, позивач позбавлений права користуватися своїм майном. В даному випадку його майном є грошові кошти, які відповідач отримав від позивача на умовах строковості та платності, та до цього моменту не повернув.

В доводах апеляційної скарги вказується на недоведеність протиправності дій Банку, відповідно і відсутність порушення будь-яких прав позивача, як вкладника за відповідним договором банківського вкладу, оскільки ними виконувалися всі норми законодавства та приписи постанов НБУ №758 та № 748.

Вказані доводи колегія суддів апеляційного суду вважає необґрунтованими з огляду на наступне.

Юридична сила закону як основного джерела права, його місце в системі нормативно-правових актів закріплені в Конституції України.

Однією з ознак, яка відрізняє закон від інших нормативно-правових актів, є прийняття його вищим представницьким органом державної влади. Пунктом 3 частини першої статті 85 Конституції України закріплено, що прийняття законів належить до повноважень Верховної Ради України.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 17.10.2002 № 17-рп (щодо повноважності Верховної Ради України) визначення Верховної Ради України єдиним органом законодавчої влади означає, що жоден інший орган державної влади не уповноважений приймати закони.

Ще однією ознакою, яка відрізняє закон від інших нормативно-правових актів, є критерій регулювання найбільш важливих суспільних відносин. Статтею 92 Конституції України визначено коло питань (суспільних відносин), які можуть бути врегульовані виключно законами України.

Вища юридична сила закону полягає також у тому, що всі підзаконні нормативно-правові акти приймаються на основі законів та за своїм змістом не повинні суперечити їм. Підпорядкованість таких актів законам закріплена у положеннях Конституції України.

Отже, у випадку суперечності норм підзаконного акта нормам закону слід застосовувати норми закону, оскільки він має вищу юридичну силу.

Тобто норми Цивільного Кодексу України, мають вищу юридичну силу ніж постанова Національного Банку України.

А тому, посилання відповідача на постанову НБУ № 758 від 01.12.2014 «Про врегулювання ситуації на грошово-кредитному та валютному ринку», як на підставу доводів апеляційної скарги не ґрунтуються на вимогах Закону, та не є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог позивача.

Також представник відповідача зазначає, що суд першої інстанції в порушення норм процесуального права, а саме ст. 35 ЦПК України не залучив до участі у справі в якості третьої особи Національний банк України, який фактично є безпосереднім учасником цього спору. Проте, вказані посилання не можуть бути визнані обґрунтованими, оскільки правовідносини, що виникли між сторонами є договірними і жодним чином не впливають на права, обов'язки чи інтереси Національного банку України.

Доводи апеляційної скарги позивача стосуються лише відмови суду першої інстанції зобов'язати відповідача видати кошти одноразовою операцією. Підставою відмови у задоволенні цих вимог судом вказано на відсутність в укладеному між сторонами договору банківського вкладу такого способу повернення коштів. Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, проте додатково вважає за необхідне вказати на те, що судом в мотивувальній частині рішення вказано на порушення прав позивача діями відповідача щодо несвоєчасного виконання договірних зобов'язань в частині повернення грошових коштів, в зв'язку з чим і ухвалено рішення про задоволення вимог про стягнення цієї суми коштів з відповідача, інше вже є порядком виконання цього рішення. Доводи позивача про те, що Банком і надалі буде здійснюватись виплата з урахуванням обмеження є припущенням, на яких не може ґрунтуватись рішення суду.

З врахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановивши фактичні обставини справи, дав належну оцінку представленим доказам, та правильно вирішив спір по суті у визначений спосіб.

Рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» - відхилити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 27.04.2015- залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: