_____________________________________________________________________________________________________________________
Справа № 520/6745/15-ц
Провадження № 2/520/3516/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.10.2015 року

Київський районний суд м.Одеси у складі

головуючого судді Чаплицького В.В.,

за участю секретаря Непомнющого М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення фактів проживання однією сімєю, створення спільної сумісної власності, визнання заповіту недійсним та визнання права власності на ? частину квартири та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення від права на спадкування, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом про встановлення фактів проживання однією сімєю, створення спільної сумісної власності, визнання заповіту недійсним та визнання права власності на ? частину квартири, в якому посилалась на те, що 06 квітня 2014 року помер її чоловік ОСОБА_3, який перед смертю склав заповіт на квартиру АДРЕСА_1 на користь своєї мами ОСОБА_2

Разом з тим, вона, ОСОБА_1 познайомилась з ОСОБА_3 в квітні 1998 року, а з жовтня 1998 року вона, її син та ОСОБА_3 стали проживати однією сімєю. Проживши три роки і вісім місяців у фактичних шлюбних відношеннях, 07 червня 2002 року вона з ОСОБА_3 зареєстрували шлюб у Державному відділі РАЦСу Київського району міста Одеси за актовим записом № 395. Під час фактичних шлюбних відносин, на спільні з ОСОБА_3 кошти, в інтересах сімї, вони придбали квартиру АДРЕСА_1, як спільну сумісну власність.

Також позивачка ОСОБА_1 зазначила, що вона працювала підприємцем з 1998 року, офіційно зареєструвала підприємницьку діяльність в 1999 році в ЧП «Камчадал-плюс», а в 2003 році відкрила особисте ТОВ «Авача» з продажу харчових товарів в місті ОСОБА_4 та на території України.

Коли їй та ОСОБА_3 запропонували придбати квартиру, вона взяла в борг 5000 доларів США у ОСОБА_5, знаючи, що працюючи зможе віддати борг. Договір купівлі-продажу квартири оформлено було на ОСОБА_3, так як вже тоді вони знали, що будуть проживати разом та будуть реєструвати шлюб.

Під час фактичних шлюбних відносин у неї та ОСОБА_3 був спільний бюджет, спільний побут, вони мали взаємні права і обовязки, та між ними склались усталені відносини, які притаманні подружжю. Своєю працею та коштами вона приймала участь у придбанні квартири та взагалі її участь у створенні спільної сумісної власності складає більшу половину вартості спільного майна.

06 квітня 2014 року, після смерті ОСОБА_3, відкрилася спадщина тільки на ? квартири АДРЕСА_1, однак, складений заповіт її покійного чоловіка на користь його мами ОСОБА_2 на спірну квартиру, порушує її право власності на ? частину квартири, в спільній сумісній власності із відповідачем.

На підставі цього, позивачка ОСОБА_1 просить суд встановити факт її постійного проживання однією сімєю з ОСОБА_3, без реєстрації шлюбу з жовтня 1998 року по 07 червня 2002 року; встановити факт створення спільної сумісної власності між нею та ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1; визнати за нею право власності на ? частину вказаної квартири, як її частку в спільній сумісній власності з ОСОБА_3, померлим 06.04.2014 року; визнати недійсним заповіт від 21.03.2014 року, складений ОСОБА_3 на імя ОСОБА_2

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 та її представник підтримали заявлені позовні вимоги, та надали пояснення аналогічні викладеним позовним вимогам, посилаючись на докази, наявні в матеріалах справи.

Відповідачка ОСОБА_2 та її представник позовні вимоги ОСОБА_1 не визнала.

Під час розгляду справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 до суду з позовною заявою про усунення від права на спадкування звернулась ОСОБА_2, в якій посилалась на наступне.

06 квітня 2014 року помер її син ОСОБА_3, який перед смертю склав заповіт на квартиру АДРЕСА_1 на її користь.

Вказану квартиру її син придбав до шлюбу з ОСОБА_1

Крім того, після смерті її сина, 06.04.2014 року , відкрилась спадщина на ? будинку в Одеській області, Овідіопольському районі, в смт Овідіополі по вулиці Суворова, будинок 82, який був придбаний нею в 2003 році. ОСОБА_2 за домовленістю з сином, переоформила належний їй будинок на свою невістку, ОСОБА_1, шляхом укладання двох договорів купівлі-продажу. Після смерті ОСОБА_2Р, його жінка, ОСОБА_1 залишилась власницею вказаного будинку.

06 травня 2015 року Овідіопольським районним судом Одеської області прийнято рішення по справі №520/89/15-ц за позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа-приватний нотаріус ОСОБА_6про визначення частки у спільному майні подружжя та визнання права власності в порядку спадкування за законом. Відповідно до цього рішення визначено, що частка померлого ОСОБА_3 у спільному сумісному майні з ОСОБА_1 в житловому будинку з господарчими будівлями та спорудами, який розташований по вул.Суворова, буд.82, смт. Овідіополь, Одеської області складає ? частину вказаного будинку.

Також, за рішенням суду визнано за ОСОБА_2 право власності в порядку спадкування за законом в цілому на 1/3 частини вказаного будинку, а за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за законом в цілому 2/3 частин вказаного будинку.

Позивачка вказує на те, що в 2012 році ОСОБА_3 захворів на СНІД, та з цього часу відносини між ОСОБА_3 та його дружиною ОСОБА_1 різко погіршились. З грудня 2013 року ОСОБА_3 став постійно скаржитись на стан здоровя та з цього часу він не працював.

З 09.07.2013 року по 16.07.2013 року її син перебував на стаціонарному лікуванні в ЦРЛ Овідіопольського району Одеської області з діагнозом: ОРВІ, гострий бронхіт; з 13.02.2014 року по 06.03.2014 року проходив стаціонарне лікування в гастроентерологічному відділені МКЛ №10 м.Одеси; з 09.03.2014 року по 23.03.2014 року ОСОБА_3 перебував на стаціонарному лікуванні в медичному центрі «Полінар»; з 23 березня 2014 року перебував в Одеському обласному центрі з профілактики та боротьби зі СНІД, де 06 квітня 2014 року помер.

Позивачка вказує на те, що протягом всього часу хвороби ОСОБА_3 поряд з ним була саме вона. Вона боролась за життя свого сина, особисто несла всі необхідні витрати на його лікування. ОСОБА_3 більшу частину часу перебував в смт Овідіополь, та мешкав разом з нею. Також, гроші на лікування померлого були надані сестрою померлого ОСОБА_7 в розмірі більш ніж пяти тисяч доларів США, про що свідчать грошові перекази на адресу ОСОБА_2І.А після смерті ОСОБА_3, несла всі витрати на поховання свого сина. ОСОБА_3 був похований в м.Волжськом, Волгоградської області, РФ.

Крім того, позивачка посилається на те, що ОСОБА_1 про свого чоловіка майже не піклувалась, а сімейні стосунки між ними під час хвороби ОСОБА_3 фактично припинились. На неодноразові звернення до ОСОБА_1 про допомогу в лікуванні сина, ОСОБА_2 отримувала категоричну відмову, мотивуючи це тим, що померлий сам винуватий в тому, що захворів на СНІД. Після смерті ОСОБА_3 відповідачка категорично відмовилась ховати свого чоловіка.

Відповідачка є співзасновницею ТОВ «Авача», також здійснює підприємницьку діяльність в якості фізичної особи-підприємця, має стабільний дохід, тому мала можливість надавати допомогу своєму чоловікові.

На підставі цього ОСОБА_2 просить суд визнати ОСОБА_1 такою, що не має право на спадкування за законом після смерті ОСОБА_3, померлого 06 квітня 2014 року.

Справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та за зустрічим позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 були обєднані в одне провадження на підставі ст.126 ЦПК України.

В судовому засіданні позивачка за зустрічним позовом ОСОБА_2 та її представник підтримали позовні вимоги, та надали пояснення аналогічні заявленим ними зустрічним позовним вимогам, з посиланням на докази наявні в матеріалах справи.

Відповідачка за зустрічним позовом ОСОБА_1 та її представник позовні вимоги не визнали.

Так, в судовому засіданні ОСОБА_2, будучи допитаною в якості свідка, пояснила, що вона є мати померлого ОСОБА_3 З позивачкою ОСОБА_1 вона познайомилась в червні 2002 року перед підготовкою до весілля. Також в 2002 році вона продала квартиру в м.Волжському, РФ, а в 2003 році придбала будинок в смт Овідіополі, а решту коштів віддала своєму сину. Будинок вна оформила на позивачку ОСОБА_1 Згодом, в 2012 році фірма її сина розпалась. Тільки син перестав працювати, то і сімейні стосунки між ним та ОСОБА_1 перестали фактично існувати. В 2013 році ОСОБА_3 захворів та переїхав проживати в смт Овідіополь. На протязі всього сімейного життя ОСОБА_1 зловживала спиртними напоями. В 2013 році її син перебував на лікування в лікарні міста Овідіополь, в той час вона доглядала за сином, а ОСОБА_1 не приймала участь в догляді за її хворим сином. Пізніше, коли сину стало гірше, її син проходив лікування в Одеській МКЛ № 10, а згодом в клініці «Полінар». Також під час лікування ОСОБА_3 їй допомагала донька, надсилаючи кошти на лікування. Крім того, її син до смерті подав до суду позов про розірвання шлюбу. Квартиру АДРЕСА_1 купив її син і вона йому допомагали при покупці. Також вона планувала жити разом з сином після його розлучення. Рішення скласти заповіт на її імя було саме сина.

Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні поясним, що він знайомий з ОСОБА_1 з 1994 або з 1995 року. Померлого він знав приблизно з 1998 або 1999 року, коли їх познайомила ОСОБА_1, та з того часу між їхніми сімями встановились дружні стосунки. Спірну квартиру на Архітекторській ОСОБА_1 та її померлий чоловік придбали разом, так як вони проживали разом та у них був спільний бюджет. Але де точно знаходиться квартира, він не памятає. Останній раз здоровим він бачив ОСОБА_3 приблизно 14 або 16 січня 2014 року, а про хворобу дізнався в лютому 2014 року. Бачив він померлого дома у останнього, після повернення з клініки «Полінар». ОСОБА_3 був у тяжкому стані, доглядала його лише дружина. Він також допомагав хворому матеріально.

Свідок ОСОБА_4 надала до суду письмові пояснення, яки приєднані до матеріалів справи, та які свідок оголосила в судовому засіданні (а.с.164-168).

Разом з тим, свідок ОСОБА_4 в судовому засіданні пояснила, що знайома з матеріалами справи.

Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні пояснила, що 26 жовтня 2001 року її батьки продали ОСОБА_3 та ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1. Руслан і ОСОБА_4 разом приходили дивитись квартиру перед купівлею, на початку жовтня 2001 року. Вдруге вона їх побачила у нотаріуса. ОСОБА_10 і ОСОБА_4 достали зі своїх сумок гроші і віддали її батькам. Вони розраховувались доларами США в сумі 10 000.

Свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні пояснив, що знайом з ОСОБА_1 з 1998 року, а померлого ОСОБА_3 він знав з 1985 року. ОСОБА_3 та ОСОБА_1 разом він бачив постійно з 1999 року. Він дійсно надавав в борг ОСОБА_1 5 000 доларів США на покупку квартири, та ОСОБА_1 приймала участь в покупці квартири, але він не може підтвердити, що саме ці кошти були використані при купівлі квартири. Останній раз він бачив здоровим ОСОБА_3 в грудні 2013 року. Той приїздив в ОСОБА_5 разом з мамою та дружиною. Він також надавав допомогу хворому, передав 5 000 гривень та ікру для т.Ріти.

Свідок ОСОБА_11 надав до суду письмові пояснення, яки приєднані до матеріалів справи, та які свідок оголосив в судовому засіданні (а.с.173-174).

Суд, заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, вважає, що позовні вимоги, заявлені ОСОБА_1 до ОСОБА_2 не підлягають задоволенню так само, як не підлягають задоволенню позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 з наступних підстав.

Вирішуючи питання про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення фактів проживання однією сімєю, створення спільної сумісної власності, визнання заповіту недійсним та визнання права власності на ? частину квартири, суд зазначає наступне.

Так, судом встановлено, що 07 червня 2002 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було зареєстровано шлюб (а.с.6).

Відповідно до свідоцтва про смерть, ОСОБА_3 помер 06 квітня 2014 року (а.с.7).

Під час перебування у шлюбі з ОСОБА_1 21 березня 2014 року ОСОБА_3 було складено заповіт на корить його мами ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 (а.с.8).

Відповідно до договору купівлі продажу від 26 жовтня 2001 року ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14 та ОСОБА_9 продали ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 (а.с.10).

Тобто, ОСОБА_3 придбав у власність квартиру до укладання шлюбу з позивачкою ОСОБА_1

Матеріалами справи, а саме копіями фотокарток та відеозаписом, дійсно підтверджується факт спілкування, відпочинку та перебування в різний період часу в різних містах ОСОБА_3 та ОСОБА_1 (а.с.17-22, 54).

Крім того, свідки ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_11 та ОСОБА_8 в судовому засіданні підтвердили факт постійного спілкування та проживання ОСОБА_3 з ОСОБА_1 з жовтня 1998 року.

Разом з тим, відповідно до п.1 розділу VII Прикінцевих положень Сімейного кодексу України, цей Кодекс набуває чинності одночасно з набуттям чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року, й до сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються частині лише тих прав і обовязків, що виникли після набуття ним чинності. Ці права і обовязки, визначаються на підставах , передбачених СК України, у тому числі й положеннями ч.1 ст.74 цього Кодексу.

Нормами діючого на час виникнення спірних правовідносин, а саме в період з жовтня 1998 року по 07 червня 2002 року, Кодексом законів про шлюб та сімю України не передбачалось виникнення права спільної сумісної власності чоловіка та жінки, які проживають однією сімєю без шлюбу.

Крім того, встановлення факту проживання однією сімєю в період до 01 січня 2004 року також не передбачено Кодексом законів про шлюб та сімю України.

Відповідно до ст.17 ЗУ «Про власність» (в редакції, діючій станом на виникнення спірних правовідносин) майно, придбане внаслідок спільної праці членів сімї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Посилання позивача на зазначену статтю ЗУ «Про власність» суд вважає необґрунтованим, так як ця норма застосовувалась саме до членів сімї.

Крім того, матеріалами справи не доведено факту придбання майна ОСОБА_3 та ОСОБА_1 внаслідок спільної праці.

Відповідно до відомостей з центральної бази даних Державного реєстру фізичних осіб ДПА України про суми виплачених доходів, ОСОБА_1 за період з 1999 року по до 4 кварталу 2002 року доходи не отримувала (а.с.13).

Також, суду не надано жодних доказів, що саме грошові кошти в сумі 5 000 доларів США, отримані позивачкою у ОСОБА_5, було витрачено на придбання квартири АДРЕСА_1.

Так, в судовому засіданні сам свідок ОСОБА_5 пояснив, що дійсно надавав в борг позивачці ОСОБА_1 гроші в сумі 5 000 доларів США на купівлю квартири, однак він не може стверджувати куди саме було витрачено ці кошти.

Також суд дає критичну оцінку показанням свідка ОСОБА_9, яка в судовому засіданні пояснила, що при укладанні договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_3 та ОСОБА_1 одночасно достали зі своїх сумок гроші та віддали її батькам, які були продавцями вказаної квартири. При цьому розрахунок проводився в доларах США в сумі 10 000.

Так, відповідно до договору купівлі-продажу від 26 жовтня 2001 року ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14 та ОСОБА_9 продали ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1. Продаж квартири вчинено за 10 100 гривень, які продавці отримали від покупця повністю і до підписання договору (а.с.10).

Жодним доказом не підтверджено надання ОСОБА_1 грошових котів для придбання квартири АДРЕСА_1.

Таким чином, у суду не має правових підстав для задоволення позовних вимог щодо встановлення факту постійного проживання однією сімєю та створення спільної сумісної власності ОСОБА_1 з ОСОБА_3, та визнання за ОСОБА_1 право власності на ? частину квартири АДРЕСА_1, як її частку в спільній сумісній власності з ОСОБА_3, померлим 06.04.2014 року.

Відповідно до положень ч.ч.1-2 ст.1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

При вище зазначених обставинах, судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 на момент складання заповіту належала ОСОБА_3 на праві власності, таким чином заповіт складено особою, яка мала на це право.

Крім того, позивачем ОСОБА_1 не доведено як факту порушення вимог щодо форми та посвідчення заповіту, так і факту того, що волевиявлення ОСОБА_3 не було вільним і не відповідало його волі.

Вирішуючи питання про відмову в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення від права на спадкування, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.5 ст.1224 Цивільного кодексу України за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

В судовому засіданні встановлено, та підтверджено матеріалами справи, що позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 дійсно приймала участь у лікуванні сина ОСОБА_3 протягом його хвороби.

Так, згідно відповіді головного лікаря КУ ОЦПБ СНІД від 24.06.2015 року № 528/1.1. ОСОБА_3 перебував на стаціонарному лікуванні в КУ ЩЦПБ СНІД з 01.01.14 року летальний вислід настав 06.06.2014 року о 23 годині 10 хвилин. Ушпиталений у край важкому сані у супроводі мами. Комплект для катетеризації підключичної вени і частково медикаменти доставлені родичами (а.с.70).

Згідно відповіді головного лікаря Овідіопольської ЦРЛ від 20.07.2015 року № 748 ОСОБА_3, перебував на стаціонарному лікуванні в інфекційному відділенні Овідіопольської ЦРЛ з 09.07.2013 року по 16.07.2013 року. ОСОБА_2 навідувала сина при проходженні лікування, виписані рецепти на придбання медикаментів отримувала ОСОБА_2, відомості про те, хто придбав медикаменти відсутня (а.с.71).

Згідно відповіді головного лікаря КУ «МКЛ № 10» від 01.07.2015 року № 293 ОСОБА_3, перебував на стаціонарному лікуванні в гастроентерологічному відділенні КУ «ЦМЛ № 10» з 13.02.2014 року по 06.03.2014 року. ОСОБА_2 навідувала сина при проходженні лікування, виписані рецепти на придбання медикаментів отримувала ОСОБА_2, відомості про те, хто придбав медикаменти відсутня (а.с.74).

Належними доказами по справі щодо витрат на лікування сина ОСОБА_2 суд вважає лише товарні чеки на суму 2 677 гривень 70 копійок, як такі, що відповідають медичному призначенню, інші товарні чеки на придбання продуктів харчування тощо, судом не приймаються як належні докази по справі (а.с.76-85).

Відповідно до квитанцій ФОП ОСОБА_15 ОСОБА_16 сплатила за медичні послуги надані ОСОБА_17 на загальну суму 34 408 гривень (а.с.89-95).

Крім того, матеріалами справи підтверджено участь ОСОБА_18 у похованні сина.

Так, відповідно до довідки на одержання та поховання праху № 1107 ОСОБА_3 було креміровано 09.04.2014 року, замовником на отримання праху є ОСОБА_2 (а.с.96).

Відповідно до рахунку-фактури № 28109 ОСОБА_2 сплачено за послуги з організації та проведенню поховання та ритуалу 6 035 гривень 00 копійок (а.с.97).

Відповідно до договорів-замовлень на організацію та проведення поховання № 02081 від 08.04.2014 року та від 09.04.2014 року саме ОСОБА_2 мала намір щодо організації поховання померлого ОСОБА_3 (а.с.98-101).

Відповідно до договору-замовленя на організацію та проведення поховання № 02081 від 08.04.2014 року, виконавцем отримано кошти від замовника в сумі 850 гривень 00 копійок (а.с.98-99).

Однак, фактично прах померлого ОСОБА_3 було поховано в м.Волжський, про що свідчать квитанції на імя ОСОБА_2 про надання відповідних послуг з поховання (а.с.154-156).

Показання свідка ОСОБА_4 та ОСОБА_11 про те, що ОСОБА_1 доглядала та матеріально допомагала ОСОБА_3 під час його хвороби, а також приймала участь у похованні померлого ОСОБА_3 не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, так як такі показання не підтверджено жодними доказами, наявними в матеріалах справи.

Так само не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, та не підтверджені жодними доказами, наявними в матеріалах справи показання свідка ОСОБА_8 про те, що під час хвороби ОСОБА_3 доглядала його лише дружина, а він допомагав хворому матеріально.

Суд не бере до уваги як посилання позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 так і відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_1 щодо сплати витрат на поминальний обід, як на доказ прийняття участі у похованні померлого, так як суд вважає, що такі витрати не є витратами на поховання.

В судовому засіданні сторони та їх представники не оскаржували той факт, що проведення поминального обіду є звичаєм, а не обовязковою частиною поховання.

Крім того, суд не вважає належними доказами витрат ОСОБА_2 на лікування сина ОСОБА_3 дані про грошові перекази ОСОБА_19 на імя ОСОБА_2, так як іншими доказами по справі в їх сукупності не підтверджено використання отриманих коштів за грошовими переказами саме на лікування ОСОБА_3 (а.с.138-147).

Разом з тим, відповідно до вимог ч.5 ст.1224 ЦК України встановлено, що особа може бути усунена від права на спадкування за законом, в тому випадку, коли вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Тобто, наявність самої тяжкої хвороби або каліцтва у спадкодавця не є підставою усунення особи від спадкування у разі ухилення нею від надання допомоги спадкодавцеві. Саме наявність безпорадного стану, на думку суду, є підставою усунення особи, яка ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, від спадкування у випадку, передбаченому ч.5 ст.1224 ЦК України.

Позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_2, та наявними в матеріалах справи доказами не доведено наявність під час хвороби та до настання смерті ОСОБА_3 безпорадного стану.

Таким чином у суду не має правових підстав для задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 про усунення від права на спадкування ОСОБА_1

Керуючись п.1 розділу VII Прикінцевих положень Сімейного кодексу України, ст.1224 ЦК України, ст.ст.10, 11, 60, 88, 209, 211-215, 217, 218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення фактів проживання однією сімєю, створення спільної сумісної власності, визнання заповіту недійсним та визнання права власності на ? частину квартири відмовити.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення від права на спадкування відмовити.

Рішення може бути оскаржено в Апеляційний суд Одеської області через Київський районний суд м. Одеси протягом 10 днів з дня отримання повного тексту рішення.

Суддя Чаплицький В. В.