АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И[1]

22 вересня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого судді: Мазурик О.Ф.,

суддів: Гаращенка Д.Р., Махлай Л.Д.,

при секретарі: Калініній Я.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1, в інтересах якого діє ОСОБА_2,

на рішення Подільського районного суду м. Києва від 09 червня 2015 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_4, треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ляпунова ЯрославаАнатоліївна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Косенко Оксана Олександрівна, Головне управління юстиції у м. Києві, про визначення частки померлої у спільному сумісному майні, визнання договору дарування недійсним, -

В С Т А Н О В И Л А:

В січні 2015 року ОСОБА_3, посилаючись на порушення відповідачами її права на спадщину за заповітом, звернулася до суду з позовом про визначення частки померлої у спільному сумісному майні подружжя, визнання договору дарування недійсним.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що її батькам, ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 та відповідачу у справі ОСОБА_1, належало на праві спільної сумісної власності земельна ділянка та будинок, які вони придбали під час шлюбу та були оформлені на ОСОБА_1 Зазначила, що вона позбавлена права отримати у спадщину за заповітом майно, що належало її матері, оскільки, до закінчення шестимісячного строку на прийняття спадщини, ОСОБА_1 подарував все майно, що належало подружжю на праві спільної сумісної власності ОСОБА_4

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 09 червня 2015 року позовні вимоги задоволено в повному обсязі.

Визначено, що частка померлої ОСОБА_7 в праві спільної сумісної власності на садовий будинок НОМЕР_1 що розташований за адресою: АДРЕСА_1, становила 1/2.

Визначено, що частка померлої ОСОБА_7 в праві спільної сумісної власності на земельну ділянку НОМЕР_1 становила 1/2.

Визнано недійсним договір дарування садового будинку НОМЕР_1, що розташований за адресою: АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_4, посвідчений 30.05.2014 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Косенко О.О.

Визнано недійсним договір дарування земельної ділянки НОМЕР_1, кадастровий номер НОМЕР_2, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_4, посвідчений 30.05.2014 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Косенко О.О.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_1 через свого представника звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи та порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив його скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Вказував, що суд першої інстанції не надав належної правової оцінки тій обставині, що спірна земельна ділянка була набута апелянтом у приватну власність шляхом приватизації, а отже є особистою власністю відповідача, а садовий будинок придбано за особисті кошти ОСОБА_1

Також зазначав, що при укладені оспорюваних правочинів апелянт мав необхідний обсяг дієздатності, правочини не суперечать змісту актів цивільного законодавства та моральним засадам суспільства, вчинені у встановленій законом формі, а отже підстави для визнання недійсними договорів дарування земельної ділянки та садового будинку відсутні.

Представник відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_4- ОСОБА_2 в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав та просив задовольнити, з підстав викладених в ній.

Представник позивача - ОСОБА_9 просила апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Інші особи про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, в судове засідання не з'явилися, причини неявки суду не повідомили.

Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, що не з'явилися в судове засідання.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_7, яка все своє майно заповіла позивачу.

З 13.03.1971 року спадкодавець перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1, під час якого ОСОБА_1 отримав Державний акт від 15.05.1998 року НОМЕР_3 на право приватної власності на земельну ділянку, що розташована на території АДРЕСА_1, ділянка НОМЕР_1. Також, 08.02.2005 року Головним управлінням житлового забезпечення Виконавчим органом Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) на підставі Наказу № 144-С/ГС від 01.02.2005 року видано Свідоцтво серії НОМЕР_4 про право власності на нерухоме майно, а саме садового будинку НОМЕР_1 в АДРЕСА_1.

Судом також встановлено, що через декілька днів після смерті спадкодавця, а саме 30.05.2014 ОСОБА_1 подарував земельну ділянку та садовий будинок ОСОБА_4, що підтверджується відповідними договорами та витягами з державного реєстру.

Постановою від 01.12.2014 № 169/02-31 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на вказане майно.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що спірне майно, яке було зареєстроване на відповідача ОСОБА_1, придбано під час шлюбу з спадкодавцем, та є сумісною власністю подружжя, та оскільки позивач є спадкоємцем 1/2 вказаного майна то право укласти правочин про розпорядження спільним майном ОСОБА_1 набував після закінчення строку для прийняття спадщини.

Проте колегія суддів не може повністю погодитись з таким висновком суду.

Згідно зі ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України (далі - КпШС України) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю.

Аналогічна норма міститься в ст. 60 СК України, який набрав чинності з 1 січня 2004 року.

Статтею 61 СК України (у редакції, чинній до внесення змін Законом № 2913-VI) було встановлено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, у тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

9 лютого 2011 року набрав чинності Закон № 2913-VI , яким ст. 61 СК України доповнено частиною п'ятою такого змісту: об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації.

Вирішуючи спір судом не взято до уваги, що спірну земельну ділянку ОСОБА_1 отримав безоплатно на підставі розпорядження Київської міської державної адміністрації від 15 вересня 1997 року, використавши своє право громадянина на приватизацію.

Оскільки правовідносини подружжя ОСОБА_7 та ОСОБА_1 щодо спірної земельної ділянки виникли у 1997 році, тому регулюються нормами КпШС України, за якими приватизована земельна ділянка не є спільним майном подружжя.

Закон № 2913-VI не має зворотної дії в часі і не може бути застосований до спірних правовідносин (Постанова ВСУ від 22.02.2012).

Неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, призвело до порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи в частині позовних вимог щодо спірної земельної ділянки.

Відповідно до п. 1 ч. 1, ч. 2 ст. 309 ЦПК України порушення судом норм процесуального права, а саме неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, що призвело до неправильного вирішення справи, є підставою скасування судового рішення в цій частині.

Разом з тим, колегія суддів не може погодитись з доводами апеляційної скарги, щодо невірного вирішення судом позову в частині, що стосується спірного будинку.

Розглядаючи спір в цій частині суд першої інстанції в межах доводів позову повно і всебічно дослідив обставини спору щодо спірного садового будинку, дав належну оцінку зібраним по справі доказам, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює і у відповідності з вимогами закону прийшов до правильного висновку про те, що садовий будинок НОМЕР_1, розташований за адресою: АДРЕСА_1, є спільним майном подружжя.

Як вбачається з матеріалів справи, документом, що підтверджує право власності дарувальника на відчужуваний садовий будинок є Свідоцтво про право власності на нерухоме майно, серії НОМЕР_4, видане 08.02.2005 року Головним управлінням житлового забезпечення Виконавчим органом Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) на підставі Наказу № 144-С/ГС від 01.02.2005 року.

Вказаний садовий будинок зареєстрований в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна на праві приватної власності за ОСОБА_1, про що зроблено запис у реєстрову книгу № 30-84 за реєстровим № 6625 04.03.2005 року.

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Оскільки законодавством презюмується, що майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, відповідач заперечуючи проти позову не звертався до суду з зустрічними позовними про визнання вказаного спірного майна його особистою власністю, висновок суду, що частка померлої ОСОБА_7 в праві спільної сумісної власності на садовий будинок НОМЕР_1, розташований за адресою: АДРЕСА_1, становила 1/2 є правильним.

Однак, вирішуючи питання про визнання договору дарування садового будинку недійсним, судом не враховано, що 1/2 цього будинку належала також на праві власності ОСОБА_1, який мав право розпоряджатися своїм майном на власний розсуд.

За наведених обставин, рішення суду в частині визнання недійсним договору дарування садового будинку НОМЕР_1, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_4, посвідченого 30.05.2014 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Косенко О.О., підлягає скасуванню в частині розпорядження ОСОБА_1 1/2 часткою цього будинку, що належала ОСОБА_7

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги є частково обґрунтованими і дають підстави для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права які призвели до неправильного вирішення спору в частині, що стосуються земельної ділянки та визнання недійсним договору дарування садового будинку.

З огляду на викладене, оскаржуване рішення в цій частині підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення.

Керуючись ст. 303, 307, 309, 313-316 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, в інтересах якого діє ОСОБА_2, - задовольнити частково.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 09 червня 2015 року в частині визначення частки померлої ОСОБА_7 в праві спільної сумісної власності на земельну ділянку та визнання недійсними договорів дарування скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

В задоволенні позовних вимог про визначення частки померлої ОСОБА_7 в праві спільної сумісної власності на земельну ділянку та визнання недійсним договору дарування земельної ділянки НОМЕР_1, кадастровий номер НОМЕР_2, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 відмовити.

Визнати договір дарування садового будинку НОМЕР_1, що розташований за адресою АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_4, посвідчений 30.05.2014 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Косенко О.О. недійсним в частині дарування 1/2 будинку.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Головуючий:

Судді:

Справа № 758/317/15-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/10044/2015

Головуючий у суді першої інстанції: Гребенюк В.В.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Мазурик О.Ф.