Ухвала

іменем україни

21 жовтня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Юровської Г.В.,

суддів: Леванчука А.О., Нагорняка В.А.,

Мазур Л.М., Писаної Т.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Державного підприємства «Український державний центр з експлуатації спеціалізованих вагонів» про стягнення середньомісячного заробітку за затримку розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 26 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 19 травня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Український державний центр з експлуатації спеціалізованих вагонів» (далі - ДП «Український державний центр з експлуатації спеціалізованих вагонів») про стягнення середньомісячного заробітку за затримку розрахунку при звільненні та стягнення моральної шкоди.

Позивач посилався на те, що він з 11 листопада 1975 року працював у ДП «Український державний центр з експлуатації спеціалізованих вагонів» на посаді токаря та 22 січня 2013 року наказом № 44/ос звільнений за прогул. При звільненні з вини відповідача він не отримав всіх належних йому сум, а саме: винагороду за підсумками 2012 року (тобто «тринадцяту» заробітну плату) в сумі 1 303 грн 44 коп., яку йому нарахували у березні 2013 року, але виплатили лише 10 грудня 2014 року, після неодноразових звернень до різних контролюючих органів. Вважає, що неправомірними діями відповідача йому завдано також моральної шкоди.

Враховуючи вказане, ОСОБА_3, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив стягнути з відповідача на його користь 90 440 грн 88 коп. - середньомісячний заробіток за затримку виплати заробітної плати за період з 22 січня 2012 року по 10 грудня 2014 року, оскільки відповідачем порушено строк виплати в день звільнення, а також 5 000 грн моральної шкоди та витрати на оплату юридичних послуг в сумі 2 750 грн.

Рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 26 березня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 19 травня 2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судами встановлено, що з 11 листопада 1975 року по 22 січня 2013 року ОСОБА_3 працював в ДП «Український державний центр з експлуатації спеціалізованих вагонів» на посаді токаря.

Наказом від 22 січня 2013 року № 44/ос позивача було звільнено з роботи відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогул без поважних причин.

Рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 04 квітня 2013 року у задоволенні позову ОСОБА_3 до ДП «Український державний центр з експлуатації спеціалізованих вагонів» про поновлення на роботі, стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що на момент звільнення позивача з підприємства 22 січня 2013 року право на отримання винагороди за підсумками роботи за 2012 рік ще не настало, і отже, відповідачем не було порушено строків розрахунку при звільненні, передбачених ст. 116 КЗпП України, і, відповідно, відсутні підстави для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України.

Такий висновок ґрунтується на фактичних обставинах, встановлених судом, і відповідає вимогам закону.

Статтею 117 КЗпП України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

До структури заробітної плати, визначеної у статті 2 Закону України «Про оплату праці», входять: основна заробітна плата, додаткова заробітна плата та інші заохочувальні та компенсаційні виплати.

До заохочувальних та компенсаційних виплат належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми (ч. 3 ст. 2 Закону України «Про оплату праці»).

Відповідно до п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» при вирішенні спорів про виплату премій, винагороди за підсумками роботи за рік чи за вислугу років, надбавок і доплат необхідно виходити з нормативно-правових актів, якими визначено умови та розмір цих виплат.

Умови, розмір та порядок нарахування і виплати винагороди за підсумками роботи за рік працівникам ДП «Укрспецвагон» визначено Положенням про виплату винагороди за підсумком роботи за рік працівникам ДП «Укрспецвагон», затвердженим директором ДП «Укрспецвагон» та узгодженим головою профкому 02 серпня 2007 року (далі - Положення).

Відповідно до п. п. 3, 4 розділу «Порядок нарахування і виплати винагороди» вказаного Положення виплата винагороди провадиться згідно з наказом директора ДП «Укрспецвагон», погодженим з профспілковим комітетом за рішенням керівництва Укрзалізниці. Винагорода виплачується за результатами роботи календарного року після підведення підсумків фінансово-господарської діяльності.

Згідно з п. 1 розділу «Визначення права працівників на отримання винагороди» Положення працівникам, які пропрацювали весь календарний рік і звільнились до моменту виплати винагороди, виплата винагороди проводиться на загальних підставах.

Виплата винагороди за підсумком роботи за 2012 рік проводилась згідно з вказівкою Укрзалізниці від 11 березня 2013 року № Ц-2/12 та наказом ДП «Укрспецвагон» від 12 березня 2013 року № 116.

Згідно з наказом від 12 березня 2013 року № 116 винагороду за підсумками роботи за 2012 рік було нараховано позивачу в сумі 1 303 грн 44 коп. у березні 2013 року, і в квітні 2013 року до виплати через касу підприємства була надана відомість на виплату грошей № РМЦ/15, згідно з якою до виплати позивачу належало 1 068 грн 04 коп. (за вирахуванням усіх відрахувань).

Отримана з банку на виплату заробітної плати готівка може зберігатися на підприємстві лише протягом трьох робочих днів (п. 2.10 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 15 грудня 2004 року № 637), і тому відповідно до п. 3.9 даного Положення не отриману позивачем суму винагороди за підсумками роботи за 2012 рік було депоновано та здано до банку, і за першою вимогою позивача була йому виплачена згідно з видатковим ордером від 10 грудня 2014 року № 2820 в сумі 1 068 грн 04 коп.

За таких обставин суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про те, що на момент звільнення позивача з підприємства, 22 січня 2013 року, право на отримання винагороди за підсумками роботи за 2012 рік ще не настало, і отже, відповідачем не було порушено строків розрахунку при звільненні, передбачених ст. 116 КЗпП України, і, відповідно, відсутні підстави для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України.

З урахуванням вказаних норм колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ не знаходить підстав для задоволення касаційної скарги та вважає, що судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги про неправильне застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права безпідставні.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 26 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 19 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Г.В. Юровська

Судді: А.О. Леванчук

Л.М. Мазур

В.А. Нагорняк

Т.О. Писана