АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_____________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

6 жовтня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Рейнарт І.М.

суддів Барановської Л.В., Качана В.Я.

при секретарі Мікітчак А.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 5 червня 2015р. по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя,

встановила:

у травні 2014р. позивач звернувся до суду з позовом про поділ спільного з відповідачем майна і просив визнати за кожним право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1, та визнати за кожним обов'язок за борговим зобов'язанням від 5 грудня 2011р. у розмірі по 303 750грн.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що 27 липня 2011р. уклав з відповідачем шлюб, який розірвано рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 19 липня 2013р. Відповідно до договору купівлі-продажу від 24 лютого 2012р. ним було придбано вищезазначену квартиру. 5 грудня 2011р. ним було отримано у позику від ОСОБА_4 607 500грн., які були витрачені в інтересах сім'ї, а саме: 496 620грн. на придбання квартири, а решта 110 880грн. на інші потреби сім'ї. Про отримання грошових коштів у позику для придбання квартири була обізнана відповідач і надала на це свою згоду, що підтверджується її підписом під розпискою.

У жовтні 2014р. позивач збільшив позовні вимоги і просив визнати за ним право власності на квартиру АДРЕСА_1, посилаючись на те, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 11 червня 2014р. зобов'язання по поверненню боргу ОСОБА_4 було повністю покладено на нього.

Рішенням суду від 5 червня 2015р. позов задоволено частково. У порядку поділу спільного майна визнано за позивачем та відповідачем за кожним право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1. Проведено розподіл судових витрат.

У поданій апеляційній скарзі представник позивача просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Апелянт посилається на неналежну оцінку судом наданих позивачем доказів та неправильне застосування норм матеріального права .

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта, який підтримав апеляційну скаргу, пояснення представника відповідача, який просив залишити рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної

№ апеляційного провадження:№ 22-ц/796/9577/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Дубас В.А.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Рейнарт І.М.
скарги, вважає, що вона підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

- 2 -

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 27 липня 2011р., який розірвано на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 19 липня 2013р. Спільних дітей не мають.

На підставі договору купівлі-продажу майнових прав від 24 лютого 2012р. ОСОБА_1 була придбана квартира 185 у житловому будинку 4 на земельній ділянці 19 у 3-му мікрорайоні житлового масиву Позняки Дарницького району м. Києва.

Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 3 жовтня 2013р. за позивачем зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано достатніх та належних доказів у підтвердження того, що спірна квартира була придбана тільки за грошові кошти, отримані у позику від ОСОБА_4

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Частина друга даної норми визначає, що вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Під час розгляду справи судом сторони не заперечували, що спірна квартира є їх спільним сумісним майном. Іншого спільного майна сторони не мають.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбних договором.

Частиною 1 ст. 71 СК України визначено, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Частина 2 даної норми передбачає, що неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

У п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.

У підтвердження джерела грошових коштів, за які була придбана спірна квартира, позивачем була надана суду копія розписки від 5 грудня 2011р., згідно якої він отримав від ОСОБА_4 у борг на придбання квартири 607 500грн. (с.с.16).

Згідно довідки Комунального підприємства «Житлоінвестбуд-УКБ» від 30 листопада 2012р. вартість придбаної позивачем квартири становила 496 620грн. Платежі за квартиру вносилися: 24 лютого 2012р. - 144 773,54грн.; 27 лютого 2012р. - 100 000грн.; 28 лютого 2012р. - 100 000 грн.; 5 березня 2012р. - 100 000грн.; 23 березня 2012р. - 37 804грн. 93коп.; 23 листопада 2012р. - 14 041грн. 53коп., що підтверджується копіями квитанцій, наданими позивачем суду першої інстанції (с.с.108-113)

Крім того, позивачем суду були надані: копія договору № 12200-142 від 6 грудня 2011р., укладеного між ПАТ «Креді Агріколь Банк» та позивачем, про надання в оренду індивідуального сейфу для зберігання цінностей, та довідка банку, згідно якої відвідування сейфу відбувалося 16 лютого 2012р.; 23 лютого 2012р.; 24 лютого 2012р.; 27 лютого 2012р.; та 20 листопада 2012р.

Під час розгляду справи судом першої інстанції були допитані свідки ОСОБА_8, який підтвердив, що зі слів відповідача йому відомо, що грошові кошти на придбання квартири були надані її батьком, та ОСОБА_9, який підтвердив, що у його присутності

- 3 -

були передані грошові кошти позивачу ОСОБА_4, які у подальшому зберігалися у банківському сейфі та використовувалися позивачем для внесення платежів за спірну квартиру.

Не приймаючи, як належні, вказані докази, суд першої інстанції виходив з того, що свідки є близькими знайомими позивача та зацікавлені у вирішенні даного спору на його користь, а наявність орендованого сейфу у банку не підтверджує, що в ньому зберігалися саме грошові кошти, отримані у борг від ОСОБА_4

Разом з тим, суд першої інстанції не врахував, що відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Частиною 2 статті 10 ЦПК України визначено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Отже, не тільки позивач повинен був надати докази у підтвердження своїх посилань, а також і відповідач повинен надати суду докази у підтвердження своїх заперечень.

Проте, заперечуючи проти посилань позивача, відповідачем суду не було надано жодного доказу, який би спростував надані позивачем докази, а також з яких можна зробити висновок, що позивач та відповідач мали інші джерела отримання грошових коштів для придбання квартири, крім грошових коштів, отриманих у борг у ОСОБА_4 Також відповідачем не було надано доказів, які б спростували покази опитаних у судовому засіданні свідків, а судом не наведено належного обґрунтування зацікавленості свідків у вирішенні даної справи на користь позивача.

Також суд першої інстанції не врахував, що у тексті розписки зазначена мета отримання грошових коштів - на придбання кватири, і вказані обставини були підтверджені підписом відповідача, проти чого не заперечував представник відповідача при розгляді справи судом першої інстанції.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про те, що спірна квартира була придбана не за грошові кошти, отримані у борг на підставі договору позики від 5 грудня 2011р., не ґрунтується на обставинах справи та наданих суду доказах, а тому є неправомірним.

Відповідно до ч. 4 ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

У п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснено, що до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї.

Колегія суддів вважає, що під час розгляду судом даної справи було встановлено, що грошові кошти, отримані позивачем за договором позики від 5 грудня 2011р. від ОСОБА_4, були використані в інтересах сім'ї, оскільки відповідачем не було надано доказів, які б спростували вказані посилання позивача та надані ним документи у підтвердження своїх посилань.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 11 червня 2014р., яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 2 жовтня 2014р., з позивача на користь ОСОБА_4 стягнуто заборгованість за договором позики у сумі 607 500грн.

Також в ухвалі Апеляційного суду м. Києва від 2 жовтня 2014р. зазначено, що борги подружжя повинні враховуватися судом при вирішенні питання про поділ майна подружжя.

- 4 -

Згідно ч. 2 ст. 70 СК України передбачено, що при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї.

При цьому, вказана норма матеріального права не передбачає можливості позбавити другого подружжя права власності у спільному майні у повному обсязі.

У п. 22 вищезазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України зазначено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69 - 72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивачем не була зазначена вартість спірної квартири, не були вона узгоджена між сторонами і під час розгляду справи судом першої інстанції, а також суду не було надано позивачем оцінку вартості квартири на день розгляду справи.

Відсутність оцінки вартості спірної квартири не надає можливості колегії суддів поділити спірне майно між сторонами, виходячи із його вартості та врахувати борги подружжя і визначити частку кожної сторони, враховуючи борг позивача перед ОСОБА_4

За таких обставин, колегія суддів вважає, що спільне майно сторін підлягає поділу між ними у рівних частинах.

Оскільки висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, а надані позивачем докази оцінені судом у порушення вимог ст. 212 ЦПК України, колегія суддів вважає, що рішення суду підлягає зміні в частині застосування норм матеріального та процесуального права, які викладені вище. В іншій частині рішення суду необхідно залишити без змін.

Керуючись ст.ст.303, 307, 309, 313-314, 316-317 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 5 червня 2015р. змінити в частині застосування норм матеріального та процесуального права.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: