АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження: № 22-ц-/790/6694/15 Головуючий: 1 інстанції
Справа: № 642/750/15-ц Бондаренко В.В.
Категорія: захист прав споживачів Доповідач: Даниленко В.М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2015 року м. Харків

Судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого: судді - Даниленка В.М.,

Суддів: Малінської С.М., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря: Каменської Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в приміщенні суду цивільну справу за апеляційною скаргою Державного підприємства «Південна залізниця» на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 04 серпня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства «Південна залізниця» про захист прав споживачів та відшкодування матеріальної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А :

У січні 2015 року позивачка ОСОБА_2 звернулась до суду з вищезазначеним позовом, у якому вказувала на те, що 19 січня 2012 року вона придбала проїзний документ (квиток) серії УО № 625291 на пасажирський поїзд № 325 сполученням «Суми-Луганськ», з відправленням 29 січня 2012 року о 23:40 год. з залізничного вокзалу «Харків-Пасажирський» у м. Харкові та прибуттям до станції Лисичанськ 30 січня 2012 року о 05:41 год.

Згідно затвердженого розкладу руху поїздів вказаний потяг прибуває на вокзал м. Харкова щодня о 23:10 год.

29 січня 2012 року близько 22:00 години позивачка разом із своєї дворічною дитиною прибула на відповідну залізничну платформу вокзалу м. Харкова та стала очікувати на прибуття її потягу. Проте, о 23:00 годині через гучномовці вокзалу було повідомлено, що потяг № 326/325 сполученням «Суми-Луганськ» запізнюється на п'ять годин. Зазначена інформація здивувала позивачку з огляду на те, що час прямування потягу від м. Суми до м. Харкова складає менше п'яти години, відтак напевно поїзд взагалі не відправлявся з м. Суми, про що пасажирів взагалі повідомлено не було.

Для роз'яснення виниклої ситуації позивачка звернулась у довідкове бюро вокзалу аби дізнатись про час прибуття та причини запізнення потягу, проте їй повідомили, що наразі є лише інформація про затримку потягу, а про причини його затримки, місцезнаходження та час прибуття інформації немає.

Близько другої години ночі пасажирам було повідомлено про прибуття поїзду «Київ-Луганськ», у зв'язку з чим позивачка звернулась до чергового по вокзалу із вимогою забезпечити їй проїзд цим потягом, так як його маршрут пролягав через станцію Лисичанськ, що її повністю влаштовувало. Враховуючи те, що залізниця не виконала своїх зобов'язань, оскільки потяг № 325 сполученням «Суми-Луганськ», на який позивачка мала квиток, поданий на станцію своєчасно був, вона мала право скористатись іншим потягом аби дістатись до місця призначення, а саме: м. Лисичанська Луганської області.

Однак, без пояснення причин у задоволенні її вимоги було відмовлено, через що вона далі чекала прибуття свого поїзду.

Через п'ять годин очікування, близько четвертої години ночі по гучномовцях оголосили, що потяг № 326/325 сполученням «Суми-Луганськ» запізнюється на сім годин, ще через годину було повідомлено, що на вісім.

Приблизно через вісім із половиною годин очікування було повідомлено, що поїзд № 326/325 сполученням «Суми-Луганськ» прибув на платформу, однак прийшовши туди, позивачка дізналась, що це повідомлення помилкове, оскільки насправді прибув потяг, який прямує у протилежному напрямку.

Інформацію про помилку підтвердили в інформаційному бюро вокзалу та додали, що необхідний їй потяг ще не прибував та чи прибуде в цей день взагалі не відомо. На вимогу позивачки видати довідку про неприбуття поїзду їй було відмовлено із посиланням на те, що потяг може прибути у цей день пізніше.

На прохання інших пасажирів були видані довідки про запізнення пасажирського потягу № 325 на вісім годин, хоча насправді потяг взагалі до вокзалу не прибував.

У зв'язку з такою ситуацією позивачка звернулась до каси повернення квитків залізничного вокзалу «Харків-Пасажирський» з вимогою повернути їй кошти за придбаний нею квиток на поїзд, який у призначений час для посадки на станцію не прибув, та до кас продажу квитків з вимогою надати їй квиток на інший поїзд до м. Лисичанська, але представниками відповідача їй було відмовлено в цих вимогах з тих підстав, що інформація про неприбуття пасажирського потягу № 325 у цей день наразі відсутня, а квитків на необхідний їй напрямок немає.

Станом на 08:20 год. ранку 30 січня 2012 року пасажирський поїзд № 325 сполученням «Суми-Луганськ» для посадки на станцію «Харків-Пасажирський» так і не прибув. При цьому, в зв'язку із відмовою адміністрацією вокзалу у посадці її на інший потяг позивачка, після більш ніж восьми годин очікування, була вимушена покинути залізничний вокзал, відмовившись від поїздки, та скористатись іншим видом транспорту, щоб найшвидше добратися до пункту призначення - міста Лисичанська.

Посилаючись на вказані обставини, а також на те, що внаслідок невиконання відповідачем ДП «Південна залізниця» своїх зобов'язань за договором перевезення, вона понесла матеріальні збитки через витрату коштів на проїзний документ, за яким її так і не було доставлено до пункту призначення, позивачка ОСОБА_2 просила суд на підставі ст.ст. 526, 530, 611, 623, 908, 910, 911, 919 ЦК України, а також ч. 1 ст. 10 та ч. 5 ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів» стягнути з відповідача на її користь 40,86 грн. у рахунок відшкодування завданої їй матеріальної шкоди, що складається з вартості придбаного нею, але не використаного за призначенням проїзного документу (квитка).

У судове засідання суду першої інстанції позивачка ОСОБА_2 не з'явилась та просила суд розглядати справу за її відсутності.

Представник відповідача - ДП «Південна залізниця» заявлені позивачкою ОСОБА_2 вимоги не визнав, та заперечуючи проти задоволення цих вимог, посилався на їх безпідставність.

При цьому представник відповідача вказував на те, що вищезазначена проблемна ситуація, дійсно мала місце, але не з вини залізниці.

Так, пасажирський поїзд № 325 сполученням «Суми-Луганськ» затримався з прибуттям на станцію «Харків-Пасажирський» на вісім годин унаслідок того, що 28.01.2012 року о 17:18 год. на перегоні блок-пост 98 км - Скрягівка Сумської дирекції залізничних перевезень зійшов з рейок вантажний потяг № 3520 по причині неналежного технічного стану колісної пари вагону № 56736622, що належить ТОВ «Перша вантажна компанія», Росія, Москва, яке було визнано винним у цій транспортній пригоді. Схід вантажного поїзду з колії, а саме з першого по двадцять сьомий вагон всіма колісними парами, призвів до необхідності термінового виконання ремонтних та відновлювальних робіт залізничного полотна, внаслідок чого було тимчасово закрито рух для всіх поїздів на дільниці Богодухів-Ворожба, відмінено та обмежено рух більш ніж 40 приміських поїздів, обмежено рух 5 пасажирських поїздів та пропущено варіантними маршрутами (в об'їзд) з дозволу Головного пасажирського управління та Головного управління перевезень Укрзалізниці 47 пасажирських поїздів. Про восьмигодинну затримку прибуття пасажирського потягу № 325 сполученням «Суми-Луганськ» на залізничний вокзал «Харків-Пасажирський» було повідомлено по гучномовцях, проте позивачка ОСОБА_2 до адміністрації відповідача з приводу повернення їй вартості невикористаного проїзного документу не зверталась, як не зверталась вона й з будь-якими письмовими претензіями до перевізника щодо порушення її прав - споживача транспортних послуг.

Рішенням Ленінського районного суму м. Харкова від 04 серпня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено.

Стягнуто з відповідача ДП «Південна залізниця» на користь позивачки ОСОБА_2 40,86 грн. в рахунок відшкодування завданої їй перевізником матеріальної шкоди, а також 1 611,00 грн. у рахунок компенсації понесених нею витрат на правову допомогу.

Стягнуто з відповідача ДП «Південна залізниця» на користь держави 243,60 грн. судового збору, від сплати якого при зверненні до суду позивачка ОСОБА_2 була звільнена на підставі ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів».

Не погодившись із таким рішенням районного суду, відповідач ДП «Південна залізниця» в апеляційній скарзі просить скасувати це судове рішення та ухвалити по справі нове рішення, яким відмовити в задоволенні заявлених позивачкою ОСОБА_2 вимог за їх недоведеністю та безпідставністю.

В обґрунтування своєї скарги апелянт посилається на неповне з'ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, а також порушення судом норм матеріального й процесуального права, що призвело до неправильного вирішення цивільно-правового спору по суті.

Зокрема, апелянт вказує на те, що районним судом було вірно встановлено, що затримка пасажирського поїзду № 325 сполученням «Суми-Луганськ» 29 січня 2012 року сталася з причин, незалежних від перевізника, оскільки на перегоні блок-пост 98 км. - Скрягівка зійшов з рейок вантажний потяг № 3520, що зумовило необхідність проведення ремонтних робіт залізничної колії та припинення руху поїздів усіх категорій на цій ділянці.

Однак, при цьому суд першої інстанції не надав належної оцінки тому факту, що позивачка ОСОБА_2 не зверталась до відповідача ДП «Південна залізниця» з письмовою вимогою про повернення їй коштів за придбаний нею проїзний документ (квиток), хоча єдиною умовою для покладення на перевізника відповідальності за неналежне виконання умов договору перевезення є відмова перевізника повернути пасажиру провізну плату після звернення до нього із такою вимогою. Крім того, судом не було витребувано у позивачки ОСОБА_2 оригіналу проїзного документу (квитка) серії УО № 625291 та не перевірено доводи відповідача про те, що цей квиток взагалі не обліковувався на ДП «Південна залізниця» та має явні ознаки підроблення, оскільки, як вказує позивачка, вона придбала його на залізничному вокзалі «Харків-Пасажирський», однак сам цей квиток згідно його ідентифікаційних ознак (кодування) був роздрукований на Донецькій залізниці, яка на той час не контролювалась Укрзалізницею.

Позивачка ОСОБА_2, будучи належним чином та завчасно повідомленою про час та місце розгляду справи апеляційним судом, між тим у призначене судове засідання не з'явилась і про причини своєї неявки суд не повідомила.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення районного суду у відповідності до ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга ДП «Південна залізниця» підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущений строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Проте, в даному випадку ухвалене судом першої інстанції у справі рішення не відповідає зазначеним вимогам процесуального закону.

Задовольняючи заявлені позивачкою ОСОБА_2 вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач, як перевізник, не виконав своїх договірних зобов'язань щодо надання позивачці послуг з перевезення пасажирським потягом № 325 сполученням «Суми-Луганськ» з відправленням 29 січня 2012 року о 23 годині 47 хвилин з залізничного вокзалу «Харків-Пасажирський» до пункту призначення, а відтак повинен відшкодувати останній вартість невикористаного нею проїзного документа (квитка).

Однак, із такими висновками районного суду судова колегія погодитися не може, оскільки ці висновки зроблені судом першої інстанції без повного та всебічного з'ясування обставин, що мають значення для справи, а також належного правового аналізу суті спірних правовідносин, що виникли між сторонами.

За приписами ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст.ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно зі ст. ст. 10, 11 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Особи, які беруть участь у справі, розпоряджаються своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема, звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги із них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно зі ст. ст. 59, 60 цього ж Кодексу доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши до суду належні та допустимі докази на їх підтвердження.

Обставини, які мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

За правилами ч. 2 ст. 27, ч. 1 ст. 131 ЦПК України сторони для підтвердження своїх вимог або заперечень зобов'язані подати усі наявні у них докази до або під час попереднього судового засідання у справі, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться - до початку розгляду справи по суті.

Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для правильного вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 1 ст. 179 ЦПК України).

Згідно ст. 15 ЦК України, яка також кореспондується зі ст. 55 Конституції України, кожен має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, якими, зокрема є: справедливість, добросовісність та розумність.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Таким чином, у порядку цивільного судочинства судовому захисту підлягають лише порушені, невизнані або оспорюванні права та інтереси.

За змістом ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема з договорів та інших правочинів.

Загальні умови виконання зобов'язань передбачені ст. 526 ЦК України, згідно якої зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За правилами ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (частина перша статті 530 ЦК України).

Порушенням зобов'язання згідно зі ст. 610 ЦК України є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ст. 611 ЦК України).

Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 623 ЦК України боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки.

Розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором.

За приписами ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Правовідносини у сфері надання послуг з перевезення регулюються Главою 64 ЦК України.

Відповідно до ст. 908 ЦК України перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти здійснюється за договором перевезення.

Загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Умови перевезення вантажу, пасажирів і багажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Згідно ст. 910 ЦК України за договором перевезення пасажира одна сторона (перевізник) зобов'язується перевезти другу сторону (пасажира) до пункту призначення, а в разі здавання багажу - також доставити багаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання багажу, а пасажир зобов'язується сплатити встановлену плату за проїзд, а у разі здавання багажу - також за його провезення.

Укладення договору перевезення пасажира та багажу підтверджується видачею відповідно квитка та багажної квитанції, форми яких встановлюються відповідно до транспортних кодексів (статутів).

Права пасажира визначені законодавцем у статті 911 ЦК України.

Відповідно до вказаної правової норми пасажир, зокрема, має право: одержати місце у транспортному засобі згідно з придбаним квитком; відмовитися від поїздки, повернути квиток і одержати назад повну або часткову вартість квитка - залежно від строку здавання квитка згідно з правилами, встановленими транспортними кодексами (статутами); отримувати повну та своєчасну інформацію про час та місце відправлення транспортного засобу за вказаним у транспортному документі (квитку) маршрутом.

Пасажир може мати також інші права, встановлені цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Зокрема, ч. 1 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено право споживача відмовитися від договору про виконання робіт (надання послуг) і вимагати відшкодування збитків, якщо виконавець своєчасно не приступив до виконання зобов'язань за договором або виконує роботу так повільно, що закінчити її у визначений строк стає неможливим.

Згідно ст. 915 ЦК України перевезення, що здійснюється юридичною особою, вважається перевезенням транспортом загального користування, якщо із закону, інших нормативно-правових актів або ліцензії, виданої цій організації, випливає, що вона має здійснювати перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти за зверненням будь-якої особи.

Договір перевезення транспортом загального користування є публічним договором, тобто договором, умови якого встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Статтею 916 ЦК України передбачено, що за перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти стягується провізна плата у розмірі, що визначається за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом або іншими нормативно-правовими актами.

Плата за перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти, що здійснюється транспортом загального користування, визначається за домовленістю сторін, якщо вона не встановлена тарифами, затвердженими у встановленому порядку.

За приписами ст. 919 ЦК України перевізник зобов'язаний доставити вантаж, пасажира, багаж, пошту до пункту призначення у строк, встановлений договором, якщо інший строк не встановлений транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них, а в разі відсутності таких строків - у розумний строк.

У разі порушення зобов'язань, що випливають із договору перевезення, сторони несуть відповідальність, встановлену за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами) (ч. 1 ст. 920 ЦК України).

Відповідно до ст. 922 ЦК України за затримку у відправленні транспортного засобу, що перевозить пасажира, або запізнення у прибутті такого транспортного засобу до пункту призначення перевізник сплачує пасажирові штраф у розмірі, встановленому за домовленістю сторін, транспортними кодексами (статутами), якщо перевізник не доведе, що ці порушення сталися внаслідок непереборної сили, усунення несправності транспортного засобу, яка загрожувала життю або здоров'ю пасажирів, або інших обставин, що не залежали від перевізника.

У разі відмови пасажира від перевезення з причини затримки відправлення транспортного засобу перевізник зобов'язаний повернути пасажиру провізну плату.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про залізничний транспорт», законодавство про залізничний транспорт загального користування складається із Закону України «Про транспорт», цього Закону, Статуту залізниць України, який затверджується Кабінетом Міністрів України, та інших актів законодавства України.

Згідно ст. 22 Закону України «Про залізничний транспорт» перевізники зобов'язані забезпечувати своєчасне якісне перевезення пасажирів, вантажів, багажу, вантажобагажу та пошти.

Відшкодування збитків користувачам послуг залізничного транспорту загального користування у разі порушення договірних зобов'язань здійснюється в порядку, що встановлюється Статутом залізниць України і контролюється центральним органом виконавчої влади в галузі транспорту.

Перевізники не мають права відмовляти пасажирові та відправникові вантажу в перевезенні, крім випадків, передбачених Статутом залізниць України.

За правилами ст. 26 Закону України «Про залізничний транспорт» обставини, які можуть служити підставою для майнової відповідальності перевізників, засвідчуються відповідними актами.

Порядок і терміни складання актів, пред'явлення і розгляду претензій та позовів визначаються Статутом залізниць України відповідно до чинного законодавства України.

Згідно п.п. 2, 3 Статуту залізниць України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 6 квітня 1998 року № 457 (далі: Статут), цей Статут визначає обов'язки, права і відповідальність залізниць, а також підприємств, організацій, установ і громадян, які користуються залізничним транспортом.

Дія Статуту поширюється на перевезення залізничним транспортом вантажів, пасажирів, багажу, вантажобагажу і пошти.

Відповідно до п. 100 Статуту залізниці повинні забезпечувати потреби населення у пасажирських перевезеннях, безпеку користування залізничним транспортом, необхідні зручності, якісне обслуговування пасажирів на вокзалах і в поїздах, своєчасне перевезення і збереження багажу і вантажобагажу.

Організація перевезень пасажирів, багажу та вантажобагажу встановлюється Порядком обслуговування громадян залізничним транспортом, який затверджується Кабінетом Міністрів України, а умови перевезень - Правилами перевезень пасажирів.

Згідно п. 105 Статуту залізниці, вантажовідправники, вантажоодержувачі, пасажири, транспортні, експедиторські і посередницькі організації та особи, які виступають від імені вантажовідправника і вантажоодержувача, несуть матеріальну відповідальність за перевезення у межах і розмірах, передбачених цим Статутом та окремими договорами.

За приписами п. 128 Статуту повернення вартості невикористаних квитків провадиться у порядку, встановленому Правилами перевезень пасажирів.

У всіх випадках повернення проїзних документів (крім випадків, які сталися з вини залізниці) з пасажира утримується плата, встановлена за послуги (комісійний збір). Збори (плата), сплачені за резервування місць і продаж квитків, поверненню не підлягають.

Відповідно до п. 129 Статуту обставини, що можуть бути підставою для матеріальної відповідальності залізниці, вантажовідправника, вантажоодержувача, пасажирів під час залізничного перевезення, засвідчуються комерційними актами або актами загальної форми, які складають станції залізниць.

Згідно п.п. 131, 133, 134, 135, 136 Статуту претензії, що виникли з приводу перевезення пасажирів, багажу і вантажобагажу можуть бути заявлені залізниці відправлення або призначення (на бажання заявника претензії).

Претензії та позови до залізниць можуть бути заявлені протягом шести місяців з дня встановлення обставин, що спричинили заявлення претензії чи позову.

До претензії або позову додаються документи, які підтверджують вимоги заявника.

Претензія підлягає розгляду протягом 1 місяця. У разі часткового задоволення або відхилення претензій у повідомленні мають бути зазначені підстави рішення залізниці з посиланням на відповідні статті цього Статуту. У цих випадках подані з претензією документи повертаються заявнику.

Порядок заявлення і розгляду претензій з приводу платежів, зборів і штрафів, пов'язаних з перевезенням пасажирів, багажу і вантажів, установлюється правилами.

Відповідно до п.п. 6, 9, 10 Порядку обслуговування громадян залізничним транспортом, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 19 березня 1997 року № 252 (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) суб'єкти господарської діяльності, які займаються перевезенням та обслуговуванням пасажирів, зокрема, повинні забезпечити: продаж на вимогу громадян проїзних документів на поїзди, в яких є вільні місця, до будь-якої станції призначення, де поїзд зупиняється, та прийом багажу до перевезення до будь-якої станції, відкритої для багажних операцій; перевезення пасажирів, багажу та вантажобагажу за розкладом руху поїздів між усіма станціями, відкритими для цих операцій; надання користувачам безплатно інформації про розклад руху поїздів, вартість проїзду, перевезення багажу, вантажобагажу, перелік та вартість послуг, наявність вільних місць у поїздах; переоформлення проїзного документу на поїзд, який відходить раніше зазначеного у проїзному документі; повне або часткове повернення платежів у разі відмови від поїздки чи перевезення багажу на умовах, встановлених Правилами.

Згідно п. 73 вищезазначеного Порядку усі суперечки і непорозуміння, які виникають між пасажирами та працівниками залізниці, розв'язуються на станції начальником станції або начальником вокзалу, в поїздах під час руху - начальником поїзда.

Якщо пасажир не згоден з рішенням начальника станції, вокзалу чи поїзда, це рішення може бути оскаржене відповідно до Правил та законодавства.

Правила перевезення пасажирів, багажу, вантажобагажу та пошти залізничним транспортом України, які поширюються на працівників залізничного транспорту, фізичних та юридичних осіб незалежно від їх форм власності та підпорядкування, що користуються послугами залізничного транспорту; здійснюють перевезення пасажирів, багажу, вантажобагажу та пошти залізничним транспортом; обслуговують пасажирів на вокзалах, у пунктах продажу проїзних документів та в поїздах, затверджені Наказом Міністерства транспорту та зв'язку України від 27.12.2006 року № 1196 (далі: Правила).

Відповідно до п. 1.4. Правил працівники залізниць та суб'єктів господарювання повинні бути ввічливими щодо кожного пасажира, відправника та одержувача вантажобагажу, виявляти турботу та увагу до них, уживати заходів з метою усунення недоліків в обслуговуванні громадян незалежно від того, за яких обставин та з чиєї вини вони виникли.

Згідно п. 1.5. Правил посадові особи всіх рівнів управління процесом перевезення пасажирів, багажу, вантажобагажу та обслуговування пасажирів на залізниці, суб'єкти господарювання діяльності повинні здійснювати особистий прийом громадян з питань обслуговування їх працівниками підвідомчих підприємств.

Пунктом 1.6. Правил передбачено, що усі відмітки на проїзних та перевізних документах, акти, довідки завіряються підписом та штемпелем службової особи чи штемпелем станції із зазначенням дати.

На проїзних документах проставляється також час здійснення відмітки - години та хвилини.

Відповідно до п. 1.7. Правил терміни, які використовуються у цих Правилах, мають таке значення:

Пасажир - фізична особа, яка перевозиться залізничним транспортом на підставі проїзного документа, у тому числі електронного, або є членом організованої групи осіб, яка проїздить на підставі групового проїзного документа. Ці особи вважаються пасажирами з моменту прибуття на вокзал для здійснення поїздки (чи пересадки на інший поїзд) до моменту завершення поїздки. Термін пасажир(и) застосовується також до осіб, що перебувають у пунктах продажу проїзних документів, пунктах обслуговування з метою скористатися послугами цих пунктів щодо проїзду залізничним транспортом, перевезення ручної поклажі, багажу, вантажобагажу, отримання довідки тощо.

Перевізник (учасник перевізного процесу) - суб'єкт господарювання, який відповідно до законодавства уклав договір перевезення з пасажиром, відправником вантажобагажу або замовником організованої групи пасажирів, та наступний(і) перевізник(и), що несе(уть) відповідальність на підставі даного договору.

Проїзний документ - документ установленого зразка, що посвідчує право пасажира на проїзд залізничним транспортом та є договором на перевезення, оформляється на відповідному бланку проїзного документа чи може бути сформований в електронному вигляді. Види проїзних документів (на паперових носіях): повні, пільгові, дитячі, безплатні (безкоштовні), групові. Електронні проїзні документи можуть бути повні та дитячі.

Проїзний документ повний - проїзний документ, оформлений для проїзду дорослого пасажира за повну вартість відповідно до затверджених тарифів.

Проїзний документ, не використаний частково, - проїзний документ, за яким поїздка була здійснена тільки частково, наприклад, перервана поїздка на шляху прямування, поїздку здійснила менша кількість пасажирів, ніж зазначена в проїзному документі тощо.

Згідно п. 1.8. Правил обслуговування пасажирів на вокзалах, пунктах продажу проїзних документів, у філіях квиткових кас (сервіс-центрів) здійснюється згідно з технологічним процесом роботи вокзалу, пункту продажу проїзних документів, філії квиткової каси (сервіс-центру).

За приписами п. 2.19. Правил начальник вокзалу зобов'язаний щоденно здійснювати особисто прийом пасажирів з питань виїзду, обслуговування на вокзалі. На позакласних та I класу вокзалах такий прийом повинен здійснюватись декілька разів на добу із залученням заступників начальника вокзалу.

Прийом здійснюється в службових кабінетах або спеціально обладнаних приймальнях за графіком, який розміщується на дверях приміщення. В інший час звернення пасажирів розглядаються черговим персоналом вокзалу.

Відповідно до п.п. 37.1., 37.3. Правил пасажир має право на повернення проїзного документа в будь-якому пункті продажу квитків у разі відмови від поїздки, а перевізник зобов'язаний повертати платежі в разі відмови від поїздки чи перевезення багажу (вантажобагажу).

Загальні умови повернення платежів визначені в Розділі 19 Правил.

Зокрема, п.п. 19.1., 19.7., 19.14., 19.16. Розділу 19 Правил передбачено, що :

Повернення платежів за невикористані проїзні документи провадиться у будь-якому пункті продажу проїзних документів залізниць України з пред'явленням у касу повернення платежів проїзного документа та документа, що посвідчує особу (паспорта, військового квитка, студентського квитка, посвідчення водія, службового посвідчення).

Повернення проїзних документів до відправлення поїзда може здійснюватись як особисто, так й іншими особами.

Вартість проїзного документа повертається повністю або частково, якщо проїзний документ не використаний повністю або частково.

У всіх випадках повернення проїзних документів пасажир, крім випадків, що сталися з вини залізниці, вносить плату за послуги (комісійний збір). Кошти, сплачені за послуги, пов'язані з резервуванням місць і продажем проїзних документів, не повертаються, за винятком випадків, коли повернення здійснюється з вини залізниці.

У разі повернення проїзних документів з вини залізниці пасажиру повертаються в повному обсязі кошти, сплачені ним під час придбання проїзного документа, у тому числі за послуги, пов'язані з резервуванням місць.

У разі відміни поїзда, зазначеного в проїзному документі, або його запізнення до відправлення з пункту відправлення пасажирів більше ніж на одну годину, ненадання пасажиру місць, зазначених у проїзному документі, запізнення пасажира на поїзд з пункту пересадки з вини залізниці і відмови пасажира при цьому скористатися іншими місцями чи поїздом для повернення платежів пасажир повинен пред'явити проїзні документи для відмітки «Проїзний документ не використаний повністю з вини залізниці».

На підставі цієї відмітки пасажиру виплачується повна вартість проїзного документа, у тому числі з платою за послуги з продажу (комісійний збір) та резервування місць. Плата за послуги з повернення проїзного документа (комісійний збір) не здійснюється.

Розгляд питання про повернення платежів пасажирам у всіх інших випадках, не передбачених цими Правилами, може бути здійснено управлінням залізниці, пункт продажу якої видав проїзні документи.

До заяви про повернення платежів додаються відповідні документи та довідки (п. 21.12. Правил).

При цьому пунктом 21.13. Правил перевезення пасажирів, багажу, вантажобагажу та пошти залізничним транспортом України прямо передбачено, що відмова про повернення вартості платежів може бути оскаржена до суду в установленому законодавством порядку.

Як встановлено по справі, 28 січня 2012 року в 17 год. 16 хв. на перегоні блок-пост 98 км - Скрягівка Сумської дирекції залізничних перевезень сталася транспортна пригода - схід з рейок вантажного потягу № 3520 з першого по двадцять сьомий вагон, унаслідок чого було пошкоджено 207 м. залізничної колії, що зумовило необхідність проведення ремонтно-відновлювальних робіт та припинення руху поїздів усіх категорій на цій ділянці.

У зв'язку з зазначеною пригодою перерва в руху поїздів склала: по парному путі - 77 год. 22 хв., по непарному путі - 70 год. 41 хв.

Наведені обставини підтверджуються протоколом оперативного розгляду події при начальнику Південної залізниці, а також протоколом оперативної наради при начальнику служби перевезень, згідно висновків яких основним винуватцем транспортної пригоди, що мала місце 28 січня 2012 року, є ВАТ «Перша вантажна компанія» Російської федерації м. Москва, як власник вантажного вагону № 56736622, не забезпечивши його належний технічний стан та гальмівне обладнання (а.с. 18-24, 25-32).

Факт запізнення пасажирського поїзду № 325 сполученням «Суми-Луганськ» до відправлення 29 січня 2012 року о 23:40 год. з пункту відправлення - залізничного вокзалу «Харків-Пасажирський» у м. Харкові на 8 годин у зв'язку з вищезазначеною транспортною пригодою представником відповідача - ДП «Південна залізниця» визнається й не заперечується.

Як вбачається з ксерокопії проїзного документа - квитка серії УО № 625291, наданого позивачкою ОСОБА_2 в обґрунтування заявлених нею позовних вимог, цей проїзний документ був придбаний на пасажирський поїзд № 325/326 сполученням «Суми-Луганськ» відправленням 29.01.2012 року о 23 годині 47 хвилин зі станції «Харків-Пасажирський» та прибуттям до станції Лисичанськ 30 січня 2012 року о 05 годині 41 хвилині, а відтак особа, що його придбала набула статусу пасажира з правом на проїзд залізничним транспортом за договором перевезення, а також іншими правами, наданими пасажирам - споживачам транспортних послуг (а.с. 5).

Однак, оригіналу зазначеного проїзного документу (квитка), позивачка ОСОБА_2 до суду не представила, що унеможливлює однозначно визначитися з тим, чи був використаний цей проїзний документ за його безпосереднім призначенням (погашеним в установленому порядку) чи ні, та хто саме три роки тому в зв'язку з запізненням пасажирського потягу № 325/326 сполученням «Суми-Луганськ» до відправлення зі станції «Харків-Пасажирський» перетерплював відповідні незручності та не зміг скористатися транспортними послугами в установлений договором строк, оскільки сам квиток не містить даних, ідентифікуючих особу пасажира.

Крім того, на ксерокопії зазначеного проїзного документа взагалі відсутні відмітки, як те передбачено п. 19.16. Правил перевезення пасажирів, багажу, вантажобагажу та пошти залізничним транспортом України, затверджених Наказом Міністерства транспорту та зв'язку України від 27.12.2006 року № 1196, які є підставою для виплати вартості проїзного документа, невикористаного з вини перевізника.

Більш того, як вбачається з відповіді начальника господарської служби ДП «Південна залізниця», за період з 2005 по 2015 роки бланки «Проїзний документ АСУ Експрес» серії УО (№ 625291) дорожній склад бланків Південної залізниці ніколи не отримував (а.с. 61).

При цьому будь-яких належних та допустимих, в розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України, доказів на підтвердження того, що позивачка ОСОБА_2 у зв'язку із запізненням прибуття пасажирського поїзду № 325/326 сполученням «Суми-Луганськ» 29.01.2012 року на станцію «Харків-Пасажирський» зверталась зі скаргами чи претензіями щодо невиконання перевізником умов договору перевезення до адміністрації відповідача чи чергового персоналу вокзалу, а також до кас повернення платежів для виплати їй вартості невикористаного проїзного документа (квитка серії УО № 625291), та про відмову в задоволенні цих її претензій чи побажань, остання до суду не представила.

Не представила до суду позивачка ОСОБА_2 й будь-яких об'єктивних доказів на підтвердження того, що відповідачем - ДП «Південна залізниця», як перевізником їй було завдано майнової шкоди чи порушені її права та законні інтереси, як пасажира - споживача транспортних послуг, які підлягають судовому захисту в порядку цивільного судочинства.

Однак, суд першої інстанції, приймаючи рішення у справі, на зазначене належної уваги не звернув, із суттю виниклих між сторонами спірних правовідносин у повному обсязі не визначився, а взявши на віру лише доводи позивачки, викладені нею в позовній заяві та фактично нічим не підтверджені, безпідставно задовольнив заявлені нею позовні вимоги, стягнувши з відповідача - ДП «Південна залізниця» на користь останньої вартість придбаного три роки тому проїзного документа (40,86 грн.) за відсутності його оригіналу, а також 1 611,00 грн. в рахунок компенсації витрат на правову допомогу, вартість якої в 40 раз перевищує ціну позову, за відсутності при цьому будь-яких доказів, що ця правова допомога надавалась фахівцем у галузі права.

За таких обставин, враховуючи наведене вище, оскаржуване рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 04 серпня 2015 року, ухвалене у справі, не може бути визнано законним, обґрунтованим, а тим паче справедливим, у зв'язку з чим судова колегія вважає за необхідне на підставі п.п. 1, 2, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України скасувати це судове рішення та ухвалити по справі нове рішення, яким відмовити в задоволенні заявлених позивачкою ОСОБА_2 вимог за їх недоведеністю та безпідставністю.

Таким чином, на підставі викладеного та керуючись ст.ст. 11, 15, 16, 509, 610-612, 626, 908, 911, 916, 922 ЦК України, ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.ст. 3, 22, 26 Закону України «Про залізничний транспорт», Статутом залізниць України, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 6 квітня 1998 року № 457, Порядком обслуговування громадян залізничним транспортом, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 19 березня 1997 року № 252, Правилами перевезення пасажирів, багажу, вантажобагажу та пошти залізничним транспортом України, затвердженими Наказом Міністерства транспорту та зв'язку України від 27.12.2006 року № 1196, ст.ст. 1, 3, 4, 10, 11, 57-60, 131, 179, 213, 214, 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Південна залізниця» - задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 04 серпня 2015 року - скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до Державного підприємства «Південна залізниця» про захист прав споживачів та відшкодування матеріальної шкоди - відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає чинності негайно, але може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня його проголошення.

Головуючий:

Судді: