АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження №22-ц/790/ 6032/15 Головуючий 1 інстанції -
Справа № 628/2291/14-ц Цендра Н.В.
Категорія: договірні Доповідач -Гальянова І.Г.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого , судді: Гальянової І.Г.,

суддів: Колтунової А.І.,

Костенко Т.М.,

за участю секретаря: Сватенко Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Куп»янського міськрайонного суду Харківської області від 26 червня 2015 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про звернення стягнення та виселення за зустрічним позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_3 про визнання умови кредитного договору недійсною, зобов»язання здійснити перерахунок боргу за кредитним договором, -

ВСТАНОВИЛА :

15.07.2014 року позивач ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом, в якому,з урахуванням уточнень позовних вимог , просив , в рахунок погашення заборгованості в сумі 579 371,81 грн., звернути стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом продажу вказаного предмету іпотеки позивачем з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та витягу з Державного реєстру речових рав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах, організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки, а також просив виселення відповідачів та інших осіб, які зареєстровані або проживають у вказаному житловому будинку, що є предметом іпотеки, посилаючись на неналежне виконання ОСОБА_4 умов укладеного між нею на ПАТ «КБ ПриватБанк» умов кредитного № HAR0GK01270056 від 20.05.2008 року та забезпечення виконання зобов"язань за вказаним кредитним договором № HAR0GK01270056 від 20.05.2008 року, іпотечного договору.

14.04.2015 року ОСОБА_4 звернулась до суду з зустрічним позовом, в якому просила визнати умови кредитного договору щодо права банку на підвищення процентної ставки в односторонньому порядку недійсними та зобов»язання Банку здійснити перерахунок заборгованості.

Рішенням Куп»янського міськрайонного суду Харківської обл. від 26 червня 2015 року вказані позовні вимоги позивача задоволені частково. В рахунок погашення заборгованості за зазначеним кредитним договором в розмірі 463 371, 13 грн., суд звернув стягнення на вказане іпотечне майно та відмовив ПАТ КБ «ПриватБанк» в задоволенні позовних вимог щодо виселення відповідачів та інших мешканців з житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 . Суд відмови в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_4 та вирішив питання щодо розподілу судових витрат у справі.

В апеляційній скарзі представник ПАТ КБ «ПриватБанк» просить змінити вказане рішення суду, скасувавши його в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо виселення відповідачів за первісним позовом та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» щодо виселення відповідачів з вказаного житлового будинку, посилаючись на невідповідність в цій частині рішення суду обставинам справи та наявним у справі доказам .

Представник ПАТ КБ «ПриватБанк» зазначає, що суд прийшов до помилкового висновку про необхідність повідомлення відповідачів про виселення , оскільки така вимоги стосується лише такого попередження про добровільне виселення , як позасудове врегулювання на підставі договору.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника ПАТ КБ «ПриватБанк». Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, судова колегія приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з таких підстав.

Згідно до вимог ч.1 ст. 303 ЦПК України. під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обгрнутованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відмовляючи ПАТ КБ «ПриватБанк» в задоволенні позовних вимог щодо виселення з зазначеного вище іпотечного майна відповідачів, суд першої інстанції, з посиланням на вимоги ст. 40 Закону України «Про іпотеку» ст. 109 ЖК України, ст. 60 ЦПК України, виходив з того, що позивач за первісним позовом не надав суду доказів вручення відповідача повідомлення про добровільне виселення з зазначеного житлового будинку.

Однак з таким висновком суду погодитись не можна.

Так, судом першої інстанції встановлено та підтверджено наявними у справі доказами ,що 20 травня 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк » на ОСОБА_4 було укладено вказаний кредитний договір, відповідно до умов якого , остання отримала кредитні кошти в розмірі 79202, 88 грн. зі сплатою відсотків в розмірі 20,4 % на рік з кінцевим терміном його повернення 19 травня 2028 року (т.1 а.с.22-26).

В забезпечення виконання зобов»язань за вказаним кредитним договором між позивачем за первісним позовом та ОСОБА_3 було укладено нотаріально посвідчений договір іпотеки , відповідно до умов якого ОСОБА_3 передала позивачу за первісним позовом належний їй на праві власності житловий будинок,розташований за адресою: АДРЕСА_1 ( т.1 а.с.27-29).

Згідно із частинами першою, другою статті 39 Закону України «Про іпотеку», у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення , є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина третя статті 109 ЖК Української РСР регулює порядок виселення громадян.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

В правовій позиції, яка висловлена Верховним судом України 09 вересня у справі № 6-455 цс15 зазначено, що зі змісту частини третьої статті 109 Житлового кодексу Української РСР, частини третьої статті 33, частин першої, другої статті 39, частин першої, другої статті 40 Закону України від 5 червня 2003 року № 898-IV «Про іпотеку» убачається, що вимога письмового попередження про добровільне звільнення житлового приміщення стосується лише такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки, як позасудове врегулювання на підставі договору, і не застосовується в порядку звернення стягнення за рішенням суду. Задоволення позову про виселення мешканців з переданого в іпотеку житлового приміщення не залежить від дотримання іпотекодержателем частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку». З урахуванням частини другої статті 39 цього Закону відповідне рішення може бути прийняте судом (за заявою іпотекодержателя) одночасно з прийняттям рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Таким чином , вказані норми матеріального права свідчать про те, що при зверненні до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення мешканців з іпотечного майна не вимагає від іпотекодержателя дотримання вимог частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» щодо попередження мешканців іпотечного майна про добровільне виселення.

Між тим, як свідчать зазначені вище обставини боржник за вказаним кредитним договором - ОСОБА_4 є відмінним від іпотекодавця - ОСОБА_3 , якій переданий нею в іпотеку житловий будинок належить на праві приватної власності на підставі договору його купівлі - продажу від20.05.2008 року ( т.1 а.с.30).

При цьому, матеріали справи не містять доказів, які б свідчили, що вказаний житловий будинок було придбано ОСОБА_3 за отримані ОСОБА_4 кредитні кошти.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

В правовій позиції, яка висловлена Верховним судом України 18 березня 2015 року у справі № 6-39 цс15 зазначено, що за змістом статей 39, 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК Української РСР особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло тільки у тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбано за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення (частина 2 статті 109 ЖК Української РСР).

Між тим, при зверненні у суд з зазначеним позовом, позивач за первісним позовом не надав суду даних про наявність іншого постійного житлового приміщення, куди відповідачі повинні бути виселені з зазначеного вище іпотечного житлового будинку.

Суд першої інстанції на вказані обставини справи та вимоги норм матеріального права уваги не звернув та відмовив позивачу за первісним позовом про виселення відповідачів з зазначеного вище іпотечного житлового будинку з підстав недотримання ним вимог ч.2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» , тоді як такими підставами є ненадання позивачем даних про наявність іншого постійного житлового приміщення, куди відповідачі повинні бути виселені з вказаного вище житла.

За таких обставин рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню як таке, що увалено з порушенням вказаних норм матеріального права , при невідповідності висновків суду обставинам справи та наявним у справі доказам ( пункти 3, 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України) , з ухваленням у справі нового рішення про відмову позивачу в задоволенні позовних вимог з зазначених вище підстав.

Рішення суду в частині визначення судом розміру заборгованості ОСОБА_4 перед ПАТ КБ «ПриватБанк» за кредитним договором № HAR0GK01270056 від 20.05.2008 року, звернення стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1, відмови ОСОБА_4 в задоволенні зустрічних позовних вимог, а також в частині розподілу судом першої інстанції судових витрат у справі ,сторонами в апеляційному порядку не оскаржується. а тому у відповідності до вимог ч.1 ст. 303 ЦПК України. законність і обгрнутованість рішення суду в цій частині судом апеляційної інстанції не перевіряється.

Керуючись ст. ст. 303, 309, 316, 317, 319, 218, ч.3 ст. 209 ЦПК України,-

ВИРІШИЛА :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Змінити рішення Куп»янського міськрайонного суду Харківської області від 26 червня 2015 року, скасувавши його в частині відмови Публічному акціонерному товариства Комерційний банк «ПриватБанк» в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про виселення.

Відмовити Публічному акціонерному товариства Комерційний банк «ПриватБанк» в задоволенні позовних вимог в цій частині з інших підстав.

В іншій частині законність та обгрунтованість рішення суду не перевірялась.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий, суддя :

Судді :