Справа № 462/6137/14 Головуючий у 1 інстанції: Галайко Н.М.
Провадження № 22-ц/783/6053/15 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Н. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого судді Курій Н.М.,

суддів: Крайник Н.П., Береза В.І.,

за секретаря Куцика І.Б.

з участю ОСОБА_2, її представника - ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, яку подав її представник - ОСОБА_3, на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 05 серпня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ядро», третя особа - директор ТзОВ «Ядро» ОСОБА_5 про поновлення трудових прав,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 05 серпня 2015 року у задоволенні вищезазначеного позову відмовлено.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_2

В апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, на основі неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають обставинам справи.

Апелянт зазначає, що її було звільнено з посади намотчиці рулонів за ст. 36 п. 1 КЗпП України всупереч її волі, оскільки вона відкликала свою заяву про звільнення її з посади за угодою сторін та просила не брати таку до уваги, але директор ТзОВ «Ядро» ОСОБА_5 всупереч її волі, наказав готувати наказ про її звільнення.

Апелянт наголошує на тому, що будь-якої згоди чи угоди сторін про її звільнення, та ще за ч. 1 ст. 36 КЗпП України не було, оскільки під тиском, примусом та залякуванням керівництво примусило її написати 13.08.2014р. під кінець дня заяву про її звільнення з роботи саме за ч. 1 ст. 36 КЗпП України, і це при цьому, що до винесення наказу про її звільнення вона написала заяву про відкликання своєї заяви про звільнення, яку директор підприємства відмовився в неї прийняти.

Апелянт стверджує, що під погрозами директора розписалася на наказі про її звільнення і що вона ознайомлена з таким наказом, після чого їй було видано трудову книжку, в якій було зазначено, що її звільнено з посади за ч. 1 ст. 36 КЗпП України.

Крім того, апелянт зазначає, що їй невідомо чи їй правильно були нараховані та виплачені розрахункові кошти, а також розрахункові за невикористану відпустку.

Апелянт звертає увагу на лист Пустомитівської центральної районної лікарні від 20.08.2014р. №1599, з якого чітко вбачається, що вона зверталася за медичною допомогою і їй було встановлено діагноз гіпертермічний синдром, що є свідченням того, що на неї чинився тиск та примус з боку керівництва.

Апелянт стверджує, що на наступний день після її звільнення вона подала заяву про злочин в прокуратуру Залізничного району м. Львова та заяву в державну податкову інспекцію у Залізничному районі м. Львова, в яких зазначила, що під тиском та примусом директора змушена була написати заяву про звільнення, однак, насправді наміру написати таку заяву в неї не було.

Апелянт просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення її позовних вимог.

Заслухавши доповідь судді апеляційної інстанції, учасників судового розгляду, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу необхідно відхилити з таких підстав.

Відповідно до статті 213 Цивільного процесуального кодексу України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Статтями 10, 60 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін і, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Матеріалами справи встановлено, що наказом № 10-к від 30.04.2010 року позивачка була прийнята на роботу в ТзОВ «Ядро» на посаду намотувальника рулонів з 01.05.2010 року. Наказом № 32-к від 13.08.2014 року її було звільнено з роботи з 13.08.2014 року за ст.36 п.1 КЗпП України за угодою сторін. Підставою для звільнення позивачки з роботи була її власноручно написана заява від 13.08.2014 року про звільнення з роботи з 13.08.2015 року за угодою сторін.

Відповідно до п.1 ст.36 КЗпП України, підставою для припинення трудового договору є угода сторін.

Згідно з п.8 розяснень Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року зі змінами від 25.05.1998 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», судам необхідно мати на увазі, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п.1 ст.36 КЗпП (за угодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд дійшов правильного висновку, що звільнення позивачки з роботи за п.1 ст.36 КЗпП України проведено з дотриманням вимог трудового законодавства, а відтак, відсутні правові підстави для задоволення вимог. Суд обґрунтовано не прийняв до уваги посилання позивачки на те, що заява від 13.08.2014 року про звільнення її з роботи з 13.08.2014 року за угодою сторін була написана нею під психологічним тиском відповідача, оскільки остання не представила жодних допустимих доказів, які б підтверджували зазначені нею обставини.

Так, матеріалами справи встановлено, що, отримавши заяву позивачки про звільнення з 13.08.2014 року за угодою сторін, відповідач погодився з датою звільнення, що свідчить про наявність домовленості між позивачкою (працівником) і керівником ТЗОВ «Ядро» (уповноваженим органом) про припинення трудового договору в строк, визначений сторонами (з 13.08.2014 року).

Як встановлено з наказу про звільнення позивачки з роботи, остання з таким була ознайомлена в цей же день 13.08.2014 року, жодних зауважень з приводу законності цього наказу позивачка не заявила, як і не зробила будь-якого застереження щодо написання заяви на звільнення під тиском та про відсутність її волевиявлення на звільнення.

Та обставина, що позивачкою 14.08.2014 року подані заяви на адресу територіальної державної інспекції з питань праці у Львівській області, державної податкової інспекції у Залізничному районі м.Львова Головного управління Міндоходів у Львівській області та прокуратури Залізничного району м.Львова, в яких вона повідомляла про здійснення на неї тиску з боку директора ТЗОВ «Ядро» та примусу до написання 13.08.2014 року заяви на звільнення з 13.08.2014 року за угодою сторін, не може бути правовою підставою для задоволення позовних вимог, оскільки доказів у підтвердження фактів, викладених у заявах, остання не представила. Відтак, анулювання домовленості щодо згоди сторін на припинення трудового договору за угодою сторін з 13.08.2014 року можливе лише при взаємній згоді на це обох сторін, на що відповідач не погоджується.

Крім того, як встановлено матеріалами справи і вбачається з інформації Пустомитівського районного центру зайнятості від 18.06.2015 року № 863/06, позивачка з 18.08.2014 року отримувала допомогу по безробіттю (а.с.113), що спростовує посилання позивачки на затримання відповідачем видачі їй трудової книжки.

Посилання позивачки на те, що підтвердженням чинення на неї тиску з боку директора ТЗОВ «Ядро» та примусу на написання нею заяви 13.08.2014 року на звільнення є її звернення в Пустомитівську центральну районну лікарню, суд обґрунтовано не прийняв до уваги, оскільки, як встановлено з інформації Пустомитівської центральної районної лікарні від 20.08.2014 року № 1599, позивачка дійсно 13.08.2014 року о 18 год.30 хв. зверталася в приймальне відділення лікарні у звязку з поганим самопочуттям, де їй встановлено підвищену температуру 37,4 (гіпертермічний синдром) і рекомендовано звернутися до дільничного лікаря та пройти обстеження (а.с.11).

З урахуванням встановленого, суд дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Рішення суду відповідає матеріалам справи, доказам та вимогам матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, підстав для задоволення апеляційної скарги колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст. 307, ст. 308, п.1 ч.1 ст. 314, ст. 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, яку подав її представник - ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 05 серпня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду.

Головуючий: Курій Н.М.

Судді: Крайник Н.П. Береза В.І.