АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2015 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Савчук М.В.

суддів: Бреславського О.Г., Половінкіної Н.Ю.

секретар Чубрей І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про захист прав споживача шляхом визнання договору про надання споживчого кредиту недійсним, за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 22 грудня 2014 року,

встановила :

В жовтні 2014 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про захист прав споживача шляхом визнання договору про надання споживчого кредиту недійсним.

Посилалася на те, що вона 30.09.2008 року уклала кредитний договір про надання споживчого кредиту з Правилами № 0 з АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсиббанк».

Зазначала, що Умовами кредитного договору передбачено, що сума кредиту становить 100 000 доларів США, строк кредитування з 30.092008 року по 28.08.2029 рік, проценти за користування кредитом 14,5% річних, метод нарахування не зазначений, щомісячний розмір ануїтетного платежу 1270 доларів США, що складається з нарахованих відсотків та основного боргу.

Посилаючись на висновок експерта № 7702 від 18.08.2014 року Волинського відділення Львівського НДІ судових експертиз, Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління Національного банку України 10.05.2007 року № 168, вважає, що між нею та відповідачем не досягнуто згоди щодо однієї з істотних умов договору про сукупну вартість кредиту, що є базовим елементом для його укладення, передбаченим ст.ст. 638,1054 ЦК України.

____________________________________________________________________

22ц-224/2015 р. Головуючий у 1нстанції Літвінова О.Г.

Категорія 57 доповідач Савчук М.В.

Так, проведеним експертом розрахунком за період з 30.09.2008 року по 28.08.2029 рік встановлено, що позичальник повинен сплатити 222 827,71 доларів США - відсотки, 13995,00 доларів США на користь третіх осіб, 13440 доларів США страховий платіж, 1500 доларів США нотаріальні витрати, 500 грн. сплата вартості за проведення незалежної експертної оцінки, 777,87 грн. сплата державного мита. Таким чином, сукупна вартість кредиту в процентному значенні становить 17,16%, в грошовому виразі складає 236 822,71 доларів США.

Вказує, що сукупна вартість кредиту виступає ціною договору, що є істотною умовою договору, відсутність домовленості щодо якої робить неможливим саме такі його цінові характеристики, позивач не укладала б його з відповідачем, так як на той момент були більш вигідні пропозиції банків України.

Зазначає, що відповідач провів некоректні розрахунки при видачі кредиту, збільшив її фінансові зобов'язання перед ним і фактично ввів її в оману щодо істотних умов кредитного договору. Така позиція відповідача призвела до втрати довіри до банку та пред'явлення позову.

Просила визнати недійсним договір про надання споживчого кредиту з Правилами № 0 від 30.09.2008 року, укладеного між позивачем та відповідачем. Визнати недійсним з моменту укладення договір іпотеки № 94645 від 30.09.2008 року, укладений між позивачем та відповідачем.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 22 грудня 2014 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір про надання споживчого кредиту з Правилами № 0 від 30.09.2008 року, укладеного між ОСОБА_1 та ПАТ «УкрСиббанк».

Визнано недійсним з моменту укладення договір іпотеки № 94645 від 30.09.2008 року, укладений між ОСОБА_1 та ПАТ «УкрСиббанк».

Відповідно до ст. 216 ЦК України повернуто сторони в попередній стан, а саме зобов'язано ОСОБА_2 повернути ПАТ «УкрСиббанк» грошові кошти, які були видані згідно кредитного договору № 0 в розмірі 100 000 доларів США. Враховуючи сплачені суми зобов'язано ОСОБА_2 повернути ПАТ «УкрСиббанк» 8893 доларів США.

Накладено арешт на майно ОСОБА_1, а саме житлову квартиру загальною площею 100,00 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та є власністю ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу ОСОБА_4 30.09.2008 року № 5826, зареєстрованому в Державному реєстрі правочинів 30.09.2008 року № 3162366.

Рішення в частині накладення арешту на майно направлено для виконання до Реєстраційної служби Чернівецького міського управління юстиції.

Вирішено питання щодо судового збору.

В апеляційній скарзі ПАТ «УкрСиббанк» просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

________Посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції, порушення судом норм матеріального права та процесуального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими.

________Апелянт вважає помилковим висновок суду першої інстанції щодо недотримання банком при укладенні кредитного договору з позивачем вимог Закону України "Про захист прав споживачів" та Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління Національного банку України 10.05.2007 року № 168 та безпідставно дійшов до висновку про те, що умови кредитного договору є несправедливими в цілому, суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов'язків на погіршення становища споживача, що є підставою для визнання договору недійсним. Такі висновки суду не відповідають обставинам справи та не підтверджені належними та допустимими доказами.

________Наголошує, що судом не враховано те, що позивач ОСОБА_2 погодилася з умовами та підписала кредитний договір, використовувала кредитні кошти та вносила на рахунок банку суми за користування кредитом.

________Апелянт також вказує, що суд застосував закон, який не поширюється на ці правовідносини, а саме: ст.ст. 651, 653 ЦК України, які регулюють питання зміни чи розірвання договору.

Колегія суддів, перевіривши законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України: у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає що скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які буди досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є негайні підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8)чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Зазначеним нормам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що умови кредитного договору є несправедливими у розумінні положень ЗУ "Про захист прав споживачів", внаслідок чого є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача, що є підставою для визнання кредитного договору недійсним, та відповідно як наслідок, визнання недійсним договору іпотеки, оскільки цей договір є похідним від кредитного договору.

Колегія суддів вважає, що з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції неповно з"ясував обставини, що мають значення для справи; обставини, які він вважав встановленими, є недоведеними, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом порушені норми матеріального і процесуального права, що у відповідності до п.п.1-4 ч.1 ст.309 ЦПК України є підставою для скасування рішення з ухваленням нового рішення про відмову у позові ОСОБА_1 Судовим розглядом встановлено, що позивач ОСОБА_2 30.09.2008 року уклала кредитний договір про надання споживчого кредиту з Правилами №0 з АКІБ «УкрСиббанк» - правонаступник ПАТ «УкрСиббанк». Відповідно до умов кредитного договору сума кредиту становить 100 000 доларів США, строк кредитування - з 30.09.2008 року по 28.08.2029 рік, проценти за користування кредитом - 14,5% річних, щомісячний розмір ануїтетного платежу - 1270 доларів США, що складається з нарахованих відсотків та основного боргу.

В забезпечення виконання кредитного договору 30.09.2008 року між ОСОБА_1 та ПАТ «УкрСиббанк» укладений договір іпотеки № 94645 від 30.09.2008 року, згідно з яким позивачем було передано в заставу належне їй майно у вигляді квартири АДРЕСА_1.

Отримання від відповідача грошових коштів за договором кредиту позивачем не заперечується.

Відповідно до ст.ст. 3,4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду по захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Звертаючись із позовом про визнання недійсними договорів, позивач зазначала про те, що АТ "УкрСиббанк" провів некоректні розрахунки при видачі кредиту, збільшив її фінансові зобов'язання перед ним, вів в оману щодо істотних умов Договору, що між сторонами Договору відсутня домовленість щодо ціни Договору. Посилаючись на Закон України «Про захист прав споживачів» та ст. ст. 638, 1054 ЦК України та те, що між сторонами Договору не досягнуто згоди щодо однієї із істотних його умов про сукупну вартість кредиту, що є базовим елементом для його укладення, вважала порушеними свої права як споживача. І

Як передбачено вимогами ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У положеннях ч.1 ст. 626, ст. 627, ч.1 ст. 628 ЦК України йдеться про те, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Виходячи з вимог статті 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

У ч. 1 ст. 638 ЦК України зазначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Так, договори про надання кредиту укладаються на власний розсуд кредитедавця і позичальника та з урахуванням вимог цивільного та банківського законодавства, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007 року N 168.

Статтею 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» встановлено, що відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договором) між клієнтом та банком.

Відповідно до ч. І ст. 1054 за кредитним договором банк або інша фінансова установа (крелитодавець) зобов'язується надати грошові кошти ('кредит') позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч.4 ст.11 Закону України "Про захист прав споживача" ( в редакції, чинній на день укладання кредитного договору) у договорі про надання споживчого кредиту позивачу зазначаються: сума кредиту (п. 1.2.1 договору): детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (додаток №2 до кредитного договору); дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту (п. 1.2.4 договору): право дострокового повернення кредиту (п. 3.2.2 Правил (договірних умовах) споживчого кредитування позичальників АКІБ «УкрСиббанк»; річна відсоткова ставка за кредитом (п. 1.2.9 Договору); інші умови, визначені законодавством.

Отже, умови Кредитного договору повністю відповідають умовам п. 4 ст.

"Про захист прав споживачів" (в редакції, яка діяла на момент підписання договору.

Згідно з п.п. 1.1.2, 1.1.3 Договору Правила банку після підписання Сторонами Договору, стають його невід'ємною частиною. Підписуючи Договір, сторони підтверджують, що досягли згоди за усіма істотними умовами Договору, які викладені в цьому Договорі та Правилах банку. Підписи Сторін під цим Договором вважаються одночасно підписами під Правилами банку.

Згідно з п. 1.6 Правил банку сукупну вартість кредиту визначає Додаток №2, він розраховується на дату підписання Договору.

З матеріалів справи вбачається, що позивач під час укладення кредитного договору була ознайомлена з усіма його умовами, в тому числі з інформацією про умови кредитування та сукупну вартість кредиту з урахуванням, у тому числі, процентної ставки, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов'язань споживача, пов'язаних з отриманням, обслуговуванням та погашенням кредиту. Позивач ОСОБА_2 з указаними умовами погодилася, про що свідчить підписання нею кредитного договору, виконувала умови договору, сплачувала кредит та відсотки за графіками.

Підставою звернення до суду з позовом позивач обґрунтовує тим, що в момент вчинення правочину - кредитного договору не було досягнення домовленості сторін щодо сукупної вартості кредиту ( у грошовому виразі та процентному значені) внаслідок оману зі сторони відповідача, що є підставою для визнання такого правочину недійсним.

Відповідно до положень ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Підставою недійсності правочину, як про це зазначено в ч.1 ст.215 ЦК України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За правилом ст. 230 ЦК України правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Відповідно до роз'яснень, наведених у п. 20 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9 правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Підписи позивача на договорі та додатках свідчать про те, що позивач ознайомився із змістом договору та додатками, та погодився із умовами, викладеними у договорі.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції на вказані положення закону та роз'яснення уваги не звернув та не перевірив обставин справи щодо наявності факту обману, належним чином не оцінив наявні в матеріалах справи докази, зокрема не звернув уваги також на те, що наявність умислу в діях відповідача не підтверджена належними та допустимими доказами в розумінні статей 58, 59 ЦПК України.

Як на підставу для задоволення позову позивач посилається на документ назвою «висновок №7702 експертного економічного дослідження» від 18.08.2014 року, що враховано судом при ухвалені рішення.

Проте, вказаний висновок №7702 експертного економічного дослідження не доводіть наявність умислу в діях відповідача на введення в оману позивача при укладенні кредитного договору.

Крім того, як вбачається з вказаного висновку, предметом дослідження експерта був лише договір про надання споживчого кредиту з додатками до нього, проте експерту не було надано Правила (договірні умови) споживчого кредитування позичальників АКІБ «УкрСиббанк», які є невідємною частиною договору, так і договір страхування від 30.09.2008 року, який містить інформацію щодо умов кредитування.

Частиною 1 ст. 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

На підставі ч.4 зазначеної норми суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Проте ОСОБА_2 ухилилася від проведення судово-економічної експертизи, яка була призначена ухвалою апеляційного суду Чернівецької області від 26 березня 2015 року за клопотанням її представника, відмовившись від здійснення попередньої оплати вартості експертизи, без чого провести останню неможливо.

Таким чином, кредитний договір з Правилами № 0 від 30.09.2008 року укладений сторонами, які мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників було вільним і відповідало їх внутрішній волі, правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, які були ним обумовлені. Будь-які підстави вважати, що правочин суперечить ЦК України чи іншим актів цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, судом не встановлені.

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», тобто умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Таким чином, для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві.

Судовою колегією не встановлено наявності одночасно всіх вказаних ознак, а висновки суду першої інстанції щодо несправедливих умов кредитного договору є необґрунтованими та помилковими.

За таких обставин, підстав для визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсними не встановлено.

Колегія суддів вважає, що у відповідності до п.п.1-4 ч.1 ст.309 ЦПК України рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,

вирішила:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 22 грудня 2014 року скасувати.

В позові ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про захист прав споживача шляхом визнання недійсними договору про надання споживчого кредиту та договору іпотеки відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: