Апеляційний суд Житомирської області
Справа №285/738/15-ц Головуючий у 1-й інст. Помогаєв А. В.
Категорія 27 Доповідач Павицька Т. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого Павицької Т.М.,

суддів Трояновської Г.С., Миніч Т.І.,

при секретарі судового

засідання Ковальській Я.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Житомирі цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» на рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 11 серпня 2015 року,-

в с т а н о в и л а :

У лютому 2015 року ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Зазначало, що 14 серпня 2006 року між акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» (правонаступник якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір 014/1843/74/89943, відповідно до умов якого останній надано кредит в розмірі 54 000 доларів США строком до 10.08.2026 року зі сплатою 12% річних. Того ж дня, в забезпечення виконання позичальником ОСОБА_3 зобов'язання за кредитним договором, між АППБ «Аваль» та ОСОБА_4 було укладено договір поруки №1, за яким ОСОБА_4 взяла на себе зобов'язання перед банком відповідати по борговим зобов'язанням боржника ОСОБА_3, які виникають з умов кредитного договору 014/1843/74/89943 від 14.08.2006 року. Відповідно до п.2.1 договору поруки сторони домовились, що у випадку невиконання боржником взятих на себе зобов'язань по кредитному договору, поручитель несе солідарну відповідальність перед банком у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу за кредитним договором, нарахування відсотків за користування кредитом та неустойки, відшкодування збитків. АППБ «Аваль» свої зобов'язання виконав, а саме видав ОСОБА_3 кредит в розмірі 54 000 доларів США, а остання свої зобов'язання виконала неповністю, внаслідок чого станом на 05.11.2014 року виникла заборгованість по кредитному договору в розмірі 4 571 444 грн. 97 коп., яка складається з : 50 988 доларів США, що в еквіваленті на заявлену дату по курсу НБУ - 660 496 грн. 16 коп. - заборгованість за кредитом; 42 062,48 доларів США, що в еквіваленті на заявлену дату по курсу НБУ - 544 875 грн. 39 коп. - заборгованість по відсоткам; 25 9849,13 доларів США, що в еквіваленті на заявлену дату по курсу НБУ - 3 366 073 грн. 42 коп. - пеня за несвоєчасне погашення кредиту та відсотків. Відповідно до умов кредитного договору та договору поруки, позивачем було направлено на адресу відповідачів письмову вимогу про дострокове виконання зобов'язань за кредитним договором, однак вимога була залишена без задоволення. Враховуючи вищевикладене, просило стягнути в солідарному порядку з відповідачів заборгованість за кредитним договором 014/1843/74/89943 від 14.08.2006 року в сумі 4 571 444 грн. 97 коп.

Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 11 серпня 2015 року позов ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором в розмірі 55 247,70 доларів США, що в еквіваленті по курсу НБУ станом на 05.11.2014 року складає 715 676 грн. 11 коп. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_4, а також в частині відмови в повному задоволенні вимог до ОСОБА_3, просить скасувати рішення суду в частині відмови у задоволенні даних вимог та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно ч.1 ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами ЦК України, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно із ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 14 серпня 2006 року між ОСОБА_3 та акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» (правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») укладено кредитний договір 014/1843/74/89943, відповідно до якого ОСОБА_3 надано кредит в розмірі 54 000 доларів США строком до 10.08.2026 року зі сплатою 12% річних, а остання зобов'язалася повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки і в порядку, встановленого кредитним договором. Погашення заборгованості повинна була здійснювати щомісячно в розмірі 1/240 від суми отриманого кредиту, у разі порушення зобов'язання за договором, позичальником банку сплачуються відсотки за користування кредитом та штрафні санкції, - пеню в розмірі 0,5 % від суми прострочення платежу за кожний день прострочення.

В забезпечення виконання позичальником зобов'язань за вищевказаним кредитним договором між акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» та ОСОБА_4, як поручителем, 14.08.2006 року укладено договір поруки № 1.

Відповідно до умов договору поруки №1 від 14.08.2006 року, поручитель зобов'язується відповідати перед кредитором за виконання зобов'язань, взятих на себе позичальником за кредитним договором в тому ж об'ємі, що і позичальник.

АППБ «Аваль» свої зобов'язання за кредитним договором виконав, а саме видав ОСОБА_3, кредит в розмірі 54 000 доларів США, а остання свої зобов'язання виконала неповністю, внаслідок чого станом на 05.11.2014 року утворилась заборгованість.

Сторони кредитного договору встановили строк кредиту - 240 місяців з 10.08.2006 року по 10.08.2026 року (п. 1.2); строк дії договору - до моменту повного погашення кредитної заборгованості (п. 8.1); а також строки виконання зобов'язань зі щомісячним погашенням платежів до 15 числа кожного місяця в розмірі 1/240 від суми отриманого кредиту, останній з яких у визначеній сумі підлягав виконанню в строк до 10 серпня 2026 року (пункти 1.2, 1.3, 5.1).

З розрахунку заборгованості, наданого позивачем, ОСОБА_3 перестала виконувати щомісячні зобов'язання з погашення кредиту з 15.04.2008 року, а з 15.06.2008 року - зобов'язання зі сплати процентів за користування кредитом, у той час як з вимогами про стягнення заборгованості за кредитом та з вимогами про дострокове повернення кредиту банк звернувся 23.02.2015 року, включивши до позовних вимог як всю заборговану суму, так і майбутні платежі.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Частина 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

У зобов'язаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Оскільки умовами договору (графіком погашення кредиту) встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Вказаний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року № 6-116цс13 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим.

Матеріалами справи підтверджено, що за умовами кредитного договору №1 від 14.08.2006 року погашення кредиту повинно здійснюватись ОСОБА_3 частинами кожного місяця, а тому суд першої інстанції правильно вважав, що початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту невиконання позичальником кожного із цих зобов'язань. Отже, обґрунтовано застосував загальну позовну давність у три роки до позовних вимог про стягнення заборгованості з щомісячних платежів за кредитним договором та спеціальну позовну давність в один рік до вимог про стягнення пені, та стягнув з ОСОБА_3 55 247,70 доларів США, що в еквіваленті по курсу НБУ станом на 05.11.2014 року 715 676 грн. 11 коп.

Також, правильним є рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог до відповідача ОСОБА_4 з огляду на наступне.

Згідно із ч. 4 ст.559 ЦК порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Пунктом 24 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснено, що відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

При вирішенні таких спорів суд має враховувати, що згідно зі статтею 526 ЦК зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобов'язання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за цим договором строк пред'явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов'язання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобов'язання у повному обсязі або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. Таким строком не може бути лише несплата чергового платежу.

Пред'явленням вимоги до поручителя є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і пред'явлення до нього позову. При цьому в разі пред'явлення вимоги до поручителя кредитор може звернутися до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

При цьому сама по собі умова договору про дію поруки до повного виконання позичальником зобов'язання перед кредитодавцем або до повного виконання поручителем взятих на себе зобов'язань не може розглядатися як установлення строку дії поруки, оскільки це не відповідає вимогам статті 252 ЦК України, згідно з якою строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Відповідно до п.3.1 договору поруки №1 від 14.08.2006 року цей договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами та припиняє свою дію після повного виконання зобов'язання позичальником або поручителем за кредитним договором.

Частиною 1 ст.251 ЦК України визначено, що строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (ч.1 ст.252 ЦК України).

Разом із тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (ч. 2 ст. 251, ч. 2 ст. 252 ЦК України).

Із договору поруки №1 від 14.08.2006 року вбачається, що в ньому не встановлено строку, після якого порука припиняється, а умова договору поруки про його дію до повного виконання боржником або поручителем зобов'язань перед банком за кредитним договором не є встановленим сторонами строком припинення дії поруки, оскільки суперечить ч. 1 ст. 251 та ч. 2 ст. 252 ЦК України, тому у цьому випадку підлягають застосуванню норми ч. 4 ст.559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

У зв'язку з невиконанням ОСОБА_3 взятих за кредитним договором зобов'язань банк використав передбачене ч.1 ст.1050 ЦК України та п. 6.5 договору право на односторонню зміну умов кредитного договору, надіславши 20.03.2013 року ОСОБА_3 повідомлення про дострокове повне погашення заборгованості до 20.04.2013 року.

Таким чином, у разі зміни кредитором на підставі ч.2 ст.1050 ЦК України строку виконання основного зобов'язання, передбачений ч.4 ст.559 ЦК України шестимісячний строк підлягає обрахуванню з цієї дати.

Така ж правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 21 травня 2012 року, 29 січня 2014, 17 вересня 2014 року та 21 січня 2015 року.

За таких обставин у ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» виникло право пред'явити вимогу до поручителя ОСОБА_4 про виконання порушеного зобов'язання боржника ОСОБА_3 щодо сплати заборгованості по кредитному договору № 014/1843/74/89943 від 14.08.2006 року, починаючи з 20 квітня 2014 року, протягом наступних шести місяців.

Враховуючи викладене суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про припинення поруки ОСОБА_4, оскільки кредитор після настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явив вимоги до поручителя протягом шести місяців.

Безпідставними є посилання апелянта на те, що йому не зрозуміла позиція суду щодо повернення ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» з державного бюджету судового збору в розмірі 572 грн. 05 коп., оскільки дані судові витрати було вірно розподілено судом першої інстанції відповідно до вимог ст.88 Цивільного процесуального кодексу України.

З огляду на наведене, суд першої інстанції ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, дійшов вказаного висновку при повному, всебічному та об'єктивному з'ясуванні обставин справи, прав і обов'язків сторін у даних правовідносинах, перевірив належним чином доводи сторін, з'ясував характер та суть заявлених позивачем вимог, норм права, якими вони регулюються, дав належну правову оцінку зібраним у справі доказам.

Тому, колегія суддів приходить до переконання, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду та не впливають на правильність прийнятого рішення, оскільки суду не було надано інших доказів, на які апелянт посилається на підтвердження обставин, крім тих, на які суд послався в своєму рішенні.

Рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 304, 307, 308, 313, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» відхилити.

Рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 11 серпня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді