Справа № 369/9108/14ц Головуючий у І інстанції Нікушин В.В.
Провадження № 22-ц/780/3488/15 Доповідач у 2 інстанції Олійник В. І.
Категорія 47 13.10.2015
УХВАЛА

Іменем України

13 жовтня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого - судді Олійника В.І.,

суддів: Іванової І.В. Дмитрієвої Л.Д.,

при секретарі Бобку О.В.,

розглянувши матеріали цивільної справи за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 квітня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_4, про визнання права спільної сумісної власності та її поділ та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права спільної сумісної власності та компенсацію її ринкової вартості,-

в с т а н о в и л а :

У вересні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним позовом до ОСОБА_3 про визнання права спільної сумісної власності та її поділ, посилаючись на те, що рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 січня 2013 року шлюб між ним та відповідачкою було розірвано.

Від шлюбу мають трьох неповнолітніх дітей: ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_3.

За час перебування в шлюбі ними за рахунок спільних коштів, а також за рахунок його особистих коштів, взятих у борг у його матері ОСОБА_6 було розпочато будівництво житлового будинку, гаражу та господарських будівель, що розташовані на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_4

У вказаному будинку він проживав з дружиною та дітьми починаючи від 2011 року і в 2013 році відповідачка виїхала з дітьми, внаслідок чого він мешкав там один. На його пропозицію добровільно поділити спільне майно ОСОБА_3 відмовилась.

Крім того, у червні 2014 року після повернення з відпочинку він виявив змінені замки на воротах та вхідних дверях, внаслідок чого був позбавлений можливості доступу до будинку, а тому змушений проживати у батьків. Інформація щодо введення будинку в експлуатацію та його державну реєстрацію йому невідома. Також зазначив, що у 2007 році саме ОСОБА_4 запропонувала йому побудувати на належній їй земельній ділянці спірний будинок. Тому він був змушений продати за вкрай низькою ціною, а саме за 136 000 грн. належну йому земельну ділянку площею 0,0922 га доньці третьої особи ОСОБА_8 Після отримання коштів від продажу земельної ділянки та усного дозволу від ОСОБА_4 ними також за рахунок сумісних коштів було розпочато будівництво.

Вважав, що приватизована ним земельна ділянка площею 0,0922 га, а також грошові кошти, виручені від її продажу є його особистою власністю. Оскільки будівництво недобудованого будинку, гаражу та господарських споруд розпочато за час шлюбу, то такий будинок може бути визнаний об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Оскільки відповідачка чинить йому перешкоди щодо здійснення права спільної власності, у добровільному порядку поділити спільне майно не бажає, просив визнати незакінчені будівництвом житловий будинок, гараж та господарські будівлі, які розташовані на земельній ділянці площею 0,1201 га (кадастровий номер НОМЕР_1), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 об'єктом спільної сумісної власності колишнього подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_2, визнати за ним право власності на 1/2 частку будівельних матеріалів, використаних для будівництва спірних незакінчених будівництвом житлового будинку, гаражу та господарських будівель, які розташовані на земельній ділянці площею 0,1201 га (кадастровий номер НОМЕР_1), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та виділити цю частку із спільної сумісної власності в натурі; визнати 136 000 грн., вкладених у будівництво незакінчених будівництвом житлового будинку, гаражу та господарських будівель, його особистими грошовими коштами та стягнути з відповідачки судовий збір.

При розгляді справи відповідачка ОСОБА_3 звернулась до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 про визнання права спільної сумісної власності та компенсацію її ринкової вартості, посилаючись на те, що перебувала з ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі від 2004 до 2013 роки. Від шлюбу мають трьох неповнолітніх дітей. Після розлучення діти залишились проживати разом з нею та знаходяться на її утриманні. За час сумісного проживання в шлюбу ними було придбано автомобіль марки «Mercedes-Benz» за 18000 доларів США. З моменту розірвання шлюбу ОСОБА_2 позбавив її можливості користуватися даним автомобілем.

Крім того, відповідач за зустрічним позовом має заборгованість по сплаті аліментів. Вважала, що недостатність аліментів для фізичного, духовного розвитку та лікування дітей, заборгованість ОСОБА_2 по їх сплаті, а також відсутність з його боку дбання про матеріальний стан сім`ї під час шлюбу, інтересу до їх теперішнього становища та подальшої долі є підставою для відступу від засади рівності часток подружжя при вирішенні даного спору.

Враховуючи наведене, просила суд визнати право спільної сумісної власності на автомобіль марки «Mercedes-Benz» 2003 року випуску, модель «Vito-110», колір білий, №кузова НОМЕР_2 та стягнути з ОСОБА_2 на її користь в якості компенсації 186 480 грн.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 квітня 2015 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 та ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення і ухвалення нового, яким задовольнити його позовні вимоги.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення в частині відмови у задоволенні її позовних вимог і ухвалення нового, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі.

Колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно відхилити, виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що від 18 серпня 2004 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 січня 2013 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 розірвано.

Від сумісного проживання мають трьох неповнолітніх дітей: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3.

28 липня 2007 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_8 було укладено договір купівлі-продажу, згідно якого ОСОБА_2 продав останній земельну ділянку вартістю 136 000 грн., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч.2 ст.114 СК України, у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.

За змістом ст.57 СК України майном, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Особистою приватною власністю дружини та чоловіка також є речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є премії, нагороди, які вона, він одержали за особисті заслуги. Суд може визнати за другим з подружжя право на частку цієї премії, нагороди, якщо буде встановлено, що він своїми діями (ведення домашнього господарства, виховання дітей тощо) сприяв її одержанню. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка їй, йому належала, а також як відшкодування завданої їй, йому моральної шкоди. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є страхові суми, одержані нею, ним за обов'язковим особистим страхуванням, а також за добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою приватною власністю кожного з них.

Таким чином поділу підлягає майно, набуте подружжям з моменту реєстрації шлюбу по дату набрання законної сили рішенням суду про розірвання шлюбу, за винятком майна, яке хоч і було набуто за час шлюбу, але є особистою власністю одного з подружжя.

Відповідно до Пленум Верховного Суду України в п. 23 постанови від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.60, 69 СК, ч.3 ст.368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Згідно рішення 9 сесії 6 скликання Крюківщинської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області №17/3 від 16 вересня 2011 року затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, цільове призначення якої змінюється площею 0,1201 га із земель для ведення особистого селянського господарства на землі для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд ОСОБА_4 в АДРЕСА_1

Відповідно до ч.ч.4,5 ст.373 ЦК України власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення. Власник земельної ділянки може використовувати на свій розсуд все, що знаходиться над і під поверхнею цієї ділянки, якщо інше не встановлено законом та якщо це не порушує прав інших осіб.

Статтею 375 ЦК України визначено право на забудову власника земельної ділянки. Так, власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно. Право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням.

З матеріалів справи та пояснень сторін встановлено, що на земельній ділянці ОСОБА_4 по АДРЕСА_1 здійснено будівництво житлового будинку та господарських будівель.

Частиною 2 ст.331 Цивільного кодексу України визначено підстави набуття права власності на новостворене майно. Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Відповідно до ст.182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначає правові та організаційні засади проведення державної реєстрації речових прав та інших прав на нерухоме майно.

Документом, який підтверджує виникнення права власності при здійсненні державної реєстрації прав на нерухоме майно згідно вимог частини 1 статті 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» є свідоцтво про право власності на нерухоме майно.

Відповідно до п.6 Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом МЮ України №7/5 від 07.02.2012 року фізичним та юридичним особам на новозбудовані, перебудовані або реконструйовані об`єкти нерухомого майна за наявності акту про право власності на землю або рішення про відведення земельної ділянки для цієї мети за наявності акта комісії про прийняття об`єкта і введення його в експлуатацію, оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна проводиться з видачею свідоцтва про право власності місцевими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування.

У п.9 Постанови Пленуму ВСУ від 04.10.1991 року №7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на житловий будинок» судам роз`яснено, що право власності на жилий будинок виникає лише з моменту прийняття його в експлуатацію та державної реєстрації.

Отже до прийняття об`єкту новоствореного майна до експлуатації та його державної реєстрації право власності на цей об`єкт не виникає. До виникнення права власності на новозбудоване нерухоме майно право власності існує лише на матеріали, обладнання та інше майно, що було використано в процесі будівництва.

Судом встановлено, що спірний будинок у реєстрі прав власності на нерухоме майно не значиться і даних про прийняття його в експлуатацію не надано.

Пунктом 19 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №6 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» визначено, що у разі визнання за власником (користувачем) земельної ділянки права власності на самочинно збудоване на ній іншою особою нерухоме майно розмір витрат на будівництво цього майна, право на відшкодування яких власником (користувачем) земельної ділянки згідно із частиною шостою статті 376 ЦК має особа, яка здійснила таке будівництво, визначається судом на підставі наданих доказів і складається як із понесених витрат на будівельні матеріали, так і з витрат за виконані роботи та оплачені послуги.

Відповідно п.9 Постанови Верховного Суду України №7 від 04 квітня 1991 року «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» за позовом дружини, членів сім'ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців суд вправі провести поділ незакінченого будівництвом будинку, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво При неможливості поділу незакінченого будівництвом будинку суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з врахуванням конкретних обставин залишити його одній із сторін, а іншій присудити грошову компенсацію.

На підтвердження своїх витрат на будівельні матеріали на будівництво спірного житлового будинку ОСОБА_2 надано фіскальні чеки, квитанції, товарні чеки та ін. Проте позивачем за первісним позовом не надано жодних доказів на підтвердження того, яким чином були використані зазначені у квитанціях будматеріали, а також те, що саме вони знаходяться на земельній ділянці, що належить ОСОБА_4 Також судом першої інстанції вірно встановлено, що надана кошторисна документації (чеки, квитанції та інше) на придбання будівельних матеріалів не містять необхідних реквізитів тощо. При цьому судом вірно було взято до уваги, що наявність вказаних документів не є беззаперечним доказом того, що вказані будівельні матеріали були використані для будівництва саме житлового будинку, господарських будівель та споруд по АДРЕСА_1.

Також ОСОБА_2 не підтверджено вклад у будівництво спірного будинку грошових коштів у розмірі 136 000 грн, отриманих від продажу його земельної ділянки (АДРЕСА_1).

Твердження позивача та його представника ОСОБА_6 щодо отримання позивачем коштів від своїх батьків на будівництво спірного будинку також не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки жодних доказів, що підтверджував би даний факт, стороною позивача не було надано.

Покази свідків, допитаних в судовому засідання судом оцінені критично, оскільки вони є єдиним засобом доказування та не можуть бути покладені в основу обґрунтування своєї позиції позивачем, оскільки не є підтвердженими іншими доказами по справі.

Суд першої інстанції прийшов до вірного висновку щодо відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, так як в судовому засіданні позивачем та його представниками не подану суду достатніх доказів на підтвердження своїх позовних вимог та не представлено фактів на підтвердження обставин, на які він покликається як на підставу позовних вимог.

Щодо зустрічної позовної заяви ОСОБА_3, то судом першої інстанції вірно зазначено наступне.

Відповідно до ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно статті 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених цивільним Кодексом.

Відповідно до ч.5 ст.71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Відповідно до п.25 Постанови №11 Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» у разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визначає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Зі змісту зустрічної позовної заяви, а також пояснень ОСОБА_3, наданих у судовому засіданні, вбачається, що за час шлюбу сторони придбали автомобіль марки «Mersedes-Benz» вартістю 18 000 доларів США.

ОСОБА_3, заявляючи вказані позовні вимоги, посилалася на те, що автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя та посилається на норми СК України та ЦК України, які регулюють порядок поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності. Проте доказів того, що вказаний автомобіль на даний час на праві спільної сумісної власності належить сторонам суду не надано.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 року під поняттям «охоронювані законом інтереси», що вживається в законах України, слід розуміти як прагнення до користування матеріальним та/або нематеріальним благом, так і зумовлений загальним змістом, об'єктивний і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і Законом України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності.

З огляду на вищенаведене, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що позовні вимоги ОСОБА_3 за зустрічним позовом також не підлягають задоволенню.

Таким чином, доводи апеляційних скарг про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційних скарг та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційні скарги слід відхилити, а рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3відхилити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 квітня 2015 рокузалишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі1827 грн.

Ухвала апеляційного суду Київської області набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий: Олійник В.І.

Судді: Іванова І.В.

Дмитрієва Л.Д.