Номер провадження: 22-ц/785/7620/15
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Сегеда С. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.10.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гайворонського С.П.,

ОСОБА_2,

за участю секретаря Феленко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 27 липня 2015 року у цивільній справі за заявою Публічного акціонерного товариства Комерційний банку «ПриватБанк» про скасування заходів забезпечення позову по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_3 Аваль», в особі Одеської обласної дирекції АТ «ОСОБА_3 Аваль», до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про стягнення заборгованості, за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_7, Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_3 Аваль», в особі Одеської обласної дирекції АТ «ОСОБА_3 Аваль», про визнання договору поруки недійсним,

встановила:

23 червня 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось із вищевказаною заявою, мотивуючи свої вимоги тим, що ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 24.01.2011 року в межах розгляду справи за позовом ПАТ «ОСОБА_3 Аваль», в особі Одеської обласної дирекції АТ «ОСОБА_3 Аваль», до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про стягнення заборгованості був накладений арешт на автомобіль «Subaru Impreza», 2002 р.в., державний номер НОМЕР_1, яка належить ОСОБА_4

ПАТ КБ «Приват Банк» стверджувало, що вказаний автомобіль є предметом застави згідно договору про надання банківських послуг від 20.04.2007 року, підписаного між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4, тому ПАТ КБ «ПриватБанк» як заставодержатель має переважне перед іншими стягувачами право відповідно до ст. 19 Закону України «Про заставу» задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета застави.

Посилаючись на те, що накладення арешту на предмет застави порушує право ПАТ КБ «Приват Банк» на задоволення забезпеченою заставою вимоги, заявник просив заходи забезпечення позову, в частині накладення арешту на автомобіль «Subaru Impreza», 2002 р.в., державний номер НОМЕР_1, який належить ОСОБА_4 скасувати.

Справа була розглянута у відсутність представника заявника ПАТ КБ «ПриватБанк», представника ПАТ «ОСОБА_3 Аваль», в особі Одеської обласної дирекції АТ «ОСОБА_3 Аваль», та інших осіб, які беруть участь у справі.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 27 липня 2015 року провадження у справі за вище вказаною заявою ПАТ КБ «ПриватБанк» було закрито та було розяснено, що ПАТ КБ «Приватбанк» не позбавлений права звернутися до суду із позовом про звільнення майна з-під арешту.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить ухвалу суду скасувати, із направленням справи до суду першої інстанції на новий розгляд, посилаючись на порушення судом норм процесуального права.

До суду апеляційної інстанції всі особи, які беруть участь справі, не зявились, будучи належним чином повідомленими про час і місце судового засідання, у звязку з чим та на підставі ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису в суді апеляційної інстанції не здійснюється.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив із того, що ПАТ КБ «ПриватБанк» не наділений повноваженнями на подачу заяви про зняття арешту на предмет застави в даній справі, оскільки не є особою, яка бере в ній участь.

З таким висновком суду повністю погоджується колегія суддів, з огляду на наступні обставини.

Так, чинним законодавством не передбачено заборони накладення арешту на майно, що є предметом іпотеки. Разом із тим ст. 60 Закону № 606-ХІV обумовлено випадки, підстави й порядок зняття арешту з майна, у тому числі відповідно до ч. 5 цієї норми у всіх інших випадках незавершеного виконавчого провадження (конкретні випадки визначені в частинах 1-4 указаної статті) арешт із майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду.

У силу положень ст. 54 Закону № 606-ХІV звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача - заставодержателя.

Згідно із ч. 4 цієї норми заставодержатель має право на звернення до суду з позовом про зняття арешту із заставленого майна у разі звернення стягнення на це майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями. При цьому встановлено, що для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернуто у разі: 1) виникнення права застави після винесення судом рішення про стягнення з боржника коштів; 2) якщо вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю (ч.3 ст. 54 цього самого закону). Указані норми безпосередньо стосуються арешту як складової виконання рішення суду про задоволення вимог стягувачів, які не є іпотекодержателями.

З огляду на викладене, а також виходячи із суті іпотеки, визначення якої міститься в Законі № 898-ІV (ст. 1), відповідно до якого іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобовязання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, установленому цим Законом, позов про зняття арешту, накладеного державним виконавцем, підлягає задоволенню, крім випадків, визначених ч.3 ст. 54 Закону № 606-ХІV.

Водночас законодавством не врегулювана можливість звільнення з-під арешту заставленого майна, накладеного для забезпечення позову. Зважаючи на ту обставину, що накладення арешту має своїм наслідком заборону відчуження арештованого майна, ним порушується право іпотекодержателя в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки. Зі змісту частин 6 та 7 ст.3 Закону № 898-ІV убачається, що в разі, якщо належним чином зареєстрована іпотека виникла раніше накладення арешту для забезпечення реального виконання рішення суду щодо задоволення вимог стягувачів, відмінних від іпотекодержателя, суд повинен приймати рішення про звільнення з-під арешту іпотечного майна.

При цьому не має підстав відмовляти у звільненні з-під арешту зазначеного майна у зв'язку з відсутністю факту реального порушення забезпеченого іпотекою зобов'язання боржником на момент пред'явлення відповідної вимоги. Факт порушення основного зобов'язання, забезпеченого іпотекою, виступає лише умовою реалізації гарантованих іпотекою прав іпотекодежателя й не повязується з його існуванням, а також і порушенням шляхом арешту та заборони відчуження предмета іпотеки.

Такі правові позиції висловлені в Розділі VІІІ Аналізу Верховного Суду України судової практики застосування судами законодавства, яке регулює іпотеку як заставу нерухомого майна за 2015 рік.

Зазначене свідчить про те, що ПАТ КБ «ПриватБанк» має право на звернення до суду з вимогами про зняття арешту на заставлене майно, однак не в даній справі - шляхом подання заяви, а шляхом звернення до суду з відповідним позовом в порядку позовного провадження. За результатами розгляду позову суд має ухвалити рішення, а не ухвалу.

Однак, постановляючи оскаржувану ухвалу, суд, зазначивши про те, що заява ПАТ «КБ «ПриватБанк» не підлягає розгляду в даній справі, що не позбавляє його звернутись до суду із позовом про звільнення майна з-під арешту, дійшов помилкового висновку про те, що провадження за заявою ПАТ «КБ «ПриватБанк» слід закрити, з посиланням на те, що дана заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, як то передбачено п. 1 ч. 1 ст. 205 ЦПК України.

Так, як було зазначено вище, ПАТ КБ «ПриватБанк» має право звернення до суду з позовом про звільнення заставленого майна з-під арешту і його позов має бути розглянутий саме в позовному провадженні - в порядку цивільного судочинства, а не іншого, про який суд між іншим не зазначив.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне вказати, що дійшовши висновку про те, що ПАТ КБ «ПриватБанк» не може звернутись із заявою про звільнення майна з-під арешту в даній цивільній справі, однак не позбавлений права звернутися до суду із відповідним позовом, суд першої інстанції мав не закрити провадження, а постановити ухвалу про відмову ПАТ КБ «ПриватБанк» в задоволенні заяви про зняття арешту на заставлене майно.

З цих підстав є необґрунтованими висновки апелянта ПАТ «КБ «ПриватБанк» про необхідність скасування оскаржуваної ухвали і постановлення нової про задоволення їх заяви про зняття арешту на заставлене майно.

Згідно ч.ч. 1,2,3 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги частково надав суду достатні, належні і допустимі докази існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх доводів апеляційної скарги.

У відповідності до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія судів дійшла висновку про те, що оскаржувана ухвала не відповідає зазначеним вимогам, доводи апеляційної скарги її частково спростовують, ухвалу постановлено не у повній відповідності до вимог процесуального права, у звязку з чим апеляційну скаргу слід задовольнити частково, оскаржувану ухвалу скасувати та постановити нову ухвалу, якою в задоволенні заяви Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про скасування заходів забезпечення позову відмовити.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.2 ч.2 ст. 307, п.2 ч. 2 ст. 312, ст.ст. 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 27 липня 2015 року скасувати та постановити нову ухвалу, якою в задоволенні заяви Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про скасування заходів забезпечення позову відмовити.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і касаційному оскарженню не підлягає.

Судді апеляційного суду Одеської області: С.М. Сегеда

ОСОБА_9

ОСОБА_2