У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 вересня 2015 року Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Декаленко В. С. ,

при секретарі Кравцовій Ю. В., р

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві подання головного державного виконавця відділу державної виконавчої служби Подільського районного управління юстиції у м. Києві ОСОБА_1 про тимчасове обмеження особи (боржника) у праві виїзду за межі України, суд,-

В С Т А Н О В И В :

Державний виконавець звернувся до суду з вищезазначеним поданням мотивуючи свої вимоги тим, що на виконанні у Відділі державної виконавчої служби Подільського районного управління юстиції у м. Києві знаходиться виконавче провадження № 771/3, по виконанню наказу Господарського суду м. Києва.

Зазначає, що вищезазначений наказ Господарського суду м. Києва № 910/16783 від 28.10.2013 року надійшов на виконання до відділу 15.08.2014 року і 18.08.2014 року державним виконавцем було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження (ВП № 44414928).

Посилається на те, що державним виконавцем було вжито ряд заходів примусового виконання рішень, однак станом на 29.07.2015 року рішення суду боржником не виконано.

Враховуючи вищевикладене, а також керуючись п. 18 ст. 11 ЗУ «Про виконавче провадження» звертається з даним поданням до суду та просить винести ухвалу про тимчасове обмеження керівника боржника - юридичної особи громадянина України ОСОБА_2, у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документа до виконання ним своїх зобов'язань, покладених на нього рішенням Господарського суду м. Києва.

Державний виконавець в судове засідання не зявився, про день, час та місце розгляду подання повідомлений вчасно та належним чином, причини неявки суду не повідомив.

Суд зважаючи на скорочені строки розгляду даної категорії справ, вважає за можливе розглядати справу за відсутності державного виконавця, відповідно до вимог ст. 169 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що подання не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Як встановлено в судовому засіданні, на виконанні у відділі ДВС Подільського РУЮ у м. Києві дійсно перебуває виконавче провадження № 44414928 з примусового виконання наказу № 910/16783/13, виданого 28.10.2013 року Господарським судом м. Києва про стягнення з ПАТ «Агрофірма «Мирів» на користь фермерського господарства «Дніпро» 321 926 грн. 40 коп. боргу та 2 867, 50 грн. витрат по сплаті судового збору (а.с. 4, 5).

Як вже зазначалося вище, державний виконавець звертаючись із поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України керівника боржника юридичної особи ПАТ «Агрофірма «Мирів» громадянина України ОСОБА_2 посилається на те, що здійсненими виконавчими діями виконати наказ Господарського суду м. Києва від 28.10.2013 року № 910/16783/13 року не виявилось можливим, оскільки ОСОБА_2 ухиляється від його виконання.

Стаття 1 ЗУ «Про виконавче провадження» визначає, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Згідно ст. 11 ЗУ «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Законодавцем в чинному законодавстві України надано право державному виконавцю у процесі здійснення виконавчого провадження у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи за межі України - до виконання зобов'язань за рішенням (п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону «Про виконавче провадження»).

З системного аналізу вказаної норми ЗУ «Про виконавче провадження» в сукупності з іншими його нормами та нормами іншого законодавства України можна зробити висновок, що тимчасове обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи за межі України - до виконання зобов'язань за рішенням, є крайнім заходом забезпечення виконання судового рішення і може бути застосований лише в тому випадку коли державним виконавцем вичерпано всі можливі заходи примусового виконання рішень.

Стаття 11 ЦПК України визначає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом же встановлено, що державним виконавцем в порушення вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України не надано до суду жодного доказу, який би підтверджував здійснення ним будь-яких заходів примусового виконання рішень.

З врахуванням викладеного, суд приходить до висновку про недоведеність державним виконавцем того, що ним вичерпано всі можливі заходи примусового виконання рішень визначені ЗУ «Про виконавче провадження» з метою виконання наказу Господарського суду м. Києва від 28.10.2013 року № 910/16783/13.

Крім того, слід зазначити, що за приписами ст. 8 ЦПК України, суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

У разі виникнення у суду сумніву під час розгляду справи щодо відповідності закону чи іншого правового акта Конституції України, вирішення питання про конституційність якого належить до юрисдикції Конституційного Суду України, суд звертається до Верховного Суду України для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності закону чи іншого правового акта.

Верховний Суд України у своїй Постанові Пленуму № 9 від 01.11.1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», розяснив, що при розгляді конкретних справ, враховуючи ст. 8 Конституції України, де зазначено, що Конституція України має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, оцінюючи зміст будь-якого закону чи іншого нормативно-правового акту з точки зору його відповідності Конституції у випадках необхідно застосовувати Конституцію, як акт прямої дії. Тому судове рішення має ґрунтуватися на Конституції, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй.

Так суд проаналізувавши зміст п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону «Про виконавче провадження» приходить до висновку, що він суперечить Конституції України, а саме статтям 33, 22, які визначають, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. У звязку з чим до правовідносин, які склалися між сторонами підлягають застосуванню саме зазначені норми Конституції України, як норми прямої дії.

З врахуванням вищевикладеного, а також встановлених в судовому засіданні обставин, суд оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку про незаконність вимог державного виконавця, оскільки вони (вимоги) не тільки не знайшли свого доведення в судовому засіданні, а і є такими, що суперечать Конституції України, оскільки у випадку винесення судом рішення про обмеження особи в праві виїзду за межі України це порушить її право, гарантоване ст. 33 Конституції України, а тому подання задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного, ст.ст. 22, 33 Конституції України, ст.ст. 11, 27, ЗУ «Про виконавче провадження», Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01.11.1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», керуючись ст. 377-1 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В :

В задоволенні подання головного державного виконавця відділу державної виконавчої служби Подільського районного управління юстиції у м. Києві ОСОБА_1 про тимчасове обмеження особи (боржника) у праві виїзду за межі України - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Апеляційного суду м. Києва.

Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом пяти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

СуддяОСОБА_3