АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД м. КИЄВА
Доповідач - Заришняк Г.М
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 жовтня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

Головуючого: Заришняк Г.М.

Суддів: Андрієнко А.М., Мараєвої Н.Є.

при секретарі: Гарматюк О.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Апеляційного суду міста Києва цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 27 липня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_2 до Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, третя особа: директор виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України про визнання незаконними та скасування наказів про застосування дисциплінарного стягнення у вигляді доган, визнання незаконним звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И Л А :

У квітні 2015 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до відповідача про визнання незаконними та скасування наказів про застосування дисциплінарного стягнення у вигляді доган, визнання незаконним звільнення, скасування наказів про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. В обґрунтування пред'явлених вимог посилався на те, що з 2008 року перебував з відповідачем у трудових відносинах та працював на посаді директора Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України (далі - Фонд) по 13 квітня 2010 року. У подальшому постановою Правління Фонду №8 від 13 квітня 2010 року його було призначено заступником директора виконавчої дирекції Фонду. У період з лютого 2014 року і по 04 жовтня 2014 року він за станом свого здоров'я був тимчасово непрацездатним, проходив амбулаторне лікування. В період тимчасової втрати ним працездатності третя особа, не маючи відповідних повноважень, без рішення Правління Фонду видав три накази, якими застосував до нього дисциплінарне стягнення у вигляді доган. Також у вказаний період його було звільнено із займаної посади. Посилаючись на те, що внаслідок наведених обставин порушено гарантоване Законами України та Конституцією України його право на працю, просив суд задовольнити позов.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 27 липня 2015 року у позові відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

В суді апеляційної інстанції представник позивача підтримав апеляційну скаргу з підстав та доводів, викладених в ній.

Представники відповідача проти апеляційної скарги заперечували, вважаючи рішення суду законним.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність й обґрунтованість постановленого рішення суду в цій частині, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як вбачається із матеріалів справи і це було встановлено судом, що з 2008 року позивач працював у Фонді соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України. З березня 2008 року по 13 квітня 2010 року позивач обіймав посаду директора виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків та професійних захворювань України.

Постановою Правління Фонду №8 від 13 квітня 2010 року ОСОБА_2 було призначено на посаду заступника директора виконавчої дирекції Фонду.

Позивач в період з лютого 2014 року по 04 жовтня 2014 року за станом свого здоров'я був тимчасово непрацездатним та проходив лікування в закладах охорони здоров'я. Зокрема, з 06 березня 2014 року по 01 квітня 2014 року він перебував на амбулаторному лікуванні в КП «КДЦ» Подільського району м. Києва, що підтверджується випискою з медичної картки позивача та листком непрацездатності АГЕ №940959.

В подальшому позивач продовжував лікування в Комунальному закладі «Сакське територіальне медичне об'єднання» в період з 02 квітня 2014 року по 04 жовтня 2014 року. Дані обставини підтверджуються доданими до матеріалів справи листками непрацездатності серії АГД №505912, серії АГГ №486023, серії АГД №485374, серії АГД №485815, серії АГД №511326, та серії АГД №517036.

Наказами директора виконавчої дирекції Фонду №123 від 13 березня 2014 року, №125 від 14 березня 2014 року та №128 від 17 березня 2014 року у зв'язку з встановленням факту відсутності позивача на роботі в період робочого дня без поважних причин до останнього застосовано дисциплінарні стягнення у вигляді оголошення доган.

01 серпня 2014 року наказом директора Фонду за №34-к позивача ОСОБА_2 звільнено із займаної посади на підставі п.3 ст. 40 КЗпП України.

26 вересня 2014 року наказом директора Фонду №64-к скасовано наказ від 01 серпня 2014 року за №34-к про звільнення ОСОБА_2 із займаної посади на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України та звільнено позивача з 30 вересня 2014 року відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку із скороченням чисельності та штату працівників.

Обгрунтовуючи свої позовні вимоги, ОСОБА_2 посилався на те, що відповідач та третя особа в супереч вимогам ч. 3 ст. 40 КЗпП України видали оскаржувані накази в період його тимчасової непрацездатності. Окрім того, дані накази видані не правлінням Фонду, який призначив його на відповідну посаду, а директором Фонду. Також позивач посилається на те, що застосовуючи до нього заходи дисциплінарного впливу, у порушення вимог ч. 1 ст. 149 КЗпП України відповідач та третя особа не відібрали у нього письмові пояснення та не ознайомили під розписку з самими наказами.

Судом встановлено, що відповідачем було складено акти про відсутність позивача на робочому місці 06.03.2014 року з 10:00 до 18:00; 07.03.2014 року з 09:00 до 11:30 та з 12:30 до 15:45 год.; 11.03.2014 року з 14:30 до 18:00; 12.03.2014 року; 13.03.2014 року з 09:00 до 10:30 та з 12:00 до 18:00 год.; 14.03.2014 року з 10:30 до 16:45 год. та складено акти про відмову надання письмових пояснень, з яких вбачається, що позивач відмовився дати пояснення щодо причин відсутності в зазначені дні та час на робочому місці.

Працівниками відповідача було також складено акт від 14.03.2014 року та акт від 17.03.2014 року про відмову позивача від підпису про ознайомлення з оскаржуваними наказами про накладення дисциплінарного стягнення.

Разом з тим, позивач в період з 06.03.2014 року по 01.04.2014 року перебував на амбулаторному лікуванні в КП «КДЦ» Подільського району м. Києва, що вбачається з листка непрацездатності серії АН №940659, а вперіод з 02 квітня 2014 року по 04 жовтня 2014 року перебував на лікуванні в комунальному закладі «Сакське територіальне медичне об'єднання», тому суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що накладення на ОСОБА_2 дисциплінарних стягнень у вигляді доган відповідно до наказів № 123 від 13.03.2014 року, № 125 від 14.03.2014 року та № 128 від 17.03.2014 року «Про накладення стягнення» проведено з порушенням вимог КЗпП України.

Відмовляючи в задоволенні позову в частині скасування наказу №34-к від 01 серпня 2014 року, суд першої інстанції вірно виходив з того, що даний наказ, яким позивача було звільнено з роботи на підставі п.3 ст. 40 КЗпП України, на час звернення позивача до суду було скасовано відповідачем, в зв'язку з чим предмет оскарження відсутній.

Щодо вимог про скасування наказу №64-К про звільнення позивача з роботи згідно з п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку із скороченням чисельності та штату працівників, колегія суддів зазначає наступне.

Судом встановлено, що постановою правління Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України №11 від 12 червня 2014 року «Про затвердження структури органів Фонду та граничної чисельності працівників виконавчої дирекції Фонду та її робочих органів» було затверджено граничну чисельність працівників виконавчої дирекції Фонду, а саме: 120 штатних одиниць. На виконання вказаної постанови директором виконавчої дирекції Фонду ліквідовано посаду заступника директора, яку обіймав позивач.

Наказом № 64-к від 26.09.2012 року відповідач звільнив позивача з займаної ним посади на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку зі скороченням чисельності та штату працівників.

Згідно з частинами першою та третьою статті 492 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов'язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 492 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Як вбачається із матеріалів справи, на адресу позивача виконавчою дирекцією Фонду було направлено лист № 488-04-1 від 04.07.2014 року з повідомленням про його скорочення з 01 жовтня 2014 року у зв'язку зі скороченням відповідної штатної одиниці у загальній граничній чисельності працівників виконавчої дирекції Фонду.

Проте відповідач, повідомляючи позивача про вивільнення, не запропонував йому інші вакантні посади, які існували в Фонді, незалежно від структурного підрозділу, в якому працював позивач, з дати прийняття рішення про вивільнення і по день звільнення. Відповідачем не надано доказів того, що він повідомляв позивача про відсутність будь-яких вакантних посад на підприємстві.

Також суду не надано доказів, що позивача було звільнено як менш кваліфікованого працівника, в зв'язку з викладеним, суд першої інстанції вірно вважав, що наказ № 64-к від 26.09.2014 року прийнято з порушенням трудового законодавства.

Між тим, відмовляючи в задоволенні позову в частині поновлення на роботі та скасування наказів про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем без поважних причин пропущений строк для звернення до суду, встановлений ч. 1 ст. 233 КЗпП України.

Відповідно до ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

За змістом ст. 233 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

З матеріалів справи вбачається, що 06 жовтня 2014 року представник позивача звернувся до відповідача із заявою про надання йому копії трудової книжки ОСОБА_2 та довідки про заробітну плату. 13 жовтня 2014 року представник позивача отримав у відповідача засвідчену копію трудової книжки ОСОБА_2 та фактично 13 жовтня 2014 року позивач дізнався про своє звільнення, в той час як з даним позовом про скасування вказаних наказів та поновлення на роботі ОСОБА_2 звернувся до суду лише 10 квітня 2015 року.

Крім того, позивач вже звертався до суду з позовами про скасування наказів про накладення на нього дисциплінарних стягнень ще в березні 2014 року та в серпні 2014 року, проте вказані позовні заяви залишені судом без розгляду.

В поданому клопотанні про поновлення строку для звернення до суду, позивач, як на поважність причин пропуску строку, посилався на те, що Генеральною прокуратурою та Шевченківським РУГУ МВС України в м. Києві здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні, в якому його визнано потерпілим.

Однак, судом першої інстанції правомірно було відмовлено в задоволенні даного клопотання, оскільки здійснення органами досудового розслідування у кримінальному провадженні, де позивача визнано потерпілим, не є перешкодою для своєчасного звернення до суду за захистом своїх трудових прав.

Отже, суд першої інстанції повно та всебічно з'ясував обставини справи, зібраним доказам дав належну оцінку та прийшов до правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2

Доводи апеляційної скарги висновки суду не спростовують.

Постановлене судом рішення відповідає вимогам матеріального та процесуального закону й не може бути скасованим з підстав, що наведені в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 -відхилити.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 27 липня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 20 днів з моменту проголошення шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий

Судді