Справа № 275/351/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2015 року

Брусилівський районний суд Житомирської області в складі:

головуючого - судді Грищенка М.В.,

при секретарі - Дубчак Н.В.,

за участі: позивачів ОСОБА_1, ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3, представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт.Брусилів Житомирської області справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, виконавчого комітету Осівецької сільської ради Брусилівського району Житомирської області про визнання заповіту недійсним,

ВСТАНОВИВ:

01 липня 2015 року ОСОБА_1, ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3, виконавчого комітету Осівецької сільської ради Брусилівського району Житомирської області про визнання заповіту недійсним, посвідченого 19 серпня 2011 року від імені матері позивачів ОСОБА_5 секретарем виконавчого комітету Осівецької сільської ради Брусилівського району Житомирської області.

В позовній заяві в обгрунтування позову зазначено, що 19 грудня 2014 року померла мати позивачів ОСОБА_5 Після смерті матері позивачі в установлений законом шестимісячний термін звернулися з заявою до приватного нотаріуса Брусилівського районного нотаріального округу Житомирської області ОСОБА_6 про прийняття спадщини та прийняли спадщину.

Заяву про прийняття спадщини після смерті спадкодавця також подала ОСОБА_3.

Після подання заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 їм від нотаріуса стало відомо, що відповідно до заповіту, посвідченого 19.08.2011 року секретарем виконавчого комітету Осівецької сільської ради Брусилівського району Житомирської області, спадкоємцем усього спадкового майна, яке залишилося після смерті ОСОБА_5, є ОСОБА_3.

Позивачі вважають, що заповіт, посвідчений 19.08.2011 року від імені ОСОБА_5 секретарем виконавчого комітету Осівецської сільської ради Брусилівського району Житомирської області, яким вона заповіла все своє майно ОСОБА_3, є недійсними з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.2 ст.1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

До висновку про те, що волевиявлення ОСОБА_5 при складанні заповіту не було вільним позивачі дійшли по тій причині, що відповідно до довідки виданої лікарем комунальної установи «Центральна районна лікарня» від 29.05.2015 року ОСОБА_5 на час складання заповіту була інвалідом 1 групи та мала діагноз: розсіяний енцефаломієліт, змішана форма прогресуючий перебіг, лівобічний геміпарез з вираженим порушенням функцій лівих кінцівок, що ускладнюється з 21.10.1994 року Джексонівською епілепсією та з 18.08.1998 року тривало депресивним синдромом з емоційно волевою нестійкістю, а тому, станом на 19.08.2011 року, мала стійкий розлад здоровя і тому не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними при посвідченні заповіту.

Крім того, на думку позивачів заповіт, який посвідчений 19.08.2011 року від імені ОСОБА_5 секретарем виконавчого комітету Осівецської сільської ради Брусилівського району Житомирської області, складений із порушенням вимог щодо його форми та посвідчення.

В ст.1251 ЦК України та п.2 розділу 1 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів України затверджених наказом МЮУ від 25.08.1994 року № 22/5 (із змінами та доповненнями ) передбачено, що якщо у населеному пункті де немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування.

Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів України затверджених наказом МЮУ від 25.08.1994 року № 22/5 (із змінами та доповненнями ) передбачено:

-в пункті 8 розділу 11 нотаріальні дії вчиняються в приміщенні виконавчого комітету сільської, селищної, міської Ради народних депутатів. В окремих випадках, коли громадянин не може зявитися в зазначене приміщення, а також коли того вимагають особливості посвідчуваної угоди, нотаріальні дії можуть бути вчинені поза вказаним приміщенням.

Якщо нотаріальна дія вчиняється поза приміщенням виконавчого комітету, то в посвідчувальному написі на документі і в реєстрі нотаріальних дій записується місце вчинення нотаріальної дії ( на дому, в лікарні, на підприємстві, установі організації та ін..) із зазначенням адреси, а також причини цього.

-в пункті 27 розділу 111 глави 1 заповіти, довіреності, що в нотаріальному порядку, подаються посадовій особі виконавчого комітету не менш, ніж у двох примірниках, один з яких залишається у виконавчому комітеті Ради народних депутатів.

-в пункті 33 розділу 111 глави 1 посадова особа виконавчого комітету посвідчує заповіти дієздатних громадян, складені відповідно до вимог статтей 541, 543 Цивільного кодексу і особисто подані ними посадовій особі виконавчого комітету.

Посвідчення заповітів через представників, а також заповіту від імені кількох осіб не допускається.

Як вбачається з тексту заповіту невідомо ким він був складений та в якому місці відбувалося його посвідчення.

Мати ОСОБА_5 не могла прибути до приміщення сільської ради, щоб самостійно скласти текст заповіту, а тим більше подати його секретарю сільської ради.

В судовому засіданні позивачі ОСОБА_2, ОСОБА_1 позов підтримали повністю з підстав, зазначених в позовній заяві, просили позов задовольнити, посилаючись на те, що їх мати ОСОБА_5 довгий час хворіла, була неадекватна, вона не могла самостійно приймати будь-яких рішень, не могла сама підписати заповіт.

Відповідачка ОСОБА_3 позов не визнала, в заперечення позову пояснила, що вона доглядала матір і мати їй сказала, що хоче скласти на неї заповіт і попросила відвезти в сільську раду. В сільській раді переконалися, що мати адекватна. Секретар сільської ради ОСОБА_4 надрукувала заповіт. Мати сама прочитала заповіт і сама його підписала.

Представник відповідача виконавчого комітету Осівецької сільської ради Брусилівського району Житомирської області ОСОБА_4 позов не визнала, в заперечення позову зазначила, що ОСОБА_3 привезла матір до сільради. Баба сама з паличкою зайшла до сільради, пояснила, що хоче скласти заповіт на свою дочку ОСОБА_3 ОСОБА_4 надрукувала заповіт і прочитала його вголос. Потім баба сама перечитала складений заповіт, сама підписала його і поставила підпис в книзі реєстрації нотаріальних дій. ОСОБА_5 була в нормальному адекватному стані, все розуміла.

Вислухавши пояснення позивачів ОСОБА_2, ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_3, представника відповідача виконавчого комітету Осівецької сільської ради Брусилівського району Житомирської області, дослідивши та оцінивши докази, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню повністю.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповіт є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт, згідно ст. 1234 ЦК України, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто.

За своєю юридичною природою заповіт є одностороннім правочином, який дійсний за умови додержання встановленої законом форми та змісту.

Стаття1247 ЦК України висуває такі вимоги до форми заповіту:

1) складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення;

2) має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 ЦК ( за дорученням заповідача його підписує інша особа, що засвідчується у відповідному порядку із зазначенням причин, за яких текст заповіту не міг підписати заповідач власноруч);

3) має бути посвідчений нотаріусом або уповноваженою на це посадовою, службовою особою відповідного органу місцевого самоврядування якщо у населеному пункті немає нотаріуса.

Відповідно до ст.1248 ЦК України при посвідченні заповіту нотаріусом, заповідач особисто подає йому написаний власноруч або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів заповіт. Але нотаріус може записати заповіт зі слів особи власноруч чи за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним.

Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках.

Відповідно частин 1,2 ст.1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це право, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо було встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Заповіт є одностороннім правочином, тому до нього застосовуються загальні положення про правочин та положення про недійсність правочинів, встановлених ст.ст.215-236 ЦК України.

Відповідно до частин 2, 4 ст.215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом ( нікчемний правочин).

У цьому разі визнання такого правочину недійсним не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Судом встановлено, що ОСОБА_5, яка проживала ІНФОРМАЦІЯ_1, померла 19 грудня 2014 року, місцем смерті є с.Осівці Брусилівського району. Після смерті ОСОБА_5 подали заяви про прийняття спадщини до приватного нотаріуса Брусилівського районного нотаріального округу ОСОБА_6 діти померлої ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3.

Після прийняття спадщини позивачам стало відомо, що 19 серпня 2011 року секретарем Осівецької сільської ради Брусилівського району Житомирської області ОСОБА_4 був посвідчений заповіт ОСОБА_5, згідно з яким ОСОБА_5 заповіла ОСОБА_3 житловий будинок, земельну ділянку та все своє майно, взагалі все, на що матиме право.

На підтвердження обставин, викладених в позовній заяві, за наявності яких заповіт може бути визнаний недійсним, позивачами була надана лише довідка лікаря комунальної установи «Центральна районна лікарня» Брусилівської районної ради ОСОБА_7, згідно з якою ОСОБА_5, інвалід 1-ої групи, спостерігалась в Брусилівській ЦРЛ з 10.07.1992 року з приводу: розсіяний енцефалоемеліт, змішана форма прогресуючий перебіг, лівобічний геміпарез з вираженим порушенням функцій лівих кінцівок, що ускладнюється з 21.10.1994 року Дженксонівською епілепсією та з 12.08.1998 року тривожно-депресивним синдромом з емоційно волевою нестійкістю.(а.с.21)

Дослідивши форму та зміст заповіту ОСОБА_5, оцінивши встановлені у судовому засіданні обставини складення та підписання вказаного заповіту, суд вважає, що заповіт ОСОБА_5 за формоюу та змістом, процедурою складення та посвідчення відповідає вимогам Цивільного кодексу України, Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів України затверджених наказом МЮУ від 25.08.1994 року № 22/5, яка була чинною на час посвідчення оспорюваного заповіту.

З розяснень Пленуму Верховного суду України, які містяться в п.16 постанови від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вбачається, що правила ст.225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до ст. 145 Цивільного процесуального кодексу України зобовязаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визначення правочину недійсним із цих підстав вирішуються у урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до ст. 212 ЦПК України. При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів,на підставі ст. 225, ч.2 ст. 1257 ЦК України суд відповідно до ст. 145 ЦК України за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобовязаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Такий припис міститься і в п. 18 постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справі про спадкування» в якому зазначено, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він складений особою, яка через стійкий розлад здоровя не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу.

Відповідно до ст.10 ЦПК України сторони, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їхні права та обов'язки, попереджає про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, установлених ЦПК.

Статтею 57 ЦПК передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експерта.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч.2 ст.59 ЦПК України).

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Частиною першою ст.143 ЦПК України передбачено, що для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі.

Незважаючи на роз'яснення суду щодо необхідності призначення посмертної судово-психіатричної експертизи для встановлення психічного стану заповідача ОСОБА_5 в момент складання заповіту, позивачі відмовилися заявляти клопотання про призначення такої експертизи.

Також позивачі не заявляли клопотання про призначення почеркознавчої експертизи для вирішення питання про вчинення підпису заповіту особисто заповідачем ОСОБА_5 чи іншою особою.

Згідно зі ст.212 ЦПК суд оцінює докази за своїх внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд аналізує і оцінює докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв'язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін.

Позивачами не підтверджено належними та допустимими доказами наведених в позовній заяві обставин про те, що заповідач ОСОБА_5 в момент складання заповіту не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними, та що вона особисто не підписувала заповіт.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За таких встановлених судом обставин відсутні передбачені ст.215 ЦК України підстави для визнання недійсним оспорюваного заповіту, оскільки судом не встановлено, що волевиявлення заповідача ОСОБА_5 не було вільним і не відповідало її волі.

З огляду на наведе в задоволенні позову слід відмовити в звязку з недоведеністю.

Відповідно до ст.88 ЦПК України понесені позивачами судові витрати з відповідачів не відшкодовуються. Відповідачами ОСОБА_3, виконавчим комітетом Осівецької сільської ради Брусилівського району Житомирської області документально не підтверджені понесені ними судові витрати, відшкодування яких може бути присуджено з позивачів.

На підставі викладеного, керуючись статтями 10, 11, 60, 88, 209, 212-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, виконавчого комітету Осівецької сільської ради Брусилівського району Житомирської області про визнання заповіту недійсним відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу до апеляційного суду Житомирської області через Брусилівський районний суд Житомирської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя М. В. Грищенко