Справа № 381/914/14-ц Головуючий у І інстанції Соловей Г. В.
Провадження № 22-ц/780/5315/15 Доповідач у 2 інстанції Іванова І. В.
Категорія 20 20.10.2015
УХВАЛА

Іменем України

20 жовтня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого - Іванової І.В.,

суддів - Сліпченка О.І., Олійника В.І.

при секретарі - Токар Т.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 29 липня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, Треті особи - Комунальне підприємство Фастівської міської ради "Фастівське МБТІ", Головне управління юстиції в Київській області, Фастівська державна нотаріальна контора про визнання договору дарування частково недійсним,-

в с т а н о в и л а :

У лютому 2014 року позивачі звернулися до суду з позовною заявою до відповідачки про визнання договору дарування від 09.07.1991 року частково недійсним, посилаючись на те, що їм належить по 1/6 частині житлового будинку з надвірними спорудами розміщеному в АДРЕСА_1, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 22.08.1987 року. Інша 1/6 частина вказаного будинку належить відповідачці на підставі договору дарування від 09.07.1991 року. Просять суд визнати частково недійсним вказаний договір дарування в зв'язку з невідповідністю житлової площі будинку вказаної Фастівським МБТІ при укладанні спірного договору.

Відповідачка проти позову заперечувала, просила суд відмовити в задоволенні позову, як безпідставного та необґрунтованого та подала заяву про застосування строку позовної давності.

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 29 липня 2015 року у справі у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивачі подали апеляційну скаргу, просять рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Посилається, що суд не врахував того, що про існування договору дарування позивачу стало відомо лише у лютому 2008 року під час розгляду справи про припинення права власності на частку в спільному майні з виплатою грошової компенсації і лише після скасування у травні 2012 року рішення суду у вказаній справі вони дізнались про порушення їх прав, тому вважають строки позовної давності необхідно починати обраховувати саме з травня 2012 року. Крім того, апелянти послались, що рішення суду не містить висновків щодо того чи порушено право позивачів за захистом якого вони звернулись до суду.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає за необхідне її відхилити.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

За змістом ст. ст. 256, 257, 267 ЦК України право особи на звернення до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу обмежується позовною давністю. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності.

Однак сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачам по справі належить по 1/6 частині житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться в м.Фастові по вул.Строкова, 31 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 22.08.1987 року (а.с.13).

Також, 1/6 частину вказаного будинку успадкував ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 29.06.1991 року, яку в подальшому 09 липня 1991 року він подарував відповідачці ОСОБА_4 (а.с.9,10,14).

Позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3, звернулися до суду з даним позовом посилаючись на те, що при укладенні спірного договору купівлі продажу між ОСОБА_5 та відповідачем, нотаріусом не вірно було зазначено розмір жилої площи даного будинку, а саме в свідоцтві про право на спадщину за законом, на підставі якого належала 1/6 частина будинку ОСОБА_5, зазначено 28,2 кв.м., а в договорі даруванні від 09.07.1991 року жила площа будинку зазначена 73,2 кв.м.

Проте, як вбачається з матеріалів справи договір дарування, який є предметом спору, укладено 09 липня 1991 року. Позивачі звернулися до суду за захистом свого порушеного права 19.02.2014 року, при цьому вважали, що строк пропущений з поважних причин.

Суд першої інстанції, відмовляючи в позові, виходив з того, що в лютому 2008 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулись до суду з позовом до ОСОБА_4 про припинення права на частку у спільному майні. 21.01.2009 року під час розгляду даної справи ними було збільшено позовні вимоги і вони крім того, просили суд визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 29.06.1991 року ОСОБА_5 та визнати частково недійсним договір дарування, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 09.07.1991 року, який є предметом даної справи. Підставою визнання недійсності також вказували не відповідність жилої площі будинку.

Рішенням Фастівського міськрайонного суду від 10.02.2009 року позов було задоволено і визнано частково недійсним свідоцтво про право на спадщину на ім'я ОСОБА_5 від 09.07.1991 року, визнано частково недійсним спірний договір дарування, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 09.07.1991 року, припинено право власності ОСОБА_4 на 1/6 частину будинку .

Після апеляційного оскарження 30.06.2009 року Ухвалою Апеляційного суду Київської області рішення Фастівського міськрайонного суду від 10.02.2009 року було скасовано та справу направлено на новий розгляд.

В указаній Ухвалі апеляційним судом було зазначено, що в частині визнання свідоцтва про право на спадщину та договору дарування судом в порушення вимог ст.75 ЦК України (в ред.1963 р) не застосовано позовну давність.

В подальшому під час нового розгляду вказаної справи в 2010 році позивачі уточнили позовні вимоги, залишаючи одну вимогу - припинити право власності ОСОБА_4 на 1/6 частину будинку.

Таким чином, позовні вимоги в частині визнання свідоцтва про право на спадщину та договору дарування залишились без розгляду.

Отже, позивачам під час розгляду вищезазначеної справи, ще у 2009 році були відомі факти та певні обставини на які вони посилаються при розгляді даної справи.

Зазначені обставини підтверджені матеріалами справи та не оспорюються сторонами.

Вирішуючи вказаний спір та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з підстав спливу позовної давності.

Колегія суддів погоджується із таким висновком, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 179 ЦПК України, предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Заперечуючи проти позовних вимог по справі, відповідачка вважає, що позивачами пропущений строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Вказуючи поважність причин пропущення строку позовної давності апелянти зазначали, що про існування спірного договору їм стало відомо у лютому 2008 року, проте їх право було порушено у 2012 році після скасування рішення суду про припинення права власності відповідачки на частку в спільному майні з виплатою грошової компенсації, що суд не врахував.

Проте, причини пропуску строку позовної давності, зазначені позивачами, на думку колегії суддів поважними визнати не можливо, оскільки з матеріалів справи вбачається, що позивачі з такими позовними вимогами звертались ще у 2008 році, вважаючи що їх права вказаним договором дарування порушені. В подальшому під час зміни позовних вимог, ці вимоги залишились без розгляду.

Відповідно до ч.1 ст.256 ЦК України залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності.

Як вбачається з матеріалів справи з позовом до відповідачки позивачі звернулися у лютому 2014 року, тобто з пропуском строку позовної давності.

Відповідно до ч.4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якого заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

В суді першої інстанції відповідачкою була подана заява про застосування наслідків спливу строку позовної давності, яка наявна в матеріалах справи.

Таким чином, вирішуючи спір суд першої інстанції, з'ясувавши що є підстави для задоволення позову та перевіривши коли у позивачів виникло право на звернення до суду з даним позовом, правильно прийшов до висновку, що позивачі пропустили строк позовної давності, звернувшись до суду із даним позовом.

Таким чином, рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права і передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному розгляді не встановлено.

Керуючись ст.ст. 308,314,315 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 29 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий :

Судді :