Справа № 199/3946/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

28 жовтня 2015 року м. Дніпропетровськ

Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

Головуючий суддя Сенчишин Ф.М.

При секретарі Карабань А.Є.

За участю позивача ОСОБА_1

представника відповідачів ОСОБА_2

представника третьої особи ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за обєднаними в одне провадження позовними вимогами ліквідатора банкрута - фізичної особи-підприємця ОСОБА_4, арбітражного керуючого ОСОБА_1, третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог, ОСОБА_4, до ОСОБА_5 та ОСОБА_6, третя особа на стороні відповідачів, яка не заявляє самостійних вимог, Орган опіки та піклування Виконавчий комітет Амур-Нижньодніпровської районної у м. Дніпропетровську ради, про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним із застосуванням наслідків недійсності та витребування майна з чужого незаконного володіння і зустрічними позовними вимогами ОСОБА_6 та ОСОБА_5 до ліквідатора банкрута - фізичної особи-підприємця ОСОБА_4, арбітражного керуючого ОСОБА_1, треті особи на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог, ОСОБА_7, Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк», приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_8, про визнання договору купівлі-продажу квартири дійсним, визнання добросовісними набувачами квартири та визнання права власності на квартиру,

В С Т А Н О В И В:

Ліквідатор банкрута - фізичної особи-підприємця ОСОБА_4, арбітражний керуючий ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, за яким просить суд:

-визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири № 92 по вул. Білостоцького, б. 36, в м. Дніпропетровську, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 і ОСОБА_6, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_8, реєстр № 3025 від 04 листопада 2011 року, із застосуванням наслідків недійсності;

-витребувати з чужого незаконного володіння квартиру, що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Білостоцького, б. 36, кв. 92 від ОСОБА_5 та ОСОБА_6.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що постановою Господарського суду Харківської області від 26 квітня 2009 року ФО-П ОСОБА_4 визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру, ліквідатором призначено арбітражного керуючого ОСОБА_9 Надалі ухвалою Господарського суду від 19 вересня 2012 року арбітражного керуючого ОСОБА_9 звільнено від виконання обовязків ліквідатора ФО-П ОСОБА_4, ліквідатором банкрута призначено арбітражного керуючого ОСОБА_10, а ухвалою Господарського суду від 24 березня 2014 року арбітражного керуючого ОСОБА_10 звільнено від виконання обовязків ліквідатора ФО-П ОСОБА_4 і ліквідатором банкрута призначено арбітражного керуючого ОСОБА_1 На день визнання банкрутом ФО-П ОСОБА_4 мала у власності квартиру № 92, загальною площею 118,3 кв. м., житловою площею 65,9 кв. м., по вул. Білостоцького, буд. 36, у м. Дніпропетровськ, яка є предметом застави згідно іпотечного договору № 360 від 27 квітня 2006 року, укладеного з Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк») на забезпечення зобовязань за Договором кредиту № 09.2/181-6 від 27 квітня 2006 року та за Договором кредиту № 40/560-4 від 09 жовтня 2004 року. Зазначена квартира була включена ліквідатором ОСОБА_9 до ліквідаційної маси банкрута. 09 серпня 2011 року товарною біржею «Правопорядок» було проведено аукціон з продажу нерухомого майна банкрута зазначеної квартири, за результатами якого був складений протокол аукціону №1 від 09 серпня 2011 року. Згідно вказаного протоколу, майно було продано за стартовою (початковою) ціною, яка складала 253000 грн. Після проведення аукціону 06 вересня 2011 року між ліквідатором банкрута ФО-П ОСОБА_4 - арбітражним керуючим ОСОБА_9 та ОСОБА_7 було укладено договір купівлі-продажу зазначеної квартири, який посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_11 та зареєстровано у реєстрі за № 1793. Надалі квартира була реалізована ОСОБА_7 шляхом укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна з ОСОБА_5 та ОСОБА_6, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_8 за реєстром № 3025 від 04 листопада 2011 року. Вказана квартира у власності ОСОБА_5 та ОСОБА_6 перебуває до цього часу. У звязку з тим, що договір купівлі-продажу чотирьохкімнатної квартири 06 вересня 2011 року між ліквідатором банкрута ФО-П ОСОБА_4 арбітражним керуючим ОСОБА_9 та ОСОБА_7 було укладено з порушенням приписів діючого законодавства щодо порядку проведення аукціону при процедурі банкротства, пріоритетного забезпечення вимоги заставодержателя - AT «Укрсоцбанк» за рахунок коштів, отриманих від реалізації заставного майна банкрута, чим завдано значних збитків, заставодержатель та ліквідатор-арбітражний керуючий звернулися за захистом порушених прав до господарського суду Харківської області і ухвалою цього суду від 20 серпня 2014 року зазначений договір купівлі-продажу квартири визнано недійсним. Враховуючи вище зазначене, ОСОБА_7 не набула право власності за договором купівлі-продажу від 06 вересня 2011 року, у зв'язку з чим вона не мала права здійснювати подальше розпорядження квартирою та відчужувати її ОСОБА_5 та ОСОБА_6 Позивач стверджує, що спірна квартира була реалізована ліквідатором банкрута ФО-П ОСОБА_4 - арбітражним керуючим ОСОБА_9 шляхом укладення договору купівлі-продажу квартири з ОСОБА_7 В, який був визнаний недійсним, а отже вибула з володіння власника ФО-П ОСОБА_4 не з волі самого власника, що дає право ФО-П ОСОБА_4 витребувати майно від набувача ОСОБА_5 та ОСОБА_6 Витребування квартири необхідне для подальшої її реалізації та задоволення вимог заставного кредитора - ПАТ «Укрсоцбанк».

ОСОБА_5 та ОСОБА_6 звернулися до суду з зустрічним позовом до ліквідатора банкрута - фізичної особи-підприємця ОСОБА_4, арбітражного керуючого ОСОБА_1, за яким просять суд:

-визнати дійсним договір купівлі-продажу квартири від 04 листопада 2011 року, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_6, ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_8 та зареєстрований в реєстрі за № 3025;

-визнати ОСОБА_6 та ОСОБА_5 добросовісними набувачами квартири № 92, що розташована в будинку № 36 по вул. Білостоцького м. Дніпропетровську;

-визнати за ОСОБА_6 та ОСОБА_5 право власності на квартиру № 92, що розташована в будинку № 36 по вул. Білостоцького м. Дніпропетровську;

Зустрічні позовні вимоги обґрунтовуються тим, що 04 листопада 2011 року між ОСОБА_12 та ОСОБА_6 та ОСОБА_5 було укладено договір купівлі-продажу квартири, який посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_8 та зареєстровано в реєстрі за № 3025. Відповідно до п. 1 договору, ОСОБА_13 продала, а ОСОБА_6 та ОСОБА_5 купили належну ОСОБА_13 на праві приватної власності квартиру за № 92 в будинку за номером 36, що на вулиці Білостоцького у місті Дніпропетровську. Вказана квартира, на момент посвідчення договору купівлі-продажу належала ОСОБА_13 на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 06 вересня 2011 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області ОСОБА_11, за реєстровим № 1793. Право власності за ОСОБА_13 також зареєстровано 06 вересня 2011 року в Державному реєстрі правочинів за № 4623689 (номер витягу: 1.346023, бланк серії ТЄ №188229) та 26 жовтня 2011 року в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстровим номером: 14445694 (номер витягу: 31804110, БЛАНК серії СЕВ №562056). Таким чином, на момент укладання вказаного договору купівлі-продажу квартири, ОСОБА_13 мала зареєстроване в установленому законом порядку право власності на дану квартиру, внаслідок чого 04 листопада 2011 року за ОСОБА_6 та ОСОБА_5 в Державному реєстрі правочинів за № 4721862 (номер витягу: 10600705, бланк серії ТУ №860471) було зареєстроване право власності на дану квартиру, про що 10 листопада 2011 року був виданий витяг про державну реєстрацію прав за реєстровим номером: 14445694 (номер витягу 31995347. бланк серії СЕВ №561559). Відповідно до п.п. 3, 4 ст. 334 ЦК України право власності у відповідачів виникло з моменту державної реєстрації, тобто з 10 листопада 2011 року. На теперішній час ліквідатор банкрута - фізичної особи-підприємця ОСОБА_4, арбітражний керуючий ОСОБА_1 не визнає права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_6 та ОСОБА_5, про що свідчить позов стосовно визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним та витребування майна з чужого незаконного володіння. Стаття 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускає позбавлення особи свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнає право держави на здійснення контролю за використанням власності у відповідності з загальними інтересами або для забезпечення податків, інших зборів чи штрафів. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплені у ч. 4 ст. 41 Конституції України, яка передбачає, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом, є однією із загальних засад цивільного законодавства. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Право власності ОСОБА_6 та ОСОБА_5 на спірну квартиру виникло 10 листопада 2011 року - з моменту державної реєстрації договору купівлі-продажу, в установленому законом порядку. Цей договір було укладено з дотриманням вимог цивільного законодавства, зобовязання покупців за договором виконані в повному обсязі. Під час підписання договору купівлі-продажу квартири, продавець ОСОБА_13 гарантувала, що квартира, яка є предметом договору, на момент укладання та підписання договору нікому іншому не продана, не подарована, як внесок до статутного фонду не передана, не використовується як юридична адреса, не суперечить правам та інтересам неповнолітніх, малолітніх та непрацездатних дітей, не відчужена іншим способом, не заставлена, у податковій заставі не перебуває..., а також прав щодо неї у третіх осіб (в числі за договорами найму чи шлюбними контрактами) як в межах, так і за межами України немає, що і було підтверджено нотаріусом під час посвідчення угоди купівлі-продажу квартири, шляхом отримання відповідного витягу з електронного реєстру обтяжень. Таким чином, позивачі на момент укладання договору не знали і не могли знати що продавець ОСОБА_13 має будь-які зобовязання за попереднім договором купівлі-продажу даного майна. Є очевидним, що подружжя ОСОБА_5 придбало житло на законних підставах, майно не було загублене попередніми власниками, не було викрадене у попередніх власників, не вибуло з володіння у попередніх власників не з їхньої волі іншим шляхом, майно було придбано Позивачами за відплатним договором, обовязки за яким відповідачами виконано в повному обсязі, про наявність обтяжень щодо квартири та наявність прав третіх осіб на не житло відповідачам ані продавцем ОСОБА_13, ані іншими особами не повідомлялося, претензій третіх осіб не заявлялося, а отже відповідачі є добросовісними набувачами спірного майна. Крім того, у придбаній квартирі окрім відповідачів зареєстровані та проживають їх неповнолітні діти ОСОБА_14, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_15, ІНФОРМАЦІЯ_2,

Ухвалою суду від 31 серпня 2015 року зустрічні позовні вимоги ОСОБА_5 та ОСОБА_6 прийняті до спільного розгляду з первісним позовом ліквідатора банкрута - фізичної особи-підприємця ОСОБА_4, арбітражного керуючого ОСОБА_1

В судовому засіданні ліквідатор банкрута - фізичної особи-підприємця ОСОБА_4, арбітражний керуючий ОСОБА_1 підтримав в повному обсязі власні вимоги та доводи позовної заяви, на яких вони ґрунтуються. Заперечив проти задоволення зустрічних позовних вимог в повному обсязі, оскільки визнання договору дійним не є визначеним Цивільним кодексом України способом захисту порушеного права та визнання добросовісним набувачем. Крім цього, ОСОБА_6 та ОСОБА_5 вже зверталися до суду з позовними вимогами про визнання договору купівлі-продажу дійсним, визнання їх добросовісними набувачами та визнання права власності на квартиру і у задоволенні позовних вимог рішенням Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 жовтня 2014 року було відмовлено. Стверджує, що після набрання вказаним рішенням законної сили відповідачі не мають права звертатися до суду з такими ж позовними вимогами.

Представник відповідачів ОСОБА_2 в суді підтримала в повному обсязі зустрічні позовні вимоги та фактичні обставини, на яких вони ґрунтуються. Проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 заперечила в повному обсязі з підстав, викладених у зустрічному позові.

Представник Органу опіки та піклування Виконавчого комітету Амур-Нижньодніпровської районної у м. Дніпропетровську ради, ОСОБА_3 в суді заперечив проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та підтримав зустрічні позовні вимоги ОСОБА_6 і ОСОБА_5, оскільки це відповідає інтересам дітей, які на законних підставах мешкають в спірній квартирі.

Відповідачка ОСОБА_7, а також треті особи ОСОБА_4, ПАТ «Укрсоцбанк» і приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_8, належним чином та завчасно сповіщені про час та місце розгляду справи, в судове засідання не зявилися, про причини неявки суд не повідомили. За ухвалою суду справа розглянута за їх відсутності.

На підставі досліджених доказів судом встановлені наступні фактичні обставини.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 20 серпня 2014 року (а.с. 13-16) у справі № Б-50/84-09 за заявою фізичної особи підприємця ОСОБА_4 про визнання банкрутом встановлені наступні фактичні обставини, які згідно вимог ч. 3 ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню.

Так, господарський суд встановив, що постановою Господарського суду Харківської області від 26 квітня 2010 року фізичну особу підприємця ОСОБА_4 визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру. Призначено ліквідатором банкрута арбітражного керуючого ОСОБА_9 , до якого перейшло право розпорядження майном банкрута.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 19 вересня 2012 року звільнено арбітражного керуючого ОСОБА_9 від виконання обовязків ліквідатора банкрута і призначено ліквідатором арбітражного керуючого ОСОБА_10

Під час виконання ОСОБА_9 своїх обовязків в якості ліквідатора банкрута, майно банкрута чотирьохкімнатна квартира АДРЕСА_2, що є предметом іпотеки за іпотечним договором № 360 від 27 квітня 2004 року укладеного боржником із Акціонерним комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк») на забезпечення зобовязань за договором кредиту № 09.2/181-6 від 27 квітня 2006 року та договором кредиту № 40/560-4 від 09 жовтня 2014 року була включена до ліквідаційної маси.

09 серпня 2011 року Товарною біржею «Правопорядок» було проведено аукціон з продажу вищевказаного майна банкрута, за результатами якого було складено протокол аукціону № 1 від 09 серпня 2011 року. Згідно протоколу аукціону майно продане за стартовою (початковою) ціною, яка складала 253000 грн., переможцем аукціону стала ОСОБА_7.

Після проведення аукціону 06 вересня 2011 року між ліквідатором банкрута фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 арбітражним керуючим ОСОБА_9 та ОСОБА_7 на підставі протоколу № 1 проведення аукціону на ТБ «Правопорядок» від 09 серпня 2011 року було укладено договір купівлі-продажу зазначеної квартири. Договір посвідчений приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_16 та зареєстрований у реєстрі за № 1793.

Відчужена квартира належала ОСОБА_4 як фізичній особі на підставі свідоцтва про право власності, виданого 11 квітня 2006 року Виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради, що підтверджується Інформацією з Реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с. 21-26).

Згідно копії договору купівлі-продажу квартири (а.с. 105-106), укладеного 04 листопада 2011 року та посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_8 за реєстром № 3025, ОСОБА_7 зазначену квартиру продала ОСОБА_5 та ОСОБА_6.

За копією витягу про державну реєстрацію прав (а.с. 108), ОСОБА_5 та ОСОБА_6 своє право спільної часткової власності на квартиру зареєстрували 10 листопада 2011 року.

Відповідачі залишаються зареєстрованими власниками квартири і на час розгляду справи в суді, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 225-226) а також копією Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с. 227-233).

З довідки про склад сімї відповідачів (а.с. 224) вбачається, що на час розгляду справи в суді в зазначеній квартирі зареєстровані відповідачі ОСОБА_5 і ОСОБА_6 а також їх неповнолітні діти: ОСОБА_14, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_15, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Вирішуючи позовні вимоги ліквідатора банкрута - фізичної особи-підприємця ОСОБА_4, арбітражного керуючого ОСОБА_1 в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири № 92 по вул. Білостоцького, б. 36, в м. Дніпропетровську, укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 і ОСОБА_6 із застосуванням наслідків недійсності, суд виходить з того, що вищезазначеною ухвалою Господарського суду Харківської області від 20 серпня 2014 року (а.с. 13-16) договір купівлі-продажу спірної квартири, укладений 06 вересня 2011 року між ліквідатором банкрута фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 арбітражним керуючим ОСОБА_9 та ОСОБА_7, за яким остання набула у власність спірну квартиру, визнано недійсним.

Суд, керуючись вимогами ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, враховує правовий висновок, викладений Верховним судом України у постанові № 6-95цс13 від 18 вересня 2013 року, згідно якого за загальним правилом ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 13, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Відповідно до ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Згідно зі ст. 330 ЦК України майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Право особи, яка вважає себе власником майна, не підлягає захистові шляхом задоволення позову до чергового добросовісного набувача з використанням правового механізму, установленого ст. ст. 215, 216 ЦК України. Норма ч. 1 ст. 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України.

Суд також враховує розяснення, викладені Пленумом Верховного Суду України у п. 26 своєї постанови № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», за якими особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину.

Сторонами оспорюваного правочину є ОСОБА_7 як продавець і ОСОБА_5 та ОСОБА_6 як покупці.

Позовні вимоги ОСОБА_1 в цій частині предявляються лише до покупців ОСОБА_5 та ОСОБА_6, а до продавця ОСОБА_7, яка приймає участь у розгляді справи у якості третьої особи, не предявляються.

Оскільки позовні вимоги в цій частині предявлені не до всіх належних відповідачів, а також з урахуванням того, що норма ч. 1 ст. 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі та відсутності правових підстав для задоволенню позовів власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину, позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Вирішуючи позовні вимоги ліквідатора банкрута - фізичної особи-підприємця ОСОБА_4, арбітражного керуючого ОСОБА_1 в частині витребування з чужого незаконного володіння квартири, суд виходить з того, що оскільки перший правочин з двох правочинів щодо відчуження спірної квартири визнаний судом недійсним, обраний позивачем спосіб захисту порушеного права предявлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтею 388 ЦК України, є належним.

За ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:

1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;

2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;

3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

За запереченнями представника відповідачів ОСОБА_2, останні є добросовісними набувачами квартири, і тому квартира не може бути в них витребувана.

Як розяснив Пленум Верховного Суду України у п. 10 своєї постанови № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до частини пятої статті 12 ЦК добросовісність набувача презюмується. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна.

Зі змісту договору купівлі-продажу квартири вбачається, що під час підписання договору купівлі-продажу квартири, продавець ОСОБА_13 гарантувала, що квартира, яка є предметом договору, на момент укладання та підписання договору нікому іншому не продана, не подарована, як внесок до статутного фонду не передана, не використовується як юридична адреса, не суперечить правам та інтересам неповнолітніх, малолітніх та непрацездатних дітей, не відчужена іншим способом, не заставлена, у податковій заставі не перебуває..., а також прав щодо неї у третіх осіб (в числі за договорами найму чи шлюбними контрактами) як в межах, так і за межами України немає. На момент укладення договору купівлі-продажу ОСОБА_7 мала зареєстроване у встановленому законом порядку право власності на квартиру, яка не знаходилася під арештом або в заставі,що було підтверджено нотаріусом під час посвідчення договору купівлі-продажу квартири шляхом отримання відповідного витягу з електронного реєстру обтяжень.

Суду не надавалися докази на підтвердження того, що ОСОБА_5 чи ОСОБА_6 знали, чи могли знати про те, що ОСОБА_7 не мала права відчужувати квартиру. Таким чином судом встановлено, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6 дійсно є добросовісним набувачами спірної квартири.

Суд, керуючись вимогами ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, враховує правовий висновок, викладений Верховним судом України у постанові № 6-1203цс15 від 16 вересня 2015 року, згідно якого стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до статей 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України повязується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Указана норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав його, не з їхньої волі іншим шляхом. За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можуть мати місце за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність в діях власника волі на передачу майна іншій особі виключає можливість його витребування від добросовісного набувача. Отже, вирішуючи спір про витребування майна з чужого незаконного володіння, суди повинні були встановити, чи вибуло спірне майно з володіння власників у силу обставин, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України, зокрема чи з їхньої волі вибуло це майно з їх володіння.

Ліквідатор банкрута - фізичної особи-підприємця ОСОБА_4, арбітражний керуючий ОСОБА_1 стверджує, що оскільки спірна квартира була реалізована ліквідатором банкрута ФО-П ОСОБА_4 - арбітражним керуючим ОСОБА_9, шляхом укладення договору купівлі-продажу квартири з ОСОБА_7 В, який був визнаний недійсним, отже квартира вибула з володіння власника ФО-П ОСОБА_4 не з волі самого власника, що дає право ФО-П ОСОБА_4 витребувати майно від набувача ОСОБА_5 та ОСОБА_6

Таке твердження судом відхиляється з наступних підстав.

Позивач арбітражний керуючий ОСОБА_1 є ліквідатором ФОП ОСОБА_4 на підставі ухвали Господарського суду Харківської області від 24 березня 2014 року (а.с. 43-44).

До суду позивач звернувся саме в такому статусі, обґрунтувавши його положеннями Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом».

За ч. 1 ст. 41 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (в редакції, чинній на час подання позову до суду та на час розгляду справи в суді), ліквідатором є фізична особа, яка відповідно до судового рішення господарського суду організовує здійснення ліквідаційної процедури боржника, визнаного банкрутом, та забезпечує задоволення вимог кредиторів у встановленому цим Законом порядку.

Як передбачено частиною другою вказаної норми, ліквідатор з дня свого призначення здійснює, в тому числі, такі повноваження:

- приймає до свого відання майно боржника, забезпечує його збереження;

- виконує функції з управління та розпорядження майном банкрута;

- виконує повноваження керівника (органів управління) банкрута;

- подає до суду заяви про визнання недійсними правочинів (договорів) боржника;

- вживає заходів, спрямованих на пошук, виявлення та повернення майна банкрута, що знаходиться у третіх осіб;

- продає майно банкрута для задоволення вимог, внесених до реєстру вимог кредиторів, у порядку, передбаченому цим Законом;

Відповідно до частини третьої зазначеної статті, з дня призначення ліквідатора до нього переходять права керівника (органів управління) юридичної особи - банкрута.

Таким чином, позивач не є в суді процесуальним представником первісного власника квартири ОСОБА_4 як фізичної особи, а не фізичної особи - підприємця, і лише здійснює повноваження, визначені ч. 2 ст. 41 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», в тому числі з управління та розпорядження майном банкрута, продажу майна банкрута для задоволення вимог, внесених до реєстру вимог кредиторів, вжиття заходів, спрямованих на пошук, виявлення та повернення майна банкрута, що знаходиться у третіх осіб.

Такі ж повноваження ліквідатора банкрута були передбачені ст. 25 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» в редакції, чинній на час першого відчуження квартири.

Сам по собі факт реалізації майна банкрута його ліквідатором не є свідченням того, що майно вибуло з володіння власника не з його волі, оскільки ліквідатор боржника за вищенаведених є особою, повноважною здійснювати відчуження такого майна.

Суд враховує, що первісний договір купівлі-продажу квартири було визнано господарським судом недійсним з підстав, передбачених спеціальної нормою ч. 11 ст. 17 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (в редакції чинній на відповідний період), за якою угода боржника, у тому числі та, що укладена до винесення господарським судом ухвали про санацію, може бути визнана господарським судом за заявою керуючого санацією відповідно до цивільного законодавства недійсною, якщо … угода укладена боржником із заінтересованими особами і в результаті якої кредиторам завдані чи можуть бути завдані збитки. Господарським судом в обґрунтування недійсності договору купівлі-продажу не було встановлено, що квартира була відчужена за відсутності волевиявлення ліквідатора банкрута.

Оскільки квартира була відчужена саме ліквідатором банкрута, який мав відповідні повноваження на розпорядження майном банкрута, і таке відчуження відповідало волі останнього, новий ліквідатор не може посилатися на відсутність відповідного волевиявлення в обґрунтування своїх вимог.

Судом встановлена відсутність визначних ч. 1 ст. 388 ЦК України обставин, за яких майно може бути витребуване від добросовісного набувача, і на підставі викладеного у задоволенні позовних вимог в цій частині також слід відмовити.

Вирішуючи зустрічні позовні вимоги ОСОБА_6 та ОСОБА_5 про визнання договору купівлі-продажу квартири дійсним, визнання добросовісними набувачами квартири та визнання права власності на квартиру суд враховує той факт, що останні вже зверталися до суду з такими позовними вимогами (а.с. 197-199) і рішенням Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 жовтня 2014 року у їх задоволенні було відмовлено в повному обсязі (а.с. 111-114). Разом з тим, зазначені позовні вимоги за попереднім позовом предявлялися до ОСОБА_7, яка не є відповідачем за зустрічним позовом в цій справі. За таких обставин визначені ч. 2 ст. 223, п. 2 ч. 1 ст. 205 ЦПК України перешкоди для вирішення зустрічних позовних вимог ОСОБА_6 та ОСОБА_5 і відповідні заперечення ОСОБА_1 судом відхиляються.

Вирішуючи зустрічні позовні вимоги ОСОБА_6 та ОСОБА_5 про визнання договору купівлі-продажу квартири дійсним, суд виходить з того, що такі позовні предявлені до ліквідатора банкрута - фізичної особи-підприємця ОСОБА_4, арбітражного керуючого ОСОБА_1, який не є стороною зазначеного договору купівлі-продажу. При цьому до сторони за договором продавця ОСОБА_7, яка залучена до участі у розгляді справи у якості третьої особи, такі позовні вимоги не предявляються. Оскільки позовні вимоги заявлені не до всіх осіб, які мають бути належними відповідачами, у задоволенні зустрічних позовних вимог в цій частині слід відмовити.

Вирішуючи зустрічні позовні вимоги ОСОБА_6 та ОСОБА_5 в частині визнання їх добросовісними набувачами квартири, суд виходить з того, що добросовісність набуття майна є обставиною, яка підлягає доказуванню при вирішенні позову про витребування майна на підставі ст. 388 ЦК України, і не є самостійним способом захисту порушеного права.

На підставі викладеного, у задоволення зустрічних позовних вимог в цій частині також слід відмовити.

Вирішуючи зустрічні позовні вимоги ОСОБА_6 та ОСОБА_5 в частині визнання за ними права власності на квартиру, суд виходить суд враховує розяснення, викладені Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 37 постанови № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», за якими з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність субєктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється, а не в тому разі, коли цими особами не виконується відповідне рішення суду, ухвалене раніше.

За п. 8 цієї ж постанови, відповідно до статей 330, 334 ЦК право власності на нерухоме майно, відчужене особою, яка не мала на це права, виникає у добросовісного набувача з моменту реєстрації права на таке майно, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу воно не може бути витребувано у нього. Виходячи зі змісту статті 330 ЦК, добросовісний набувач набуває право власності на майно і в тому разі, коли набрало законної сили рішення суду про відмову в задоволенні позову про витребування майна із чужого незаконного володіння, оскільки згідно з частиною другою статті 328 ЦК право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідачі як добросовісні набувачі, у яких права власності на квартиру виникло з визначених законом підстав, є зареєстрованими власниками квартири на час розгляду справи в суді і у витребуванні з їх володіння квартири судом відмовлено.

Не визнання ліквідатором банкрута - фізичної особи-підприємця ОСОБА_4, арбітражним керуючим ОСОБА_1 їх права власності на квартиру для них жодних правих наслідків не породжує та не жодним чином обмежує їх у реалізації своїх прав як власників майна.

За таких обставин, підстави для захисту судом їх прав шляхом визнання права власності відсутні і у задоволенні зустрічних позовних вимог в цій частині також слід відмовити.

Оскільки судом відмовлено в повному обсязі як у первісному, так і у зустрічному позові, понесені сторонами судові витрати на підставі ст. 88 ЦПК України розподіл між сторонами не підлягають.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 212, 214 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ліквідатора банкрута - фізичної особи-підприємця ОСОБА_4, арбітражного керуючого ОСОБА_1, третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог, ОСОБА_4, до ОСОБА_5 та ОСОБА_6, третя особа на стороні відповідачів, яка не заявляє самостійних вимог, Орган опіки та піклування Виконавчий комітет Амур-Нижньодніпровської районної у м. Дніпропетровську ради, про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним із застосуванням наслідків недійсності та витребування майна з чужого незаконного володіння відмовити в повному обсязі.

У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_6 та ОСОБА_5 до ліквідатора банкрута - фізичної особи-підприємця ОСОБА_4, арбітражного керуючого ОСОБА_1, треті особи на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог, ОСОБА_7, Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк», приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_8, про визнання договору купівлі-продажу квартири дійсним, визнання добросовісними набувачами квартири та визнання права власності на квартиру відмовити в повному обсязі.

На рішення може бути подана апеляційна скарга у Апеляційний суд Дніпропетровської області через Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Головуючий :