ВАСИЛЬКІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 362/3038/15-ц
Провадження № 2/362/1896/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 жовтня 2015 року Васильківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого - судді Медведєва К.В.,

при секретарі - Савчук Т.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Василькові Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Глевахівського селищного голови Жеребцова Валерія Володимировича, Глевахівської селищної ради Васильківського району Київської області, Комунального житлово-експлуатаційного підприємства Глевахівської селищної ради про поновлення на роботі, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом в якому, з урахуванням уточнень, просить: 1) визнати недійсним та скасувати розпорядження Глевахівського селищного голови від 29.04.2015 року за № 45 «Про звільнення з посади»; 2) визнати недійсним та скасувати розпорядження Глевахівського селищного голови від 29.04.2015 року за №44 «Про відкликання з відпустки»; 3) поновити на роботі незаконно звільненого ОСОБА_1 на посаді директора Комунального житлово-експлуатаційного підприємства Глевахівської селищної ради; 4) виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу на підставі та у порядку ст. 235 КЗпП України; 5) стягнути з Глевахівської селищної ради на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі двох посадових окладів позивача, що становить сумарно 11.692,00 грн.

Позивач в позові посилається на те, що між позивачем та Глевахівською селищною радою укладено, в особі її голови, було укладено контракт, відповідно до якого позивача було призначено на посаду директора КЖЕП Глевахівської селищної ради терміном з 02.01.2013 року по 02.01.2017 року.

Позивач зазначає, що 10.06.2015 року йому стало відомо, що ще 29.04.2015 року за №45 було прийнято розпорядження Глевахівського селищного голови, яким позивача звільнено з посади на підставі п. 10 ч. 4 ст. 42 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України. Разом з названим розпорядженням позивачу того ж дня було вручен копію розпорядження від 29.04.2015 року № 44 «Про відкликання з відпустки», про прийняття якого не знав ні позивач ні працівники відділу кадрів КЖЕП Глевахівської селищної ради, а тому протягом всього цього часу з квітня по червень проводилось табелювання позивача. Станом на час звернення до суду на підприємстві знаходиться трудова книжка позивача.

На думку позивача, спірні розпорядження від 29.04.2015 року №№ 44, 45 порушують право позивача на працю та вимоги діючого законодавства.

Позивач зазначає, що підставою для діяльності позивача на його посаді є саме контракт від 02.02.2013 року, який спірними розпорядженнями не розірваний, тобто є діючим. Крім того, в спірних розпорядженнях не йдеться про жодну з обставин, з якими законодавець пов'язує можливість звільнення відповідача, а тому Глевахівський селищний голова зловживає своїми правами.

Позивач зазначає, що приймаючи розпорядження №45 ще 29.04.2015 року Глевахівський селищний голова грубо порушив вимоги статті 47 КЗпП України. Трудова книжка позивачу не видана, не оформлена належним чином, будь-які виплати позивачу не нараховувались та не проводились. Крім того, вимоги ст. 44 КЗпП України не виконано.

Позивач вказує, що під час його звільнення порушено вимоги ст. 47 КЗПП України, оскільки про існування спірних наказів стало відомо позивачу лише 10.06.2015 року.

Також позивач посилається на те, що його було звільнено без погодження з органом профспілки, який діє на КЖЕП Глевахівської селищної ради і членом якого є позивач.

За твердженням позивач оскаржуване розпорядження №44 є також незаконним, оскільки на час його прийняття позивач перебував у відпустці, і зазначене вище розпорядження не було доведено до позивача жодним з можливих способів, і, відповідно, позивач на роботу не виходив і продовжував перебувати у відпустці.

Крім того, позивач зазначає, що прийняттям оскаржуваних розпоряджень Глевахівський селищний голова позивачу було завдано значних моральних страждань, які полягають у постійному страху залишитись без роботи, а відтак залишитись без засобів до існування, а також стресі пов'язаному з неможливістю на самореалізацію суспільно-корисною працею, що позбавляє позивача стану внутрішньої рівноваги та сенсу соціального буття і завдає почуття незахищеності перед свавіллям Глевахівського селищного голови. Завдана позивачу моральна шкода, відповідно вимагає від позивача додаткових значних зусиль для організації свого життя та подолання страху, стресу почуття незахищеності. Позивач зазначає, що як вбачається з контракту від 02.01.2013 року, Глевахівський селищний голова діяв від імені Глевахівської селищної ради, як представник власника, що ще раз підтверджує той факт, що моральна шкода має виплачуватись Глевахівською селищною радою.

Позивач та його представник позов підтримали, просили його задовольнити.

Глевахівський селищний голова Жеребцов Валерій Володимирович проти задоволення позову заперечив та вказав, що КЖЕП Глевахівської селищної ради має великі борги, примірника контракту укладеного з позивачем ні в селищній раді, ні у КЖЕП Глевахівської селищної ради немає, і розмір заробітної плати позивача є занадто високим. Також Глевахівський селищний голова Жеребцов Валерій Володимирович зазначив, що до селищного голови надходили звернення громадськості, депутатського корпусу, громадських організацій з проханням звільнити позивача, і за час роботи позивач жодного звіту про діяльність підприємства не надав.

Представник Глевахівської селищної ради Васильківського району Київської області проти задоволення позову заперечив.

Представник КЖЕП Глевахівської селищної ради зазначив, що підприємство права позивача не порушувало.

Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов наступних висновків.

Згідно ч. 3 ст. 10 та ч. 1 ст. 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

З огляду положень ст.ст. 57 і 58 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Судом встановлено, що 02.01.2013 року між Глевахівською селищною радою Васильківського району Київської області та ОСОБА_1 укладено Контракт з керівником Комунального житлово-експлуатаційного підприємства Глевахівської селищної ради (далі - Контракт).

За умовами Контракту ОСОБА_1 призначений на посаду директора Комунального житлово-експлуатаційного підприємства Глевахівської селищної ради на термін з 02.01.2013 по 02.01.2017 року (преамбула Контракту).

Згідно пунктів 5.2., 5.3., 5.4. Контракту передбачено підстави припинення контракту.

Відповідно до наказу по КЖЕП Глевахівської селищної ради від 22.04.2015 року № 79-к продовжено строк відпустки директору КЖЕП Глевахівської селищної ради ОСОБА_1 на 20 днів з 22.04.2015 року по 14.05.2015 року (включно) у зв'язку з хворобою. Підстава: листом непрацездатності серія АГЩ№203464.

Згідно табелю обліку робочого часу за квітень 2015 року ОСОБА_1 починаючи з 22.04.2015 року по кінець квітня перебував у відпустці, зокрема 29.04.2015 та 30.04.2015 року.

Розпорядженням Глевахівського селищного голови Жеребцовим В.В. від 29.04.2015 року № 44 «Про відкликання з відпустки» відкликано з відпустки директора КЖЕП Глевахівської селищної ради ОСОБА_1 з 29.04.2015 року по 30.04.2015 року в зв'язку з службовою необхідністю. Відповідно до відмітки на вказаному розпорядженні, останнє зареєстровано в КЖЕП Глевахівської селищної ради 10.06.2015 року вх. №132.

Розпорядженням Глевахівського селищного голови Жеребцовим В.В. від 29.04.2015 року № 45 «Про звільнення з посади» на підставі п. 10 ч. 4 ст. 42 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», керуючись п. 5 ч. 1 ст. 41 Кодексу Законів про працю України, звільнити директора КЖЕП Глевахівської селищної ради ОСОБА_1 з 29.04.2015 року. Відповідно до відмітки на вказаному розпорядженні, останнє зареєстровано в КЖЕП Глевахівської селищної ради 10.06.2015 року вх. №133.

Згідно ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Нормами ст. 232 КЗпП України встановлено порядок, що визначає які трудові спори підлягають безпосередньому розглядові у районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах

Згідно ч. 3 ст. 21 КЗпП України особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Щодо відкликання з відпустки, то відповідно до ч. 8 ст. 79 КЗпП України відкликання з щорічної відпустки допускається за згодою працівника лише для відвернення стихійного лиха, виробничої аварії або негайного усунення їх наслідків, для відвернення нещасних випадків, простою, загибелі або псування майна підприємства, установи, організації з додержанням вимог частини шостої цієї статті та в інших випадках, передбачених законодавством. У разі відкликання працівника з відпустки його працю оплачують з урахуванням тієї суми, що була нарахована на оплату невикористаної частини відпустки.

Згідно ч. 3 ст. 12 Закону України «Про відпустки» відкликання з щорічної відпустки допускається за згодою працівника лише для відвернення стихійного лиха, виробничої аварії або негайного усунення їх наслідків, для відвернення нещасних випадків, простою, загибелі або псування майна підприємства з додержанням вимог частини першої цієї статті та в інших випадках, передбачених законодавством. У разі відкликання працівника з відпустки його працю оплачують з урахуванням тієї суми, що була нарахована на оплату невикористаної частини відпустки.

Виходячи з вказаних норм права, для відкликання з відпустки необхідна наявність підстав, визначених в законі, після видання розпорядження про відкликання відпустки про таке розпорядження необхідно повідомити позивача про його відкликання з відпустки та необхідна згода на це безпосередньо позивача.

Суду не надано доказів наявності підстав для відкликання з відпустки, не надано доказів повідомлення позивача про відкликання відпустки та не надано доказів наявності згоди позивача про таке відкликання. Більш того, як видно безпосередньо з розпорядження від 29.04.2015 року № 44 «Про відкликання з відпустки», останнє надійшло до КЖЕП Глевахівської селищної ради лише 10.06.2015 року, що підтверджується вхідною реєстраційною відміткою КЖЕП Глевахівської селищної ради.

Відповідно, розпорядження від 29.04.2015 року № 44 «Про відкликання з відпустки» порушує вимоги ч. 8 ст. 79 КЗпП України, ч. 3 ст. 12 Закону України «Про відпустки», а тому підлягає визнанню недійсним та скасуванню.

Отже, позивач не може вважатися особою, яку відкликано з відпустки на підставі розпорядження від 29.04.2015 року № 44 «Про відкликання з відпустки» 29.04.2015 року.

Щодо звільнення з посади, то згідно п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України к рім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадк у припинення повноважень посадових осіб.

Згідно ч. 3 ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Виходячи з правового висновку, викладеного в п. 17 постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.1992 № 9 « Про практику розгляду судами трудових спорів» правила про недопустимість звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці (ч.3 ст.40 КЗпП) стосуються як передбачених статтями 40, 41(1) КЗпП, так й інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. При цьому маються на увазі щорічні, а також інші відпустки, що надаються працівникам як із збереженням, так і без збереження заробітку.

Враховуючи те, що станом на час винесення розпорядження Глевахівського селищного голови Жеребцовим В.В. від 29.04.2015 року № 45 «Про звільнення з посади», позивач перебував у відпустці, то таке розпорядження порушує вимоги ч. 3 ст. 40 КЗпП України, а тому підлягає визнанню недійсним та скасуванню.

Згідно ч. 1, 2 ст. 47 КЗпП України в ласник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.

Отже, вказані вище обставини свідчать про недотримання при звільненні позивача вимог ч. 3 ст. 40, п. 5 ч. 1 ст. 41, ч. 8 ст. 79 КЗпП України, ч. 3 ст. 12 Закону України «Про відпустки», що призвело до порушення встановленого порядку звільнення працівника.

Посилання позивача на ту обставину, що власником при звільненні не отримано згоди профспілки судом відхиляється, оскільки позивачем не надано суду доказів того, що він є членом профспілки.

При цьому суд не може прийняти посилання Глевахівського селищного голови Жеребцова В.В. на те, що КЖЕП Глевахівської селищної ради має великі борги, примірника контракту укладеного з позивачем ні в селищній раді, ні у КЖЕП Глевахівської селищної ради немає, розмір заробітної плати позивача є занадто високим, до селищного голови надходили звернення громадськості, депутатського корпусу, громадських організацій з проханням звільнити позивача, і за час роботи позивач жодного звіту про діяльність підприємства не надав, оскільки такі обставини, по-перше, не мають значення для вирішення справи, позаяк позивача звільнено у період перебування його у відпустці, а, по-друге, суду доказів таких обставин не надано.

Відповідно до ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник має бути поновлений на попередній роботі органом, який вирішує трудовий спір. Крім того, ст. 367 ЦПК України передбачено, що рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Отже, незаконно звільнений ОСОБА_1 підлягає поновленню на посаді директора КЖЕП Глевахівської селищної ради з дати звільнення.

Згідно ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Виходячи з норм ст.27 закону «Про оплату праці» та Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМ від 8.02.95 №100, зважаючи на довідку КЖЕП Глевахівської селищної ради від 16.10.2015 року №365 середній заробіток за один робочий день складає 527,41 грн., а тому за період з 29.04.2015 року по день вирішення справи - 16.10.2015 року розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу складає 61.179,56 грн. без врахування утримання прибуткового податку та інших обов'язкових платежів.

Оскільки виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу має відбуватися з тих саме джерел, що і виплачувалась позивачу заробітна плата під час його роботи на посаді директора КЖЕП Глевахівської селищної ради, то вказана вище сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивача підлягає стягненню з КЖЕП Глевахівської селищної ради, незважаючи на те, що незаконне звільнення позивача було здійснено власником - Глевахівською селищною радою Васильківського району Київської області.

Щодо вимоги про стягнення моральної шкоди, то згідно ст. 237-1 КЗпП відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Виходячи з листа Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27.09.2012 року № 10-1389/0/4-12 ураховуючи, що КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди у разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин справи, висновок суду про стягнення грошового еквівалента моральної шкоди є правильним.

Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових прав, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення (постанова від 25 квітня 2012 р. № 6-23цс12).

Виходячи із вищевикладеного, при вирішенні питання, щодо розміру моральної шкоди, суд враховує характер порушень та дій вчинених власником, а також те, що порушення законних прав позивача призвели до його душевних страждань, втрати ним нормальних життєвих зав'язків, які полягають у постійному страху залишитись без роботи, а відтак залишитись без засобів до існування, а також стресі пов'язаному з неможливістю на самореалізацію суспільно-корисною працею, що очевидно позбавляє позивача стану внутрішньої рівноваги та сенсу соціального буття і завдає почуття незахищеності перед необґрунтованими діями власника. Як вбачається з контракту від 02.01.2013 року, Глевахівський селищний голова діяв від імені Глевахівської селищної ради, як представник власника, а тому моральна шкода має стягуватись саме з Глевахівської селищної ради, як власника.

Завдана позивачу моральна шкода, відповідно вимагає від позивача додаткових значних зусиль для організації свого життя та подолання страху, стресу почуття незахищеності і оцінюється судом в розмірі еквівалентному 5000 грн.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати покладаються на Глевахівську селищну раду Васильківського району Київської області.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 3, 4, 10, 11, 57-61, 88, 169, 208, 209, 212 -215, 223, 294 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити частково.

Визнати недійсним та скасувати розпорядження Глевахівського селищного голови від 29.04.2015 року за №44 «Про відкликання з відпустки».

Визнати недійсним та скасувати розпорядження Глевахівського селищного голови від 29.04.2015 року за № 45 «Про звільнення з посади».

Поновити на роботі ОСОБА_1 на посаді директора Комунального житлово-експлуатаційного підприємства Глевахівської селищної ради.

Стягнути з Глевахівської селищної ради Васильківського району Київської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 61.179,56 грн.

Стягнути з Глевахівської селищної ради Васильківського району Київської області на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 5000 грн.

В задоволенні решти вимог позову відмовити.

Стягнути з Глевахівської селищної ради Васильківського району Київської області 487,20 грн. судового збору в дохід Держави.

Рішення в частині поновлення на роботі ОСОБА_1 на посаді директора Комунального житлово-експлуатаційного підприємства Глевахівської селищної ради допустити до негайного виконання.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строків на подання апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Київської області через Васильківський міськрайонний суд.

Суддя