Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Ізмайлової Т.Л., Кузнєцова В.О., Мостової Г.І.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні позовну заяву ОСОБА_4 до Красноармійського індустріального інституту ДВНЗ «Донецький національний технічний університет» про стягнення грошової компенсації за невикористану додаткову соціальну відпустку одинокій матері, відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 10 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 13 травня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2014 року ОСОБА_4 звернулась до суду з указаним позовом, просила визнати неправомірною бездіяльність Красноармійського індустріального інституту ДВНЗ «Донецький національний технічний університет», що призвела до невиплати грошової компенсації за невикористану додаткову соціальну відпустку при звільненні; стягнути з відповідача грошову компенсацію за невикористану додаткову соціальну відпустку одинокій матері у розмірі 7 913 грн 84 коп., середній заробіток за час затримки грошової компенсації за невикористану додаткову соціальну відпустку одинокій матері - 8 217 грн 56 коп., а також моральну шкоду - 3 000 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що з 1 вересня 2003 року до 30 вересня 2014 року вона працювала старшим викладачем у Красноармійському індустріальному інституті ДВНЗ «Донецький національний технічний університет». У 2009 році їй стало відомо про можливість отримання додаткової соціальної відпустки як одинокій матері щороку, проте службові особи інституту в усній формі у наданні відпустки відмовили.

У вересня 2014 року вона подала до інституту документи, що підтверджують її статус одинокої матері та отримала відповідну відпустку тривалістю 10 календарних днів.

Таким чином, за період роботи у 2006-2013 роках інститут мав нарахувати їй 68 календарних днів додаткової соціальної відпустки одинокій матері, але цього не зробив та не виплатив відповідної компенсації за таку відпустку при звільненні.

Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 10 березня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 13 травня 2015 року, в позові відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення судів у справі, мотивуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2116/ed_2013_05_16/pravo1/T041618.html?pravo=1> підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Статтею 332 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про відпустки» жінці, яка працює і має двох і більше дітей до 15 років або дитину-інваліда, або яка усиновила дитину, одинокій матері, батьку, який виховує дитину без матері, а також особі, яка взяла дитину під опіку, надається щорічна додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів.

Судами встановлено, що з 1 вересня 2003 року до 30 вересня 2014 року ОСОБА_4 працювала за контрактом у Красноармійському індустріальному інституті на посаді старшого викладача кафедри природних наук.

Відповідно до свідоцтва про народження ОСОБА_5, яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_1, її матір'ю є ОСОБА_4, а батьком - ОСОБА_6

Шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 було розірвано 3 квітня 2006 року.

Згідно із довідкою від 10 вересня 2014 року, виданою ЗОШ № 2 м. Красноармійська, в якій навчається ОСОБА_5, її батько ОСОБА_6 школу не відвідує, на батьківські збори не приходить, успішністю дочки не цікавиться та не бере участі в її вихованні.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходили із того, що роботодавець обґрунтовано нарахував позивачу 10 днів додаткової відпустки як одинокій матері у 2014 році, оскільки лише 11 вересня 2014 року вона звернулась до нього із заявою про нарахування такої відпустки як одинокій матері із наданням відповідних підтверджуючих документів.

Висновки судів відповідають нормам матеріального і процесуального закону, а також встановленим обставинам справи.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_4 щодо необхідності надання їй роботодавцем додаткової відпустки за період роботи у 2006-2013 роках є необґрунтованими, оскільки не спростовують висновків судів про те, що позивачем не надано докази звернення до інституту у 2006-2013 роках із заявою про надання додаткової відпустки як одинокій матері із наданням підтверджуючих документів.

Колегією суддів встановлено та вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин, правові підстави для скасування рішення суду першої інстанції та ухвали апеляційного суду відсутні.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 10 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 13 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:Т.Л. Ізмайлова
В.О. Кузнєцов
Г.І. Мостова