Справа № 750/841/14 Провадження № 22-ц/795/1720/2015 Головуючий у I інстанції -Сапон А. В. Доповідач - Горобець Т. В.
Категорія - цивільна
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 жовтня 2015 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - судді Горобець Т.В. ,

суддів- Хромець Н.С.,Острянського В.І.

при секретаряхМартиновій А.В., Зіньковець О. О.

за участю позивача ОСОБА_4, її представника адвоката Фесенко Т.Г., відповідача ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 13 листопада 2014 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням ,

В С Т А Н О В И В :

В січні 2014 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_6 про визнання його таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_3 у зв"язку з не проживанням останнього у спірній квартирі без поважних причин з 1998 року. Вказувала, що відповідач добровільно залишив квартиру, перешкод у проживанні йому ніхто не чинив, речей відповідача у квартирі нема, комунальні послуги вона сплачує самостійно.

Справа судами розглядалась неодноразово.

Заочним рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 11.03.2014 року позов ОСОБА_4 було задоволено.

За заявою ОСОБА_6 заочне рішення скасоване Деснянським районним судом м. Чернігова ухвалою від 06.08.2014 року.

Рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 13 листопада 2014 року в задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено повністю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просила скасувати рішення суду першої інстанції від 13.11.2014 року, ухвалити рішення про задоволення її позовних вимог повністю.

Доводами апеляційної скарги щодо незаконності рішення є посилання на те, що воно ухвалене без належної оцінки доказів, з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, при недоведеності обставини, які суд вважав встановленими, у зв"язку з чим висновки суду не відповідають фактичним обставинам. Також апелянт зазначала, що рішення ухвалене з порушенням норм матеріального права, зокрема ст.71 ЖК України та без врахування п.10 роз'яснень постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового Кодексу України» №2 від 12 квітня 1985 року зі змінами на 25 травня 1998 року №15.

На думку апелянта, суд першої інстанції проявив явну упередженість під час розгляду справи, оскільки не врахував обставин, на які вона посилалась та щодо яких надала докази. Зокрема, суд не врахував, що з наданих позивачем доказів вбачається не проживання ОСОБА_6 в квартирі з 1998 року, а також, що квартиру він залишив добровільно, оскільки після одруження став проживати в сім"ї дружини у квартирі АДРЕСА_1. За спірною адресою приходив лише коли його про це просила хвора мати.

Апелянт також звертає увагу суду на незаконність рішення суду з тих підстав, що воно не мотивоване належним чином, суд послався на докази, які засвідчують обставини, що мали місце після звернення з позовом, у рішенні крім того, не наведено мотивів щодо переваги доказів, наданих відповідачем, на які суд послався, над доказами позивача, відсутній аналіз показів свідків, що свідчить про порушення судом першої інстанції вимог ст. 212,213 ЦПК України.

Рішенням апеляційного суду Чернігівської області від 26 грудня 2014 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 було задоволено. Рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 13 листопада 2014 року скасоване, позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено, визнано ОСОБА_6 таким, що втратив право на проживання у АДРЕСА_3, стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 витрати, понесені на сплату судового збору за розгляд справи в судах першої та апеляційної інстанції в сумі 365 грн. 40 коп.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 липня 2015 року касаційну скаргу ОСОБА_6 задоволено частково - рішення Апеляційного суду Чернігівської області від 26 грудня 2014 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Суд касаційної інстанції дійшов висновку, що апеляційний суд, ухваливши рішення про задоволення позову, не перевірив висновків суду першої інстанції про те, що відповідач не проживає у спірній квартирі з поважних причин, та що позивачка чинить йому перешкоди у користуванні квартирою, тому підстави для визнання ОСОБА_6 таким, що втратив право користування житлом відсутні, також в ухвалі зазначається, що апеляційний суд не навів мотивів на спростування висновків суду першої інстанції.

У судовому засіданні під час розгляду апеляційної скарги позивач ОСОБА_4 та її представник адвокат Фесенко Т.Г. апеляційну скаргу підтримали, пославшись на обставини, викладені у її обгрунтуванні.

ОСОБА_4 підтвердила факт заміни дверей і замків у дверях до спірної квартири у 2010 році та факт, що поки була жива мати відповідач ОСОБА_6 в квартиру приходив не дуже часто, проте, і до і після 2010 року міг потрапити до квартири, якщо вдома була мати чи інші особи. Той факт, що ОСОБА_6 не мав ключів від квартири після заміни дверей апелянт не вважає перешкодою для користування квартирою ОСОБА_6, оскільки він не просив надати йому ключі, і до правоохоронних органів з заявою про вселення також не звертався . Одночасне проживання у двокімнатній квартирі сім"ї ОСОБА_6 після його одруження разом з іншими її мешканцями на думку ОСОБА_4, було можливим.

Відповідач ОСОБА_6 просив апеляційну скаргу відхилити, вважаючи рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

Також, ОСОБА_6 пояснив суду, що не проживання його у спірній квартирі було пов"язане з неможливістю там проживання трьох сімей. Саме тому після одруження він з сім"єю періодично тимчасово проживав у винайманих квартирах та в квартирі батьків дружини, залишаючись зареєстрованим у квартирі за місцем свого постійного проживання до одруження. У цій же квартирі зареєстрований і його син 2000 року народження, проти реєстрації якого ніхто не заперечував. Від права проживання та користування квартирою він не відмовлявся, часто і безперешкодно бував у квартирі, поки були живі батьки. У червні 2013 року померла мати ОСОБА_7 і з цього часу ОСОБА_4 з ним зустрічається тільки поза межами квартири. Ключів від квартири він не має, так як двері та замок змінено.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_4, суд першої інстанції, пославшись на акт від 16 червня 2014 року, відповідно до якого з грудня 2013 року відповідач ОСОБА_6 та його син не мали можливості проживати у АДРЕСА_3 у зв'язку з перешкоджанням у доступі до оселі зі сторони позивача ОСОБА_4, дійшов висновку про відсутність достатніх підстав для визнання ОСОБА_6 таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Також, на підтвердження зазначених висновків суд першої інстанції послався на матеріали перевірки ЧМВ УМВС України в Чернігівській області, яка проводилась за зверненнями ОСОБА_4 та ОСОБА_6, з яких вбачається, що між сторонами дійсно існує спір з приводу користування квартирою після смерті їх матері.

Колегія суддів, погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відсутності підстав для визнання ОСОБА_6 таким, що не проживає у АДРЕСА_3 з 1998 року без поважних причин, у зв"язку з чим, підстави, передбачені ст. 71,72 ЖК України для задоволення позову про визнання його таким, що втратив право користування спірною житловою площею, відсутні.

Статтею 71 ЖК України визначено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени сім"ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем , а у разі спору - судом. Згідно п.2 ч.3 ст. 71 ЖК України жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім"ї понад шість місяців у випадку виїзду з постійного місця проживання за умовами і характеру роботи - протягом усього часу виконання цієї роботи.

Відповідно до ст.72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, здійснюється в судовому порядку.

Відповідно до ст.10 ЦПК України сторони у справі мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Діючи відповідно до приписів ч.4 ст.338 ЦПК України , апеляційний суд з метою повного та всебічного з"ясування обставин справи у судовому засіданні сприяв сторонам у наданні додаткових доказів, роз"яснивши положення ч.4 ст.10 ЦПК України щодо можливості надання апеляційному суду додаткових доказів та право заявляти клопотання про сприяння судом у витребуванні, дослідженні та залученні до справи нових доказів, якщо їх ненадання у суді першої інстанції мало місце з поважних причин.

Проте, після оголошеної у розгляді справи перерви сторона позивача клопотань не заявила, додаткових доказів на спростування доводів відповідача, не надала.

Заявлене відповідачем клопотання про приєднання додаткових доказів та допит свідків з питань, які стосуються конфліктів сторін після виникнення спору у суді, було судом відхилене, крім клопотання про приєднання до справи товарного чеку від 18.05.2013 року та Замовлення на доставку товару від ФОП Романченко( плитка лицювальна) на адресу АДРЕСА_2., яке судом було задоволене.

Крім обставин, встановлених судом першої інстанції, з додатково досліджених доказів апеляційним судом також встановлено, що АДРЕСА_3 відноситься до державного житлового фонду, не приватизована, має дві кімнати, загальною площею квартири 44,5 м.кв, житловою 27 м2(а.с.31 т.1). ОСОБА_4 являється рідною сестрою ОСОБА_6. Спірна квартира була надана їх батьку у 1969 році за місцем роботи на сім"ю з трьох осіб, у тому числі ОСОБА_4.( а.с.21 т.1). ОСОБА_6 також проживав і постійно зареєстрований за спірною адресою з народження - 1977 року ( крім періоду строкової військової служби ( а.с.16,31 т.1). Станом на 1998 рік у спірній квартирі проживали та були зареєстрованими п"ять осіб : квартиронаймач ОСОБА_8, його дружина ОСОБА_7, їх діти ОСОБА_6 та ОСОБА_4,та онук ОСОБА_9. Після смерті ОСОБА_10 з 2001 року та до 27.06.2013 року у квартирі в якості мешканців даної квартири були зареєстровані проживаючими: квартиронаймач ОСОБА_7, ОСОБА_4, ОСОБА_9, ОСОБА_6 та ОСОБА_11.( а.с.31 т.1).

На час звернення ОСОБА_4 з позовом у квартирі зареєстровані чотири особи - позивач ОСОБА_4 , її син ОСОБА_9, а також ОСОБА_6 та його син ОСОБА_11.

З показів свідків ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, допитаних у суді першої інстанції та відповідно до Акту від 02.09.2005 року, підписи осіб у якому засвідчені начальником ЖРЕД №8, а також, Актів ЖРЕД №3 КП „Деснянське" від 02.07.2014 року, 24.02.2014 року, у яких підписи осіб, що склали акт, засвідчені майстром дільниці №3 КП „ Деснянське", вбачається, що за вказаною адресою ОСОБА_6 з 1998 року не проживає( а.с.18-20 т.1).

Відповідно до Акту від 16.06.2014 року, у якому підписи осіб, що склали акт засвідчені майстром дільниці по обслуговуванню житлового фонду, та виходячи з приписів ч.1 ст.61 ЦПК України, відповідно до якої, обставини , визнані сторонами доказуванню не підлягають, крім того, з врахуванням висновків ЧМВ УМВС України у Чернігівській області від 14.06.2014 року про існування спору між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 щодо розподілу та користування квартирою АДРЕСА_3 після смерті їх матері, апеляційний суд приходить до висновку, що з 1998 року ОСОБА_6 одружившись, не проживав у спірній квартирі, побутові та санітарно-гігієнічні умови для проживання у двокімнатній квартирі трьох сімей були належними, проте, періодично ОСОБА_6 у квартирі бував, у 2000 році зареєстрував у ній і свого сина. Також встановлено, що у 2010 році ОСОБА_6 втратив можливість безперешкодно самостійно потрапити до квартири та користуватись нею на свій розсуд, оскільки вхідні двері були замінені і ключів ОСОБА_6 надано не було. Після смерті матері - ОСОБА_7 з червня 2013 року відповідач ОСОБА_6 не мав можливості вільно, без дозволу позивачки ОСОБА_4 користуватись квартирою, оскільки остання заперечувала його право користуватись квартирою.

Отже, висновки суду першої інстанції про не обгрунтованість позову ОСОБА_4 про визнання ОСОБА_6 таким, що втратив право користування спірною квартирою з підстав, передбачених ст. 71 ЖК України, є вірними.

Безспірним ( оскільки визнаний стороною позивача) та підтверджений записами у трудовій книжці останнього ( а.с. 14-17 т.2 ), є і той факт, що ОСОБА_6 з 2006 по квітень 2012 року офіційно був оформлений та працював на підставі трудового договору у м. Києві , тобто за межами міста свого постійного проживання.

Також, апеляційним судом встановлено, що житлова площа двокімнатної квартири АДРЕСА_3 ( 27,5 м2) не відповідала санітарно - гігієнічним нормам для проживання у ній одночасно трьох сімей.

Проте, факт добровільного вибуття ОСОБА_6 у 1998 році із спірної квартири на інше постійне місце проживання , на що посилається ОСОБА_4 у позовній заяві, за відповідних правових обставин міг бути іншою самостійною правовою підставою, передбаченою ст. 107 ЖК України, для визнання особи такою, що втратила право користування житловою площею, але згідно принципу диспозитивності цивільного судочинства, суд розглядає спори виключно у межах заявлених вимог. Підстави позову у встановленому порядку позивачем не змінювались.

Доводи апелянта, що ОСОБА_6 та його дружина з 2013 року працюють і проживають у смт. Варва Чернігівської області у наданій роботодавцем квартирі, не спростовують висновків суду першої інстанції, оскільки свідчать про не проживання відповідача за адресою реєстрації у зв»язку з роботою, яка знаходиться в іншому населеному пункті.

Посилання апелянта на неналежність доказів, безпідставне відхилення доказів, наданих позивачем, не врахування показів свідків щодо не проживання ОСОБА_6 у квартирі з 1998 року, колегія суддів апеляційного суду не може прийняти до уваги, оскільки обставини, які підтверджуються наведеними апелянтом доказами , враховані судом. Так, апеляційним судом на підставі всіх, наявних у справі доказів, встановлено, що ОСОБА_6 у спірній квартирі не проживав з 1998 року. Проте, судом також встановлено, що з 2010 року він не мав можливості вільно потрапити у квартиру та проживати у ній, а після смерті матері ОСОБА_6 не мав можливості без дозволу позивачки ОСОБА_4 потрапити до квартири, оскільки його право проживання у АДРЕСА_3 позивачка не визнає.

Доводи апелянта щодо упередженості суду першої інстанції, не знайшли підтвердження у апеляційному суді.

Факт неналежного викладення змісту мотивувальної частини у рішенні суду першої інстанції, недостатньо повне обґрунтування мотивів рішення з посиланням на лише окремі докази щодо встановлених обставин, на думку колегії суддів апеляційного суду не свідчить про упередженість суду при вирішенні спору , а є процесуальним порушенням вимог ст.215 ЦПК України щодо змісту судового рішення, проте, зазначене порушення не вплинуло на правильність вирішення спору по суті.

Відповідно до ч.2 ст. 308 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 303, 307, 308, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити .

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 13 листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий:Судді: