Єдиний унікальний номер №243/8148/15-ц
Номер провадження №2/243/4261/2015
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

«13» жовтня 2015 року м. Словянськ

Словянський міськрайонний суд Донецької області у складі:

Головуючого судді Чемодурової Н.О.,

при секретарі Жмарьові П.Б.,

за участю:

представника позивача ОСОБА_1,

представник відповідача ОСОБА_2,

представник відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду м. Словянська цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до управління Служби безпеки України у Дніпропетровській області, прокуратури Дніпропетровської області, територіального управління Державної судової адміністрації у Дніпропетровській області, Державної казначейської служби України, про відшкодування моральної шкоди, внаслідок незаконного взяття і тримання під вартою, -

В С Т А Н О В И В:

19 серпня 2015 року у суд з дійсним позовом звернувся ОСОБА_4 На обґрунтування заявлених вимог зазначив, що 26 березня 2015 року слідчим відділом УСБ України у Дніпропетровській області відносно нього було розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні № 000076 за ч. 1 ст. 258-3 КК України за фактом того, що він нібито використовуючи засоби мобільного зв'язку, передавав представнику терористичної організації «Донецька Народна Республіка» інформацію щодо переміщення підрозділів, місць дислокації та особового складу Збройних сил України, тим самим сприяючи діяльності вказаної терористичної організації. За вказаним фактом того ж дня його було затримано в порядку ст. 208 КПК України та наступного дня йому повідомлено про підозру у скоєні злочину, передбаченого ч.1 ст. 258-3 КК України. Ухвалою слідчого судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 березня 2015 року було задоволено клопотання слідчого СВ УСБ України у Дніпропетровській області про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою. Ухвалою колегії суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області від 06 квітня 2015 року було частково задоволено скаргу захисника обвинуваченого, зазначену ухвалу слідчого судді - скасовано. В задоволенні клопотання слідчого СВ УСБ України в Дніпропетровській області про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо ОСОБА_4 - відмовлено, та його звільнено з під варти в залі судового засідання. При цьому, колегія суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області дійшла а висновку, щодо відсутності обґрунтованості підозри про вчинення ОСОБА_4 кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст. 258-3 КПК України, відсутності ризиків для обрання виняткового запобіжного заходу передбаченого ст. 177 КПК України, а також про незаконне затримання 26 березня 2015 року ОСОБА_4 в м. Дніпропетровську без ухвали слідчого судді. Також, колегія суддів встановила, що слідчим суддею при розгляді клопотання слідчого про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, були допущені

істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, поверхнево досліджені обставини затримання та не прийнято заходів щодо звільнення з під варти, з підстав визначених п.1 ч.5 ст.206 КПК України. Таким чином позивач вважає, що він незаконно був затриманий та утримувався під вартою з 26 березня 2015 року по 06 квітня 2015 року, тобто 11 діб.

Окрім цього, органами досудового розслідування було грубо порушено його право на захист, адже після процесуального оформлення факту затримання, Центр з надання безоплатної вторинної правової допомоги слідчим СВ УСБ України в Дніпропетровській області було повідомлено лише о 20 год. 35 хв. 26 березня 2015 року, тобто через 1 год. 35 хв. після закінчення складання протоколу затримання, який було складено о 19 год. 00 хв. 26 березня 2015 року. Такими діями слідчий грубо порушив вимоги ч. 4 ст. 213 КПК України, фактично позбавивши ОСОБА_4 можливості скористатися правовою допомогою захисника при проведенні процесуальної дії.

Вважає, що внаслідок незаконного взяття і тримання під вартою було грубо порушені його конституційні права, зокрема право на свободу та особисту недоторканість, право на захист, право на медичну допомогу, що завдало йому моральної шкоди. Так, у зв'язку із затриманням і триманням під вартою в умовах слідчого ізолятору поряд із справжніми правопорушниками та злочинцями, ОСОБА_4 відчув душевних та фізичних страждань. ОСОБА_1 зганьблено його честь і гідність, так як його соціальний статус було знижено до рівня злочинця, що сприяв діяльності терористичної організації. Були зруйновані його нормальні життєві зв'язки та погіршилися відносини з оточуючими. Перебуваючи під вартою, з боку правоохоронних органів на нього здійснювався фізичний та психологічний тиск. За цей період в нього погіршився стан здоров'я. Під час перебування в умовах слідчого ізолятору в нього було виявлено забиття лівого та правого стегон, забиття м'яких тканин голови, а також констатовано гіпертонічну хворобу. Попри наявність вищезазначених тілесних ушкоджень та розладу здоров'я, жодної медичної допомоги йому до 06 квітня 2015 року не надавалося взагалі.

Спричинену моральну шкоду, виходячи із засад розумності, виваженості і справедливості, позивач оцінює у розмірі 250 000 грн. Керуючись ч.ч. 1, 2 статті 1176 Цивільного Кодексу України, п.1 ч. 1 статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» просить суд стягнути на його користь з Державного казначейства України за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку моральну шкоду в розмірі 250 000 грн.

Позивач ОСОБА_4, повідомлений про час та дату розгляду справи через представника, в залу суду не зявився, надав суду заву про розгляд справи у його відсутності, за участі адвоката ОСОБА_1 (а.с. 28). Представник позивача ОСОБА_1, діючий на підставі договору від 10 квітня 2015 року в судовому засіданні позов підтримав, наполягав на його задоволенні (а.с.18).

Представник відповідача ТУ ДСА у Дніпропетровській області ОСОБА_5, яка діє на підставі довіреності від 05.05.2015 року №3510/15, в залу суду не зявилась, в наданих суду запереченнях просила розгляд справи провести у відсутності представників управління та зазначила наступне (а.с. 39-40). Субєктом відповідальності за шкоду, заподіяну громадянинові незаконними діями органів дізнання, слідства, прокуратури та суду, за ст. 1176 ЦК України є держава, а не заподіювач шкоди - органи дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду. Держава відшкодовує заподіяну шкоду за рахунок державного бюджету. ТУ ДСА України в Дніпропетровській області не перебувало з позивачем у будь-яких відносинах та не порушувало права, свободи чи інтереси позивача у сфері публічно-правових відносин, відсутній причинний зв'язок між діяльністю ТУ ДСА України в Дніпропетровській області та завданням позивачеві моральної шкоди. Відповідно до Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 ст. 3 Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету, шляхом списання коштів для відшкодування шкоди з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України. Законодавством не передбачено покладення на ТУ ДСА України в Дніпропетровській області повноважень щодо виконання зобов'язань інших юридичних осіб. Таким чином, відповідачем у справі є тільки Державне Казначейство України, а не ТУ ДСА України в Дніпропетровській області, оскільки саме до його повноважень відноситься відшкодування шкоди, завданої громадянинові, - за рахунок коштів державного бюджету, шляхом списання їх з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України.

Представник управління Служби безпеки України у Дніпропетровській області ОСОБА_3, яка діє на підставі довіреності від 15.01.2015р. №55/30-35, в судовому засіданні та наданих суду запереченнях зазначила наступне (а.с. 46-52). Позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження факту незаконного обрання міри запобіжного заходу, незаконного утримання під вартою.

Застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою обрано слідчим СВ Управління відповідно до вимог п. 5 ст. 176 КПК України, оскільки позивач підозрюється у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених, зокрема, ст. 258-3 КК України, з урахуванням ризиків, передбачених ст. 177 КК України. Позивач, як під час здійснення досудового розслідування, так й під час відкритого судового засідання в суді першої інстанції свою вину у вчиненні інкримінованого злочину визнавав у повному обсязі, не заперечував проти обрання йому запобіжного заходу у виді тримання під вартою. Колегією суддів Апеляційного суду Дніпропетровської області винесено ухвалу від 06.04.2015 року, якою ухвалу слідчого судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 27.03.2015 року скасовано, але рішення про визнання незаконним взяття і тримання під вартою судом не приймалось. Крім того, на теперішній час досудове розслідування відносно позивача за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 258-3 КК України - триває , відсутній обвинувальний вирок суду чи інше остаточне рішення суду за зазначеним кримінальним провадження, що вступило в силу, у відношенні позивача, у якому вставлено факт незаконного взяття і тримання його під вартою. Позивач, який є підозрюваним у зазначеному кримінальному провадженні, не виконує покладені на нього ч. 7 ст.42 КПК України процесуальні обовязки, ухиляється від прибуття за викликом слідчого, ухиляється від виконання обовязків, покладених на нього рішенням про застосування заходів забезпечення кримінального провадження, не підкоряється законним вимогам слідчого.

Позивачем не надано суду належних доказів, що саме в результаті застосування до нього запобіжного заходу у виді взяття під варту він зазнав душевних страждань. Позивач не навів доказів, які б свідчили про погіршення його відносин з оточуючими, внаслідок чого, нібито, зруйнувались його життєві зв'язки, те саме стосується доказів обставин, які нібито свідчать про здійснення на позивача, з боку правоохоронних органів, фізичного та психологічного тиску. Також в позовній заяві відсутні докази, які б свідчили про приниження честі, гідності та соціального статусу позивача. Просила суд відмовити у повному обсязі у задоволенні позову.

Представник прокуратури Дніпропетровської області ОСОБА_2, який діє на підставі довіреності від 31.08.2015р. №05/2-275, в судовому засіданні та наданих суду запереченнях зазначив наступне (а.с. 31, 77-80). На теперішній час досудове розслідування у кримінальному провадженні №000076, у якому позивачу обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою, триває. При цьому, підозрюваний ОСОБА_4, у спосіб, передбачений нормами КПК України, протягом травня 2015 року, у даному кримінальному провадженні викликався засобами телефонного зв'язку до слідчого відділу Управління СБ України у Дніпропетровській області для проведення процесуальних дій, однак у зазначений час та місце не прибув на виклик, тобто не з'явився без поважних причин і не повідомив про причини свого неприбуття. У зв'язку із тим, що підозрюваний ОСОБА_4 переховується від органів досудового розслідування з метою ухилення від кримінальної відповідальності та його місце знаходження на даний час невідоме, його, на підставі постанови слідчого від 21.05.2015р., оголошено у розшук, проведення якого доручено ВКР УСБУ у Дніпропетровській області. Крім цього, позивач не вказав з огляду на які докази він дійшов висновку про стягнення моральної шкоди на його користь у розмірі більшому ніж це передбачено чинним законодавством. Зокрема у позовній заяві не зазначено співвідношення розміру моральної шкоди позивача залежно від характеру та обсягу його душевних страждань, характеру немайнових втрат, можливості їх відновлення, тяжкість вимушених змін у життєвих і виробничих стосунках, ступеню зниження його престижу, ділової репутації, час та зусилля, які необхідні для відновлення попереднього стану. З огляду на викладе у задоволенні позову просив відмовити.

Представник Державної казначейської служби України, належним чином повідомленої про час та дату розгляду справи, в залу суду не зявився, причини неявки суду не повідомив.

Допитаний в залі суду свідок ОСОБА_6 показав, що він працює слідчим СВ СБУ України в Дніпропетровській області. 26 березня 2015 року він процесуально оформив затримання підозрюваного ОСОБА_4, а 27 березня 2015 року предявив йому підозру. Центр з надання безоплатної вторинної правової допомоги про затримання ОСОБА_4 він повідомив одразу після складання протоколу затримання. Також, ним було подано клопотання до суду для обрання щодо ОСОБА_4 запобіжного заходу у виді тримання під вартою. Підставою необхідності застосування саме такого запобіжного заходу стали наявні докази в кримінальному провадженні.

Вислухавши пояснення представників сторін, свідка, дослідивши надані докази і вивчивши матеріали справи, суд у межах заявлених позовних вимог (стаття 11 ЦПК України) установив наступне.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

За вимогами ст. 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала у тому числі якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт та в інших випадках, встановлених законом.

У відповідності до ч.ч. 1, 2, 7 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Порядок відшкодування шкоди завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

За положеннями ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства.

У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Відповідно до п. 11 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: 1) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів.

За вимогами ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави

судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв'язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода.

Згідно ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

За вимогами ч.ч. 2, 3 ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

В ході судового розгляду було встановлено, що 27 березня 2015 року позивачу було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 258-3 КК України в тому, що він з квітня 2014 року по березень 2015 року у м. Словянськ Донецької області за допомогою мобільного звязку передав гр. ОСОБА_7 представнику терористичної організації так званої «ДНР» на прізвисько «Шкода», інформацію щодо переміщення підрозділів, місць дислокації та особового складу Збройних сил України, тим самим сприяв діяльності вказаної терористичної організації.

Так, ОСОБА_8, перебуваючи у м. Словянськ Донецької області, брав участь та сприяв діяльності терористичної організації т.зв. «ДНР», а саме: здійснював збір та передачу бойовикам через вищевказаний населений пункт, займався проведенням інших дій, що забезпечували діяльність та функціонування «ДНР» у м. Словянськ Донецької області, а також повязаних із забезпеченням збройного протистояння військовим формуванням України, відповідно до розділених керівниками вказаної терористичної організації обовязків.

27 березня 2015 року постановою слідчого судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська було задоволено клопотання СВ УСБ України в Дніпропетровській області ОСОБА_6 про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою стосовно підозрюваного ОСОБА_4 До ОСОБА_4 був застосований запобіжний захід у виді тримання під вартою (а.с.7).

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 06 квітня 2015 року скасовано ухвалу слідчого судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 березня 2015 року. Постановлено нову ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області, якою в задоволенні клопотання слідчого СВ УСБ України в Дніпропетровській області ОСОБА_6 про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо ОСОБА_4, підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 258-3 КК України відмовлено (а.с.8-10).

Звертаючись до суду з дійсним позовом, позивач просив відшкодувати йому моральну шкоду, яка була спричинена:

1) незаконним затриманням та утриманням під вартою з 26 березня 2015 року по 06

квітня 2015 року, тобто 11 діб;

2) грубим порушенням органами досудового розслідування його права на захист;

3) грубим порушенням органами досудового розслідування його права на медичну

допомогу.

При цьому, позивач вважає, що передбаченою п. 11 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підставою відшкодування шкоди є встановлені ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 06 квітня 2015 року факти незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою та інших процесуальних дій, що обмежують та порушують його права та свободи.

Так, скасовуючи ухвалу слідчого судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 березня 2015 року, апеляційний суд в своїй ухвалі від 06 квітня 2015 року зазначив наступне. Як вбачається

з клопотання слідчого про застосування до ОСОБА_4 міри запобіжного заходу у виді тримання під вартою, слідчий в обґрунтування підозри останнього у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого, ч.1 ст.258-3 КПК України, послався лише на повідомлення оперативної групи ДКР СБУ з дислокації у м. Слов'янськ про вчинення кримінального правопорушення №55/24-5531, поясненнями та протоколом допиту підозрюваного ОСОБА_4 від 26.03.2015 року та відповіддю на запит Штабу АТО на території Донецької та Луганської областей. Посилання хоча б на один ризик, зазначений у ст.177 КПК України в клопотанні відсутні.

Разом з цим, з ухвали слідчого судді про застосування до ОСОБА_4 міри запобіжного заходу вбачається, що під час розгляду клопотання слідчого, слідчий суддя встановив, що ОСОБА_4 обґрунтовано підозрюється у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.258-3 КК України, що доводиться поясненнями в судовому засіданні слідчого та прокурора та є наявність ризиків у виді можливого переховування від органів досудового розслідування або суду, оскільки підозрюваний не має місця реєстрації та постійного мешкання на території м. Дніпропетровська, можливого продовження кримінального правопорушення, у якому пред'явлено підозру.

З такими висновками слідчого судді, на думку колегії суддів апеляційного суду, не можна було погодитись, оскільки при обрані запобіжного заходу не додержано вимог ст.ст. 193, 194 КПК України, слідчим суддею належним чином не встановлено, чи відповідає клопотання про застосування до ОСОБА_4 міри запобіжного заходу вимогам ст.184 КПК України, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення, наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу.

Так, зазначені в клопотанні слідчого повідомлення про вчинення кримінального правопорушення оперативних працівників СБУ та пояснення ОСОБА_4 не можна вважати належними та допустимими доказами у справі, які б підтверджували обґрунтованість підозри останнього. Пояснення ОСОБА_4 у виді його заяв на адресу компетентних правоохоронних органів України не можна вважати його свідченнями у справі в розумінні ст. 95 КПК України, оскільки вони не надані під час допиту під час досудового розслідування або судового розгляду. Зазначені заяви не містять інформації якими саме компетентними слідчими органами, ким з посадових осіб цих органів та коли вони були прийняті у ОСОБА_4 Відповідно до протоколу допиту підозрюваного ОСОБА_4 від 26 березня 2015 року, останній відмовився від дачі пояснень, скориставшись ст. 63 Конституції України, що є його правом. Сама по собі довідка начальника штабу АТО на території Донецької та Луганської областей від 3 березня 2015 року за №947 щодо розташування та переміщення особового складу та військової техніки Збройних Сил України в період з 15 січня по 10 лютого 2015 року не доводить обґрунтованості підозри ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.258-3 КПК України.

Таким чином, колегія суддів прийшла до переконання, що висновки слідчого судді щодо обґрунтованості підозри ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст.258-3 КПК України не відповідають наданим сторонами кримінального провадження доказам.

Необґрунтованими було визнано і висновки слідчого судді відносно наявних ризиків, що підозрюваний ОСОБА_4 може переховуватись від органів досудового розслідування або суду та продовжити вчиняти кримінальне правопорушення, в якому йому пред'явлено підозру, оскільки зазначені ризики не встановлені органом досудового розслідування та не зазначені в клопотанні про обрання запобіжного заходу, не приведено даних на підтвердження існування таких ризиків. Клопотання містило лише посилання на п.5 ст.176 та ст. 183 КПК України, що міра запобіжного заходу у виді тримання під вартою є єдино можливим заходом, що може бути застосовано до особи, що підозрюється у вчинені злочину передбаченого ст.258-3 КК України без наведення зазначених ризиків, як того вимагає положення ст.ст. 177, 184 КПК України.

Також колегія суддів прийшла до висновку, що ОСОБА_4 було незаконно затримано 26 березня 2015 року в м. Дніпропетровськ без ухвали слідчого судді за підозрою у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.258-3 КК України в період з квітня 2014 року по березень 2015 року у м. Слов'янськ Донецької області.

Таким чином, з огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення слідчого судді не є обґрунтованим та у зв'язку з зазначеними істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону підлягає скасуванню з постановленням нової ухвали, якою слід відмовити в задоволенні клопотання слідчого.

Проте погодитись з доводами позивача, щодо відсутності підстав для його тримання під вартою з 27 березня 2015 року по 06 квітня 2015 року не можна з огляду на наступне.

Загальні положення Кримінального процесуального кодексу України про те, що до повноважень

слідчого судді належить здійснення у порядку, передбаченому цим законом, судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні знайшли свій розвиток і у положеннях КПК, які регламентують порядок застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Відповідно до ч. 2 ст. 177 КПК України підстави застосування запобіжних заходів включають такі складові: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення; наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може переховуватися від органів досудового розслідування, суду, перешкоджати здійсненню кримінального провадження або продовжити протиправну діяльність, знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення тощо. Лише наявність цих двох складових надає достатні підстави слідчому, прокурору ініціювати вирішення слідчим суддею, судом питання про застосування запобіжного заходу; у противному випадку можливість такого ініціювання виключається, про що прямо зазначено у ч. 2 ст. 177 КПК України. Крім того, під час визначення підстав для застосування конкретного виду запобіжних заходів також слід ураховувати правило, що закріплено ч. 3 ст. 176 КПК України, - слідчий суддя, суд відмовляє у застосуванні запобіжного заходу, якщо слідчий, прокурор не доведе, що встановлені під час розгляду клопотання про застосування запобіжних заходів обставини, є достатніми для переконання, що жоден із більш м'яких запобіжних заходів, передбачених ч. 1 ст. 176 КПК України, не може запобігти доведеним під час розгляду ризику чи ризикам. При цьому найбільш м'яким запобіжним заходом є особисте зобов'язання, а найбільш суворим - тримання під вартою. Отже, ще однією складовою підстав застосування конкретного запобіжного заходу є наявність відомостей про те, що іншими запобіжними заходами виконання завдання кримінального провадження є неможливим.

Таким чином, на підтвердження необхідності застосування до підозрюваного, обвинуваченого запобіжного заходу в клопотанні слідчого, прокурора мають зазначатися: 1) фактичні дані, що свідчать про обґрунтованість підозри, обвинувачення певної особи у вчиненні кримінального правопорушення (матеріально-правові та процесуальні підстави); 2) фактичні дані, що свідчать про наявність одного або кількох ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України (кримінологічні підстави, оскільки йдеться про попередження можливої негативної поведінки підозрюваного, обвинуваченого); 3) обставини, що обумовлюють необхідність застосування конкретного виду запобіжних заходів і переконують в тому, що жоден із більш м'яких запобіжних заходів не може запобігти вказаним ризикам (матеріально-правові, процесуальні та моральні підстави).

Вищий спеціалізований суд з розгляду цивільних і кримінальних справ, звертаючи увагу судів на найбільш складні питання застосування нового КПК України в частині правового регулювання запобіжних заходів, наголосив, що слідчий суддя, суд має зважати, що слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу за відсутності для цього підстав, передбачених ст. 177 КПК України. Тому в разі розгляду відповідного клопотання, не підкріпленого визначеними у КПК України метою та підставами, останнє має бути відхилено.

Складність доказування необхідності застосування запобіжного заходу зумовлена його прогностичним характером, адже йдеться про доведення потреби перешкоджання можливій негативній поведінці підозрюваного, обвинуваченого. Проте, доведення існування наведених підстав у сукупності з обставинами, що передбачено ст. 178 КПК України, надає можливість обґрунтовано спрогнозувати можливу негативну поведінку підозрюваного, обвинуваченого, переконатися у необхідності застосування до нього запобіжного заходу і неможливості забезпечити здійснення кримінального провадження іншими заходами.

Таким чином, наведення у клопотанні слідчого, прокурора відповідних підстав та мотивів для застосування запобіжного заходу, дослідження їх у судовому засіданні забезпечують можливість на основі обґрунтованої ймовірності спрогнозувати можливу негативну поведінку особи. Саме обґрунтована імовірність, яка засновується на представлених суду доказах, забезпечує той стандарт доказування, який може бути визнано достатнім для застосування запобіжного заходу і обмеження у зв'язку із цим конституційного права людини. Тому імовірний характер висновку не має нічого спільного із свавільним суб'єктивним розсудом. Імовірність відображає певні існуючі в реальному світі закономірності явищ, причинно-наслідкові зв'язки. Тому імовірність є цілком прийнятною для процесуальних рішень, якщо вона спирається на певні факти, які мають достовірний характер. Наявність достовірних даних, які дають змогу з певним ступенем імовірності зробити висновок про підстави проведення процесуальних дій, і надає прийнятому рішенню якості обґрунтованості.

Отже, при прийнятті слідчим суддею, судом рішення про застосування запобіжного заходу йдеться

про ймовірний характер знання, що формалізується у відповідній ухвалі. Однак обґрунтування та вмотивування цього імовірного знання конкретними фактичними даними дає змогу досягти переконання у необхідності обмеження права, яке випливає з неупередженого дослідження слідчим суддею, судом наданих відомостей і свідчить про досить високий ступінь імовірності можливої негативної поведінки особи, а тому й необхідності обмеження її прав таким способом. Сказане дає змогу констатувати, що рішення слідчого судді, суду про застосування запобіжного заходу має ґрунтуватися на знанні, яке відповідає якості «обґрунтованої імовірності».

З огляду на те, що поняття «обґрунтована підозра» не визначене у національному законодавстві та зважаючи на положення, закріплені у ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», слідчим суддям слід враховувати позицію Європейського суду з прав людини, відображену зокрема у пункті 175 рішення від 21 квітня 2011 року у справі «Нечипорук і Йонкало проти України», відповідно до якої «термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати обєктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення (рішення у справі «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30 серпня 1990 року, п. 32, Series A, N 182). Мета затримання для допиту полягає в сприянні розслідуванню злочину через підтвердження або спростування підозр, які стали підставою для затримання (див. рішення у справі "Мюррей проти Сполученого Королівства" від 28 жовтня 1994 року, п. 55, Series A, N 300-A). Однак вимога, що підозра має ґрунтуватись на обґрунтованих підставах, є значною частиною гарантії недопущення свавільного затримання і тримання під вартою. Більше того, за відсутності обґрунтованої підозри особа не може бути за жодних обставин затримана або взята під варту з метою примушення її зізнатися у злочині, свідчити проти інших осіб або з метою отримання від неї фактів чи інформації, які можуть служити підставою для обґрунтованої підозри (див. рішення у справі «Чеботарі проти Молдови», N 35615/06, п. 48, від 13 листопада 2007 року)».

Доводи позивача про відсутність обґрунтованості підозри про вчинення ним кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст.258-3 КПК України, та відсутність ризиків для обрання виняткового запобіжного заходу передбаченого ст. 177 КПК України спростовуються наявними в розпорядженні суду матеріалами кримінального провадження. Так, зі змісту ухвали слідчого судді Бабушкінського райсуду м. Дніпропетровська від 26 травня 2015 року вбачається, що з 07 травня 2015 року місце знаходження підозрюваного ОСОБА_4 органу досудового розслідування невідоме (а.с. 56). 21 травня 2015 року у звязку з тим, що підозрюваний ОСОБА_4 переховується від органів досудового розслідування з метою ухилення від кримінальної відповідальності та його місце знаходження невідоме, його було оголошено у розшук (а.с. 55). Також слідчий суддя прийшов до висновку в своїй ухвалі від 26 травня 2015 року, що ОСОБА_4 обґрунтовано підозрюється у вчиненні особливо тяжкого злочину, передбаченого ч.1 ст. 258-3 КК України. З огляду на викладене, слід дійти висновку, що на теперішній час матеріали кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_4 містять не скасовані ухвали судів різних інстанцій щодо обґрунтованості підозри відносно обвинуваченого, які не є протилежними за своїми висновками. Також, надані суду матеріали кримінального провадження свідчать про обґрунтованість міркувань слідчого судді, що ОСОБА_4 може переховуватися від органів досудового розслідування, суду, перешкоджати здійсненню кримінального провадження або продовжити протиправну діяльність, оскільки останній, на теперішній час переховується від органів досудового розслідування, місце знаходження його невідоме, а злочинні формування, у причетності до діяльності яких підозрюється ОСОБА_8 подовжують свою діяльність на території України.

Стаття 196 КПК України визначає зміст ухвали слідчого судді, суду про застосування запобіжного заходу. Зокрема, у ній обов'язково мають бути зазначені відомості про кримінальне правопорушення, обставини, які свідчать про існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, обставини, які свідчать про недостатність застосування більш м'яких запобіжних заходів для запобігання цим ризикам, а також посилання на докази, які обґрунтовують ці обставини.

Як наголосив Європейський суд з прав людини у пунктах 262-266 рішення від 30 квітня 2013 року у справі «Тимошенко проти України», стаття 5 Конвенції втілює основоположне право людини, а саме захист особи від свавільного втручання держави у її право на свободу (див. рішення від 18 грудня 1996 року у справі «Аксой проти Туреччини» (Aksoy v. Turkey), п. 76, Reports 1996-VI). Цей перелік винятків, встановлений у пункті 1 статті 5 Конвенції, є вичерпним, і лише вузьке тлумачення цих винятків відповідає цілям цього положення, а саме гарантувати, що нікого не буде свавільно позбавлено свободи (див. вищезазначене рішення у справі «Лабіта проти Італії» (Labita v. Italy), п. 170). При оцінці законності будь-якого позбавлення свободи Суд не обмежується проголошеними видимими цілями взяття та тримання під вартою, про які йдеться, але також розглядає істинні наміри та цілі, що стоять за ними (див. рішення у справах «Боцано проти Франції» (Bozano v. France), від 18 грудня 1986 року, п. 60, Series A № 111, та

«Ходорковський проти Росії» (Khodorkovskiy v. Russia), заява № 5829/04, п. 142, від 31 травня 2011 року). Суд у своїй практиці також вже констатував, що, коли йдеться про позбавлення свободи, надзвичайно важливо, щоб було дотримано загального принципу юридичної визначеності. Отже, важливо, щоб умови, за яких відповідно до національного законодавства здійснюється позбавлення свободи, були чітко сформульовані, та щоб застосування цього законодавства було передбачуваним тією мірою, щоб воно відповідало стандарту «законності», передбаченому Конвенцією - стандарту, що вимагає, щоб усе законодавство було сформульовано з достатньою точністю для того, щоб надати особі можливість - за потреби, за відповідної консультації - передбачати тією мірою, що є розумною за відповідних обставин, наслідки, які може потягнути за собою її дія (див., серед інших джерел, рішення у справі «Медведєв та інші проти Франції» (Medvedyev and Others v. France) [ВП], заява № 3394/03, п. 80, ECHR 2010 року, з подальшими посиланнями). Крім того, для того, щоб позбавлення свободи вважалося несвавільним у розумінні пункту 1 статті 5 Конвенції, самого факту, що цей захід застосовується згідно з національним законодавством, що відповідає вищезазначеним стандартам, ще недостатньо він також повинен бути необхідним за даних обставин (див. Рішення у справах «Нештяк проти Словаччини» (Nestak v. Slovakia), заява № 65559/01, п. 74, від 27 лютого 2007 року, та «Хайредінов протии України» (Khayredinov v. Ukraine), заява № 38717/04, пп. 2728, від 14 жовтня 2010 року). Насамкінець, Суд наголосив на тому, що обґрунтування будь-якого періоду позбавлення свободи - незалежно від того, наскільки коротким він є повинно бути переконливо доведено державними органами (див. рішення у справах «Белчев проти Болгарії» (Belchev v.Bulgaria), заява № 39270/98, п. 82, від 8 квітня 2004 року, та «Кастравет проти Молдови» (Castravet v. Moldova), заява № 23393/05, п. 33, від 13 березня 2007 року).

Оскільки в період з 27 березня 2015 року по 06 квітня 2015 року до ОСОБА_4 згідно з національним законодавством України, на підставі ухвали слідчого судді, ухваленої відповідно до норм КПК України та європейських стандартів, був застосований запобіжний захід, підстави стверджувати, що тримання його під вартою в цей період було незаконним чи протиправним відсутні. Передчасність висновків про відсутність підстав та ризиків для застосування щодо ОСОБА_4 запобіжного заходу, була встановлена після закінчення короткого проміжку часу, як органом досудового розслідування, при оголошенні в розшук підозрюваного, так і судом, при наданні дозволу на його затримання, а негативні наслідки скасування ухвали слідчого судді тривають до тепер.

Також, зі змісту ухвали Апеляційного суду Дніпропетровської області від 06 квітня 2015 року вбачається, що відповідно до протоколу від 26 березня 2015 року складеного в м. Дніпропетровськ в приміщенні УСБУ у Дніпропетровській області о 19 годині 05 хвилин, ОСОБА_4 затримано в порядку ст.208 КПК України без ухвали слідчого судді за підозрою у вчиненні злочину у період з квітня 2014 року по березень 2015 року у м. Слов'янськ Донецької області.

Відповідно до ч.1 ст.208 КПК України, уповноважена службова особа має право без ухвали слідчого судді, суду затримати особу, підозрювану у вчиненні злочину, за який передбачене покарання у виді позбавлення волі, лише у випадках: 1) якщо цю особу застали під час вчинення злочину або замаху на його вчинення; 2) якщо безпосередньо після вчинення злочину очевидець, в тому числі потерпілий, або сукупність очевидних ознак на тілі, одязі чи місці події вказують на те, що саме ця особа щойно вчинила злочин.

Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може грунтуватися на припущеннях. У відповідності із ст.10 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог.

Позивачем в судове засідання доказів незаконного затримання 26 березня 2015 року суду не надано, клопотань про витребування матеріалів на підтвердження цього представник позивача в ході судового розгляду також не заявляв, а безпосередньо зі змісту самої ухвали вбачається, що затримання без ухвали слідчого судді було обумовлене тим, що особу застали під час вчинення злочину або замаху на його вчинення. В наданих до апеляційного суду матеріалах була відсутня інформація ким, коли та де підозрюваний ОСОБА_4 був фактично затриманий та доставлений у м. Дніпропетровськ до приміщення УСБУ Дніпропетровської області, не надано таких відомостей і суду при розгляді дійсної цивільної справи.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 211 КПК України затримана без ухвали слідчого судді, суду особа не пізніше шістдесяти годин з моменту затримання повинна бути звільнена або доставлена до суду для розгляду клопотання про обрання стосовної неї запобіжного заходу.

Як було встановлено в ході судового розгляду, після затримання 26 березня 2015 року о 19 годині 05

хвилин ОСОБА_4 був доставлений до слідчого судді 27 березня 2015 року, а тому порушень прав позивача суд не вбачає.

Вимоги позивача про відшкодування йому моральної шкоди, спричиненої грубим порушенням органами досудового розслідування його права на медичну допомогу та захист з підстав, які передбачені п. 11 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», не можуть бути задоволені, оскільки порушення такого права позивача в ухвалі Апеляційного суду Дніпропетровської області від 06 квітня 2015 року, на яку він посилається, як на джерело встановлення такого факту, не встановлене.

Підсумовуючи викладене слід дійти висновку, що в ході судового розгляду не було встановлено підстав для відшкодування позивачеві моральної шкоди, оскільки порядок відшкодування шкоди за рахунок держави передбачений у конкретно визначених законом випадках, які у даній справі не встановлені.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 10, 11, 60, 212, 218, 223, 294 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до управління Служби безпеки України у Дніпропетровській області, прокуратури Дніпропетровської області, територіального управління Державної судової адміністрації у Дніпропетровській області, Державної казначейської служби України, про відшкодування моральної шкоди, внаслідок незаконного взяття і тримання під вартою відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи Апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти дні з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення виготовлено 16 жовтня 2015 року.

Суддя Н.О. Чемодурова