Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Є.У. № 334/4726/14-ц Головуючий у 1-й інстанції: Турбіна Т.Ф.
Провадження № 22-ц/778/4318/15 Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Крилової О.В.

Суддів: Трофимової Д.А.

Дзярука М.П.

При секретарі: Семенчук О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3, який діє в своїх інтересах та в інтересах малолітніх ОСОБА_4, ОСОБА_5, на заочне рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 02 вересня 2014 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_3, який діє в своїх інтересах та в інтересах малолітніх ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи - Ленінський районний відділ у місті Запоріжжі УДМС України в Запорізькій області, Ленінський відділ державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції, Орган опіки та піклування Ленінського району м. Запоріжжя, про виселення та зняття з реєстрації,

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2014 року ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» звернулося до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 25.01.2012р. було задоволено позов ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_3, звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, для задоволення вимог ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на загальну суму 1 018 823,95 грн.

На примусовому виконанні в Ленінському ВДВС ЗМУІО перебуває виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-2192/11, виданого Ленінським районним судом м. Запоріжжя 05.04.2012р. щодо звернення стягнення на предмет іпотеки.

Стало відомо, що в іпотечній квартирі зареєстровані та проживають: іпотекодавець ОСОБА_3 та малолітні ОСОБА_4, 2008 року народження, та ОСОБА_5 2011 року народження.

Вказана квартира належить іпотекодавцю, перебуває в якості забезпечення виконання ним зобов'язань за кредитним договором відповідно до договору іпотеки від 18.09.2008р. Відповідно до умов іпотечного договору іпотекодавець стверджує, що за адресою предмета іпотеки не проживають малолітні та неповнолітні особи, що мають право користування предметом іпотеки, іпотекодавці не мають права протягом строку дії всього договору іпотеки вселяти в предмет іпотеки будь-яких осіб без згоди банку, але зазначені умови іпотечного договору були порушені іпотекодавцем.

Наявність зареєстрованих у іпотечній квартирі малолітніх дітей перешкоджає виконанню рішення суду щодо звернення стягнення на іпотечне майно в межах процедури виконавчого провадження.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив суд виселити ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 з квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, та зняти їх з реєстраційного обліку за вказаною адресою.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 02 вересня 2014 року позов задоволено частково.

Виселено ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_5, з квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про судові витрати.

Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_3, який діє в своїх інтересах та в інтересах малолітніх ОСОБА_4, ОСОБА_5, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Рішенням колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Запорізької області від 04 березня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_3, якій діє в своїх інтересах та в інтересах малолітніх ОСОБА_4, ОСОБА_5, задоволено. Заочне рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 02 вересня 2014 року у цій справі скасовано та ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позову ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" до ОСОБА_3, який діє в своїх інтересах та в інтересах малолітніх ОСОБА_4, ОСОБА_5, про виселення відмовлено (а.с. 117-121).

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 травня 2015 року касаційна скарга ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» задоволена частково. Рішення апеляційного суду Запорізької області від 04 березня 2015 року скасовано, справа передана на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (а.с. 143-145).

Як зазначено в ухвалі колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 травня 2015 року, обґрунтовуючи заперечення проти апеляційної скарги, банк посилався на наявність рішення суду, що набрало законної сили про звернення стягнення на предмет іпотеки на вищевказану квартиру, на отримане іпотекодавцем письмове попередження про звільнення квартири та на положення ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ст. 109 ЖК УРСР, які передбачають виселення мешканців з іпотечного житлового приміщення після відмови на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити його. При цьому послався на те, що малолітні діти на час укладення договору іпотеки не мали права на спірне житлове приміщення, оскільки народилися та були зареєстровані у ньому після укладення цього договору. У порушення вимог ст.ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України апеляційний суд зазначене не врахував, належним чином не перевірив доводів сторін, не встановив фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, не навів мотивів відхилення зазначених доводів, зокрема про наявність судового рішення, що набрало законної сили про звернення стягнення на предмет іпотеки, не з'ясував, чи не було іпотечне житло, на яке звернуто стягнення, придбане за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, які мають значення для правильного вирішення справи і дійшов передчасного висновку про необґрунтованість та недоведеність позову.

При новому розгляді справи, заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Таким чином, судова колегія перевіряє зазначене рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив із того, що є таке, що набрало законної сили рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки на вищевказану квартиру, яка належить ОСОБА_3, останній на письмове попередження про звільнення квартири у добровільному порядку не реагує, тому на підставі ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ст. 109 ЖК УРСР ОСОБА_3 та малолітні ОСОБА_4, ОСОБА_5 підлягають виселенню у примусовому порядку. При цьому послався на те, що малолітні діти на час укладення договору іпотеки не мали права на спірне житлове приміщення, оскільки народилися та були зареєстровані у ньому після укладення цього договору, а зняття відповідачів з реєстраційного обліку відбувається при виконанні судового рішення про позбавлення їх права на це житло.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

За змістом ч. 1 ст. 575 ЦК України та ст. 1 Закону України "Про іпотеку" іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до ст. 589 ЦК України, ч. 1 ст. 33 Закону України "Про іпотеку" у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у ст. 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України "Про іпотеку".

Згідно із ч. 3 ст. 33 Закону України "Про іпотеку" звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до ст. 39 Закону України "Про іпотеку".

Так, згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 39 цього Закону у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною першою ст. 40 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є ст. 109 ЖК УРСР, у ч. 1 якої передбачені підстави виселення.

Частина третя ст. 109 ЖК УРСР регулює порядок виселення громадян.

За змістом ч. 2 ст. 40 Закону України "Про іпотеку" та ч. 3 ст. 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Відтак, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі ч. 2 ст. 39 Закону України "Про іпотеку" підлягають застосуванню як положення ст. 40 цього Закону, так і норма ст. 109 ЖК УРСР.

Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються з жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові № 6-39 цс 15 від 18 березня 2015 року.

Як вбачається з матеріалів справи, 18.09.2008 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № 14/17-37/1306-32 від 18.09.2008р., за умовами якого кредитор надає позичальнику кредит, а позичальник отримує його відповідно до Умов кредитування за програмою кредитування «Житло в кредит на вторинному ринку» на наступних умовах: сума кредиту - 66 659 доларів США; цільове використання кредиту - кошти видаються на: придбання об'єкта нерухомості - загальною площею 43,22 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

В той же день, 18.09.2008 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_3 було укладено іпотечний договір № 14/17-37/1306-32, за умовами якого іпотекодавець передає іпотекодержателю в іпотеку нерухоме майно: квартиру, загальною площею 43,22 кв.м., житловою площею 26,57 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, з метою забезпечення виконання грошових зобов'язань іпотекодавця (позичальника) за кредитним договором № 14/17-37/1306-32 від 18.09.2008р., укладеного між іпотекодержателем та позичальником. Предмет іпотеки належить іпотекодавцю на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_7, від 18.09.2008 року за р.№ 4563 (а.с. 6-8).

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 25 січня 2012 року задоволено позов банку до ОСОБА_3 та звернуто стягнення на квартиру АДРЕСА_2. Постановою Ленінського ВДВС Запорізького МУЮ від 5 лютого 2013 року відкрито виконавче провадження на підставі виданого цим судом 5 квітня 2012 року виконавчого листа відповідно до указаного рішення суду, а постановою державного виконавця цього відділу від 30 липня 2014 року виконавчий лист повернуто стягувачу без виконання, оскільки рішенням комісії з питань захисту прав дитини відмовлено в реалізації квартири (а.с. 9, 61).

За адресою: АДРЕСА_1, зареєстровано три особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4, 2008 року народження, ОСОБА_5, 2011 року народження. Малолітній ОСОБА_4 зареєстрований з 16.03.2009р. по теперішній час, малолітня ОСОБА_5 - з 11.05.2011р. по теперішній час (а.с. 10, 32, 33).

Банком не надавалося згоди на реєстрацію іпотекодавцем у квартирі, що є предметом іпотеки, малолітніх осіб. Реєстрація малолітніх дітей була здійснена ОСОБА_3 без згоди банку.

07.04.2014р. та 27.05.2013р. на адресу ОСОБА_3 банком рекомендованими листами було направлено письмові вимоги про виселення з квартири (а.с. 12). Згідно повідомлення Запорізької дирекції УДП поштового зв'язку «Укрпошта», рекомендований лист з рекомендованим повідомленням, направлений на адресу боржника на ім'я ОСОБА_3 був вручений 04.06.2013р. матері адресата ОСОБА_8 (а.с. 11, 13).

Вимога банку залишена боржником без виконання.

Отже, в іпотеку передана квартира, яка була придбана ОСОБА_3 за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою цього житла, тому висновок суду про виселення ОСОБА_3 разом з дітьми без надання іншого жилого приміщення є правильним.

Посилання в апеляційній скарзі щодо відсутності підстав для виселення з огляду на положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не спростовують правильність висновків суду.

Так, 07 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з яким протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із ст. 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із ст. 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Відповідно до ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Як встановлено судом, рішення про звернення стягнення на указаний предмет іпотеки було ухвалено Ленінським районним судом м. Запоріжжя 25 січня 2012 року, набрало законної сили і не виконане. Тобто, примусово звернуто стягнення на предмет іпотеки до набрання чинності Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Крім іншого, предметом позову є не звернення стягнення на майно, а виселення з квартири як наслідок невиконання рішення суду та умов кредитного договору.

Таким чином, є таке, що набрало законної сили судове рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки (вищевказану квартиру), яка належить ОСОБА_3 на праві власності, Банк направив відповідачу письмову вимогу щодо звільнення житлового приміщення в добровільному порядку, разом з тим, квартира ним не звільнена.

Посилання в апеляційній скарзі на порушення прав малолітніх дітей не знайшли свого підтвердження.

Так, у п. 44 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" роз'яснено, що суди повинні виходити із того, чи мала дитина право власності на предмет іпотеки чи право користування предметом іпотеки на момент укладення договору іпотеки. Будь-які дії, вчинені без згоди іпотекодержателя після укладення договору іпотеки (наприклад, реєстрація неповнолітньої дитини в житловому будинку, народження дитини після укладення договору іпотеки) не є підставою для визнання такого договору недійсним із підстави невиконання вимог закону про отримання згоди органу опіки та піклування.

Судом правильно враховано той факт, що спірна квартира була передана в іпотеку ще до народження та реєстрації в ній малолітніх дітей, а відтак - на час укладення іпотечного договору діти не мали права власності чи права користування нею, що в свою чергу унеможливлює порушення їхніх прав на житло. Отже, належних та допустимих доказів на підтвердження факту порушення житлових прав малолітніх дітей ОСОБА_3 не надано.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що на час ухвалення рішення виконавчий лист був повернутий стягувачеві, не дають підстав для відмови в позові про виселення мешканців з предмету іпотеки, на який звернуто стягнення за рішенням суду.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду також не спростовують, оскільки є повторенням обставин, якими ОСОБА_3 обґрунтовував свої заперечення проти позову, всебічна оцінка яким була дана судом першої інстанції, і зводяться лише до особистої незгоди з висновками суду щодо їх оцінки.

Решта доказів та обставин, на які посилається ОСОБА_3 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

За таких обставин суд обґрунтовано задовольнив вимоги позивача про виселення відповідачів з квартири, яка є предметом іпотеки, і на яку звернуто стягнення на підставі рішення суду.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

В частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо зняття відповідачів з реєстрації рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку не оскаржене, а тому у відповідності до ч. 1 ст. 303 ЦПК України та роз'яснень п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24 жовтня 2008 року „Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку" апеляційним судом не перевіряється.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, який діє в своїх інтересах та в інтересах малолітніх ОСОБА_4, ОСОБА_5, відхилити.

Заочне рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 02 вересня 2014 року по цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: