АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 жовтня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого судді: Махлай Л.Д.,

суддів: Левенця Б.Б., Корчевного Г.В.

при секретарі: Бугаю О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 26 вересня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа: УДАІ ГУ МВС України в м. Києві про визнання угоди недійсною, витребування транспортного засобу з чужого незаконного володіння та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_5, відділ державної виконавчої служби Оболонського районного управління юстиції у м. Києві, УДАІ ГУ МВС України в м. Києві про визнання особи добросовісним набувачем, визнання права власності,

в с т а н о в и л а :

у березні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, в якому просила визнати недійсним договір купівлі- продажу автомобіля марки «Toyota Land Cruiser» (Prado), 2005 року випуску, кузов № НОМЕР_1 укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, який підтверджується довідкою-рахунком від 13.07.2013 року; витребувати зазначений автомобіль у ОСОБА_6 та зобов'язати останнього передати їй спірний автомобіль; стягнути з ОСОБА_3 на її користь в рахунок відшкодування моральної шкоди 25 000 грн.

В обґрунтування позову зазначала, що 29.04.2010 року Дарницьким районним судом м. Києва ухвалено рішення, яке набрало законної сили, яким зобов'язано ОСОБА_3 повернути їй автомобіль марки «Toyota Land Cruiser». На стадії виконання рішення ОСОБА_3 зазначений автомобіль продав ОСОБА_2

У червні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_3, в якому просив визнати його добросовісним набувачем спірного автомобіля; визнати за ним право власності на вищевказаний автомобіль; звільнити автомобіль з-під арешту та зняти з розшуку.

Справа № 754/3577/14 Апеляційне провадження № 22-ц-796/13412/15
Головуючий у суді першої інстанції: Галась І.А.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Махлай Л.Д.
В обґрунтування позову зазначав, що він на підставі довідки-рахунку від 13.07.2013 року придбав у ОСОБА_9 автомобіль марки «Toyota Land Cruiser», останній розпорядився зазначеним автомобілем на підставі нотаріально посвідченої довіреності. У грудні 2013 року він звернувся до ВРЕВ - 4 УДАІ у м. Києві з метою реєстрації газобалонного обладнання та дізнався, що автомобіль перебуває під арештом та його оголошено в розшук. Посилався на те, що спірний автомобіль не був зареєстрований за ОСОБА_1, на час оформлення довідки-рахунку та передачі йому автомобіля був знятий з обліку, не перебував під арештом та у розшуку, проблем з реєстрацією автомобіля не мав, він є законним та правомірним власником спірного автомобіля.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва 26.09.2014 року у задоволенні первісного позову та зустрічного позову відмовлено.

Додатковим рішенням Деснянського районного суду м. Києва 07.10.2014 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 25 000 грн.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі. Посилається на неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи. А саме, суд не врахував, що вона є єдиним власником автомобіля та має на нього правовстановлюючі документи. Суд невірно витлумачив роз'яснення, надані у постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року та не врахував, що ОСОБА_3, укладаючи договір з ОСОБА_2 мав на меті уникнення від виконання рішення суду щодо повернення їй автомобіля, а тому угода щодо продажу автомобіля є такою, що порушує публічний порядок.

Із апеляційної скаргою на рішення суду звернувся також ОСОБА_2

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 28.01.2015 року апеляційні скарги відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02.09.2015 року ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 28.01.2015 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання угоди недійсною, витребування транспортного засобу з чужого незаконного володіння скасовано та справу в цій частині передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

У судовому засіданні представники апелянта ОСОБА_10 та ОСОБА_11 підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити.

ОСОБА_2 та його представники ОСОБА_12 та ОСОБА_13 просили апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Інші сторони у судове засідання не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку, причини неявки не повідомили, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе розгляд справи у їх відсутності, за правилами ч. 2 ст. 305 ЦПК України.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу, зареєстрованого товарною біржею «Універсальна» від 14.04.2009 року ОСОБА_1 придбала у ОСОБА_14 автомобіль марки «Toyota Land Cruiser», 2005 року, кузов № НОМЕР_1.

Даний автомобіль був знятий з обліку 18.04.2009 року.

16.05.2009 року між ОСОБА_15, який діяв від імені ОСОБА_14, та ОСОБА_3 було укладено біржову угоду, згідно якої останній придбав цей же автомобіль «Toyota Land Cruiser», 2005 року, VIN - НОМЕР_1.

19.05.2009 року ОСОБА_3 зареєстрував автомобіль та отримав державний номерний знак НОМЕР_3.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 29.04.2010 року, яке набрало законної сили, біржова угода купівлі-продажу цього автомобіля, яка укладена на товарній біржі «Столична» між ОСОБА_16 та ОСОБА_3, визнана недійсною, вищевказаний автомобіль було витребувано у останнього на користь ОСОБА_17.

04.08.2011 року головним державним виконавцем ВДВС Оболонського РУЮ у м. Києві було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом від 27.07.2011 року про зобов'язання ОСОБА_3 передати автомобіль марки «Toyota Land Cruiser», 2005 року, кузов № НОМЕР_1, ОСОБА_1

07.09. 2011 року УДАІ ГУ МВС України в м. Києві було внесено запис до бази щодо постановки даних «Розшук» автомобіля марки «Tooyta Land Cruiser», 2005 року, кузов № НОМЕР_1, який належав ОСОБА_3.

У подальшому в результаті несанкціонованого втручання невідомих осіб даний запис було знищено.

11.06.2013 року спірний автомобіль за зверненням ОСОБА_18, який діяв за дорученням від ОСОБА_3, був знятий з обліку для реалізації.

13.07.2013 року відповідно до довідки-рахунку, виданої ТОВ «Авто - Арсенал», ОСОБА_2 придбав зазначений вище автомобіль за 160 000 грн. у ОСОБА_9, який діяв за довіреністю, та зареєстрував його на своє ім»я.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів вибуття з її володіння спірного автомобіля поза її волею, оскільки рішення суду про витребування автомобіля від ОСОБА_3 на час придбання цього автомобіля ОСОБА_2 ще не було виконане.

Колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони не в повній мірі відповідають встановленим у справі обставинам та нормам матеріального і процесуального права.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 29.04.2010 року, яке набрало законної сили встановлено, що ОСОБА_1 стала власником спірного автомобіля на підставі біржової угоди, укладеної між нею та ОСОБА_14 18.04.2009 року Цим рішенням визнано недійсною біржову угоду купівлі - продажу цього ж автомобіля, укладену між ОСОБА_14 та ОСОБА_3 16.05.2009 року та зобов'язано ОСОБА_3 передати цей автомобіль ОСОБА_1

Суд першої інстанції, виходячи з обставин, викладених у вищезазначеному рішенні дійшов висновків про те, що ОСОБА_3 під час укладення договору купівлі - продажу автомобіля НОМЕР_2, кузов № НОМЕР_1 між ним та ОСОБА_2 був особою, яка не мала права відчужувати спірний автомобіль. Такі висновки відповідають встановленим обставинам та є правильними.

Відповідно до ст. 658 ЦК України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару.

Згідно з ч. 1 cт. 203 цього ж Кодексу зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відмовляючи у визнанні угоди недійсною, (незважаючи на те, що судом правильно встановлено, що продавець не був власником автомобіля на час укладення угоди та не мав права на його відчуження), суд виходив з того, що ОСОБА_2 було дотримано усіх ознак дійсності правочину та здійснено перевірку наявності обтяжень.

Фактично суд першої інстанції дійшов висновків про те, що оскільки інша сторона правочину дотрималася ознак дійсності правочину, то такий правочин відповідає вимогам закону. Проте, такий висновок суперечить положенням ст. ст. 203, 215 ЦК України, оскільки при укладенні договору обидві сторони мають дотримуватися вимог закону, а не лише одна з них.

Колегія суддів вважає також неправильним висновок суду про те, що позивач не надала доказів вибуття з її володіння автомобіля поза її волею. З матеріалів справи вбачається, що рішення суду, яким зобов'язано ОСОБА_3 передати автомобіль його власнику ОСОБА_1 не виконане, незважаючи на те, що остання звернулася до виконавчої служби із заявою про примусове виконання цього рішення та державним виконавцем вчинено ряд дій на виконання рішення суду, у тому числі накладення штрафів на боржника, накладення арешту на автомобіль тощо. Зазначені обставини саме і свідчать про відсутність волі ОСОБА_1 на відчуження автомобіля будь - якій іншій особі.

Відповідно до ч. 1 та ч. 3 ст. 215 ЦК Укаїни підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 цього Кодексу недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсностіможе бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Не може бути застосована норма ч. 1 ст. 216 цього Кодексу щодо повернення майна (реституції), переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом індикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України № 6-25 цс 12 від 25.04.2012 року.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до ст. ст. 215, 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

ОСОБА_1 є власником спірного автомобіля, який продано особою, яка не мала права на його відчуження, а відтак є заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину та може ставити вимоги про визнання такого правочину недійсним.

Враховуючи, що договір купівлі - продажу автомобіля, укладено ОСОБА_3, який на час укладення такого договору не був власником автомобіля та не мав відповідних повноважень від власника автомобіля на його продаж, більше того мав виконати рішення суду щодо передачі цього автомобіля власнику, колегія суддів вважає вимоги в частині визнання недійсним такого договору законними та обґрунтованими.

Враховуючи роз`яснення та правову позицію, які викладені у вищезазначеній постанові Пленуму Верховного Суду України та постанові Верховного Суду України, колегія суддів приходить до висновку, що у даному спорі позивач неправильно обрала спосіб захисту порушеного права в частині витребування автомобіля від ОСОБА_2, оскільки останній є стороною договору, який визнається недійсним, а витребування майна за правилами ст. 388 ЦК України можливо лише від особи, яке не була стороною договору, визнаного недійсним (третя особа).

Оскільки ж за положеннями ст. 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності може бути заявлена заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено, а позивач не заявляла вимог про застосування наслідків недійсності правочину позов в частині витребування майна задоволенню не підлягає.

Колегія суддів звертає увагу також на те, що існує рішення, яке набрало законної сили та перебуває на виконанні у органах виконавчої служби про витребування спірного автомобіля від ОСОБА_3, яке ще не виконане.

У зв'язку з наявністю таких обставин не може існувати будь - яке інше рішення про витребування цього ж автомобіля від іншої особи.

Колегія суддів не погоджується з доводами ОСОБА_2 та його представників про те, що ОСОБА_1 не купувала спірний автомобіль у ОСОБА_14 та не є його власником, оскільки ці обставини встановлені рішенням суду, яке набрало законної сили.

За таких обставин колегія суддів прийшла до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову про визнання угоди недійсною та витребування автомобіля підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову щодо визнання угоди недійсною та відмови у витребуванні автомобіля.

В решті рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду судом касаційної інстанції не скасовані.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 26 вересня 2014 року в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання угоди недійсною та витребування транспортного засобу з чужого незаконного володіння скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення наступного змісту.

Визнати недійсною біржову угоду (договір) купівлі - продажу автомобіля «Toyota Land Cruiser», 2005 року, VIN - НОМЕР_1, укладену між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 13 липня 2013 року.

У позові про витребування автомобіля «Toyota Land Cruiser», 2005 року, VIN - НОМЕР_1 у ОСОБА_2 відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Головуючий

Судді