Справа №467/1440/15-ц 19.10.2015 19.10.2015 19.10.2015
Справа № 467/1440/15-ц
Провадження № 22-ц/784/2531/15 Головуючий у 1 інстанції - Кологрива Т.М.
Категорія 27 Доповідач в апеляційній інстанції - Лисенко П.П.
У Х В А Л А

іменем України

19 жовтня 2014 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого - Лисенка П.П.,

суддів - Галущенка О.І. та Самчишиної Н.В.,

із секретарем судового засідання - Богуславською О.М.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» рішення Арбузинського районного суду Миколаївської області від 08 вересня 2015 року, ухваленого в цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, що виникла під час виконання договору про надання Банківських послуг, -

у с т а н о в и л а :

13 серпня 2015 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (надалі Банк) пред'явило зазначений позов до ОСОБА_2, який обґрунтувало наступним.

09 березня 2006 року Банк, як надавач банківських послуг, з однієї сторони, та ОСОБА_2, в якості клієнта з їх отримання - з другої, шляхом підписання Заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку уклали між собою строковий договір про надання Банківських послуг, номер на якому відсутній.

При цьому, лише сукупність Заяви про приєднання (надалі Заява), Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку (надалі Умови та Правила) і Тарифів на випуск та обслуговування кредитних карт (надалі Тарифи) і складали названий договір.

В договорі сторони передбачили, що строк його дії, відповідає строку дії картки, зазначеному на її лицьовій стороні, проте дія карти може бути продовжена на той же строк, за наявності на картрахунку грошових коштів, достатніх для оплати послуг з виконання розрахункових операцій.

На виконання його умов Банк зобов'язувався передати позичальнику у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку грошові кошти на суму 3 500 гривень, а той, у свою чергу, - повернути таку ж суму кредиту частинами, не пізніше дня закінчення строку дії платіжної карти згідно графіку погашення кредиту, і, сплачувати щомісячно обов'язковий мінімальний платіж, що складається із частини тіла кредиту, комісії та нарахованих процентів за користування кредитом, виходячи з відсоткової ставки 36 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом.

Прострочка виконання названого кредитного зобов'язання держателем картки породжувала у нього обов'язок сплачувати Банку відсотки у підвищеному розмірі за користування взятими в кредит грошима, а також сплатити разово штраф, складовими якого є тверда грошова сума у розмірі 500 гривень та плаваюча у розмірі 5% від суми заборгованості по кредитному ліміту, включаючи нараховані і прострочені відсотки та комісії.

Взяті на себе зобов'язання Банк виконав у повному обсязі, надавши відповідачеві платіжну карту з обумовленим кредитним лімітом, і чекав відповідної добросовісної договірної поведінки від позичальника, про те той взятого на себе слова не дотримався,

Порушуючи норми Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та умови договору, ОСОБА_2 кредит не повернув і проценти за користування ним, а також штраф, за прострочку виконання зобов'язання - не сплатив, у зв'язку із чим станом на 30 червня 2015 рік у нього перед Банком утворилась заборгованість в сумі 38 761 гривня 37 копійок, з яких:

●6 805 гривень 87 копійок - заборгованість зі сплати тіла кредиту;

●29 633 гривні 53 копійки заборгованість за відсотками;

●500 гривень штрафу (фіксована частина);

●1 821 гривня 97 копійок штрафу (процентна складова).

Посилаючись на зазначені обставини та, на ігнорування позичальником його вимоги про повернення кредиту та сплаті заборгованих грошових сум, Банк просив стягнути їх з нього за судовим рішенням.

Не заперечуючи наявність у нього боргу перед Банком, відповідач просить у позові відмовити за спливом і строку дії договору, і позовної давності, яку він просить застосувати. Крім того, просить врахувати ще й ту обставину, що на підставі рішення Арбузинського районного суду Миколаївської області від 18 листопада 2011 року державною виконавчою службою Арбузинського районного управління юстиції у Миколаївській області з нього на користь Банка вже проводиться стягнення заборгованості за названим кредитним зобов'язанням.

Рішенням Арбузинського районного суду Миколаївської області від 08 вересня 2015 року Банку у позові відмовлено за відсутністю правових підстав.

Банк подав на це рішення апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, і ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.

В обґрунтування скарги посилався на невідповідність судового рішення дійсним обставинам справи та порушенням норм процесуального та матеріального права.

Апеляційну скаргу слід відхилити і залишити без змін рішення суду 1 інстанції, оскільки районний суд ухвалив його з додержанням норм матеріального й процесуального права.

Ухвалюючи рішення про відмову у позові, суд першої інстанції виходив з того, що правових підстав для його задоволення немає, оскільки заявлені вимоги знаходяться за межами укладеного договору, а для захисту прав Банку в спірному зобов'язанні законом передбачено інший спосіб захисту, а саме, стягнення збитків.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області, в межах доводів апеляційної скарги, погоджується з обставинами та правовідносинами, встановленими судом 1 інстанції, вважає їх доведеними, а висновки, щодо результату вирішення справи - вірними, обґрунтованими й законними.

Дійсно, за Конституцією України, ст. 27 ЦПК України та ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожній особі, як фізичній так і юридичній, а також державі гарантовано судовий захист їх інтересів, який здійснюється в порядку конституційного, цивільного, кримінального, адміністративного та господарського судочинств.

Відповідно до статей 1,3 ЦК України, 1,3-4,10-11,303 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, слід зазначити, що, виходячи із загальних засад цивільного законодавства про: неприпустимість свавільного втручання держави у сферу особистого життя людини, її цивільного права та інтересу; справедливість; добросовісність та розумність - в порядку цивільного судочинства регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Відмова від такого права є недійсною.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України і обраний позивачем.

Зокрема, в силу ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути:

1) визнання права;

2) визнання правочину недійсним;

3) припинення дії, яка порушує право;

4) відновлення становища, яке існувало до порушення;

5) примусове виконання обов'язку в натурі;

6) зміна правовідношення;

7) припинення правовідношення;

8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди;

9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди;

10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Для цього, він розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

При цьому, суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, для чого роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і допомагає здійсненню їхніх прав.

Судовий розгляд, яким цивільна справа вирішується по суті, закінчується ухваленням рішення суду.

Відповідно до статей 10, 59, 60, 213 ЦПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року "Про судове рішення у цивільній справі" - рішення суду у цивільній справі, як найважливіший акт правосуддя, покликаний забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини і наповнити реальністю принцип верховенства права, повинен ухвалюватися за неухильного додержання вимог чинного процесуального законодавства про його законність і обґрунтованість.

Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд бере до уваги, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при рівності прав щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду цивільних справ, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Суд оцінює докази відповідно до вимог статей 58 - 59, ч.3 ст. 61, 212 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

При цьому, згідно із статтею 60 ЦПК України, обов'язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача.

В силу ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Зокрема, цивільні права та обов'язки виникають із договору, яким визнається домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, зміст якого, відповідно до статей 203-204, 215, 626, 627 ЦК України, не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; він вчинений у формі, встановленій законом, особами, які мають необхідний обсяг цивільної дієздатності, за їх вільного волевиявлення і відповідно до їх внутрішньої волі і спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Недодержання виписаних вимог в прямо визначених законом випадках робить договір (правочин) нікчемним, а у разі відсутності такого зазначення - може тягнути його недійсність (у повному обсязі або окремої його частини) за судовим рішенням.

Якщо недійсність договору прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним - то він є правомірним і підлягає виконанню сторонами.

Договір припиняється повністю або частково на підставах, встановлених ним або законом, зокрема він припиняється:

●його виконанням, проведеним належним чином;

●спливом строку на який він був укладений, якщо в ньому не передбачено його автоматичної пролонгації;

●його зміною за згодою сторін або за судовим рішенням;

●його розірванням за домовленістю його учасників або за судовим рішенням;

●визнання його недійсним.

●смертю його учасників, якщо за законом не допускається правонаступництво.

Одночасно слід зазначити, що договір є підставою виникнення договірного зобов'язання - під яким, відповідно до ст. 509 ЦК України, слід розуміти правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

В силу ст. 525-526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов зобов'язання і вимог закону, інших правових актів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або іншими звичайно застосовуваними вимогами.

Принцип належного виконання припускає, що зобов'язання має бути виконане належними суб'єктами, в належному місці, в належний час, належним предметом і належним чином.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Названі дії є порушенням зобов'язання, які тягнуть за собою, передбачені законом або договором правові наслідки.

За загальним же правилом, під порушенням зобов'язання слід розуміти такий протиправний вплив з боку правопорушника, внаслідок чого суб'єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення чи взагалі ліквідації.

Порушенням зобов'язання є як його невиконання так і неналежне виконання.

Невиконання зобов'язання має місце тоді, коли сторони взагалі не вчиняють дій, які складають зміст зобов'язання, або не утримуються від певних дій, хоча за змістом зобов'язання могли утримуватися від їх вчинення.

Неналежним виконанням зобов'язання слід вважати, виконання рішення не тією особою, не в тому місяці, не у той строк, не щодо того предмету, що в кінці кінців приводить до ненастання бажаного сторонами результату.

За ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, особа винна у цьому повинна нести негативні наслідки такої своєї поведінки, а саме, виконати зобов'язання належним чином та сплатити, в межах позовної давності, неустойку, відшкодувати збитки та моральну шкоду.

У свою чергу, зобов'язання (цивільні права та обов'язки) припиняється повністю або частково на підставах, встановлених договором або законом, зокрема:

●виконанням, проведеним належним чином;

●зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання по яким настав;

●за домовленістю сторін;

●звільнення кредитором боржника від його обов'язків;

●поєднанням боржника і кредитора в одній особі;

●смертю боржника;

●ліквідацією юридичної особи.

З системного логічного аналізу названих норм колегія доходить висновку про те, що договір є одним з елементів зобов'язання, а саме, підставою його виникнення. Істотні умови договору, як правило, містять права та обов'язки його учасників. З припиненням договору, у тому числі і за спливом строку його існування, учасники за ним втрачають певні права та обов'язки, крім випадку, коли це прямо передбачено ним. У той же час, зобов'язання, підставою виникнення якого є договір, строк за яким сплив, не завжди припиняються.

Так, у разі невиконання або неналежного виконання договору, його учасники не втрачають права та обов'язку виконати його належним чином, набуваючи, у той же час, інших прав та обов'язків, викликаних названими обставинами. Зокрема, кредитор набуває права вимагати, а боржник - обов'язку сплатити, в межах позовної давності, неустойку, відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Іноді, саме вимога про застосування названих останніми наслідків і є належним, в порядку ст. 16 ЦК України, засобом захисту права учасника цивільно-правового зобов'язання.

Так, за спливом строку дії кредитного зобов'язання, кредитор втрачає право на стягнення процентів за користування кредитом за правилами ст. 1054 ЦК України, у той же час, він набуває право на відшкодування збитків в порядку ст. 611 ЦК України, які можуть бути рівними сумі втрачених через невиконання кредитного зобов'язання процентів.

З наведеного і слід виходити при вирішені даного спору.

Як вбачається з матеріалів справи, 09 березня 2006 року Закрите акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», в простій письмовій формі уклало з ОСОБА_2 кредитний договір без номера у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 3 500 гривень, які той міг використовувати на власний розсуд, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 3 % місячних на суму залишку заборгованості по кредиту, з кінцевим строком повернення, що відповідає дії платіжної картки, яка не могла перевищувати двох років.

В ньому ж, сторони домовилися, що у разі прострочки виконання грошового зобов'язання більш ніж на 120 днів держатель картки сплачує ПАТ КБ «ПриватБанк» штраф, складовими якого є тверда грошова сума у розмірі 500 гривень та плаваюча складова - у розмірі 5% від суми заборгованості по кредитному ліміту.

Взяті на себе обов'язки ПАТ КБ «ПриватБанк» виконав у повному обсязі, надавши відповідачу платіжну карту з обумовленим кредитним лімітом, і чекав відповідної добросовісної договірної поведінки від позичальника, про те той, належним чином взяті на себе обов'язки не виконував, у зв'язку з чим станом на 31 травня 2011 року у нього виникла заборгованість у розмірі 17 821 гривня 75 копійок, з яких:

●6 805 гривень 87 копійок - заборгованість зі сплати тіла кредиту;

●9 691 гривня 03 копійки заборгованість за відсотками;

●500 гривень штрафу (фіксована частина);

●824 гривні 85 копійок штрафу (процентна складова).

За позовом Банку, Арбузинський районний суд Миколаївської області, своїм рішенням від 18 листопада 2011 року стягнув зазначену заборгованість з відповідача (а.с. - 33) .

Рішення набрало законної сили і перейшло на стадію примусового виконання, яке здійснюється державною виконавчою службою Арбузинського районного управління юстиції у Миколаївській області.

Не дивлячись на це, та на те, що 03 березня 2009 року кредитний договір припинив свою дію 13 серпня 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» подав до суду ще одну позовну заяву, в якій просив стягнути з відповідача, як вже стягнуті попереднім судовим рішенням грошові суми, так і додатково нараховані відсотки за час, що пройшов з дня ухвалення того рішення і до дня звернення з даним позовом, а всього 38 761 гривня 37 копійок заборгованості.

Зокрема, Банк просив стягнути з ОСОБА_2,

●6 805 гривень 87 копійок - заборгованість зі сплати тіла кредиту;

●29 633 гривні 53 копійки заборгованість за відсотками (за весь час існування зобов'язання);

●500 гривень штрафу (фіксована частина);

●1 821 гривня 97 копійок штрафу (процентна складова).

При цьому, продовжував обґрунтовувати такі вимоги дією кредитного договору, строк якого вже сплив, а не ст. 611 ЦК України.

Проте, позов у старому обсязі вимог не міг бути задоволений, оскільки вже був позитивно вирішений іншим судовим рішенням, а у новому обсязі - оскільки для його задоволення були відсутні правові підстави.

За такого у позові слід відмовити з названих мотивів та підстав.

Оскільки цього ж, з таких же мотивів дійшов і районний суд, то підстав для задоволення апеляційної скарги немає.

Що ж до тверджень особи, яка подала апеляційну скаргу, про наявність процесуальних порушень при розгляді судом 1 інстанції даної цивільної справи, то вони не можуть слугувати скасуванню оскарженого рішення, оскільки більша частина з них не має підтвердження, а ті ж, що мають місце, носять формальний характер і не вплинули на результат вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 307-308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» відхилити.

Рішення рішення Арбузинського районного суду Миколаївської області від 08 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з дня її проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Судді: