Справа № 636/1243/15-ц
Провадження № 2/636/886/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2015 року Чугуївський міський суд Харківської області у складі: головуючого судді Слурденко О.І., при секретарі судового засідання Шиловій І.В., розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування та визнання права на спадщину за законом, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся з позовом до суду до відповідача про визнання недійсним договору дарування будинку АДРЕСА_1 укладеного 21.10.2011 року ОСОБА_3 і посвідченого приватним нотаріусом Чугуївського міського нотаріального округу Слюніним О.М. за реєстровим №144, про визнання цього будинку об'єктом права спільної сумісної власності подружжя та визнання за ним права власності на 1/2 частку будинку і на обов'язкову частку у спадщині після смерті дружини.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач та його представник навели наступне. З 1977 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 знаходилися у фактичних шлюбних відносинах, разом проживали і він був прописаний у спірному будинку. У 1997 році їх шлюб був зареєстрований Коробочкинською сільською радою Чугуївського району і його дружина прийняла прізвище ОСОБА_3. Ще у 1977 році ОСОБА_3 подарувала будинок своєї матері ОСОБА_6, а у 1980 році після зносу старого будинку вони побудували новий, ввели його в експлуатацію та отримали свідоцтво про право особистої власності на 1/2 частку будинку на ім'я ОСОБА_3 і на 1/2 частку на ім'я ОСОБА_6. Після смерті матері його дружина прийняла спадщину і їй став належати будинок в цілому. Але фактично вони побудували спірний будинок разом за спільні кошти, на його думку він є спільно нажитим майном подружжя, оскільки вони прожили разом більше тридцяти семи років. ІНФОРМАЦІЯ_1 його дружина померла і у передбачений законом термін, він звернувся із заявою до Чугуївської держнотконтори із заявою про прийняття спадщини, де взнав, що 21.01.2011 року нібито ОСОБА_3 подарувала спірний будинок ОСОБА_2. Тоді як будь-якого бажання дарувати будинок будь-кому у неї не було. Останні чотири роки перед смертю його дружина тяжко хворіла і тому він вважає, що могла не усвідомлювати значення своїх дій, а ОСОБА_2 ввела її в оману, бо договір дарування підписувався ні неї, а за довіреністю чоловіком відповідачки - ОСОБА_7. Тоді як договір дарування будинку не відповідав інтересам його дружини та її дійсному волевиявленню. ОСОБА_2 обманула його дружину змусивши підписати довіреність на ім'я її чоловіка, без роз'яснення її призначення. Тому просить суд визнати договір дарування будинку - недійсним, визнати цей будинок спільно нажитим майном подружжя та визнати за ним право власності на 1/2 частину будинку, визнати за ним право на обов'язкову частку спадщини після смерті дружини.

Відповідач та її представник заперечуючи проти позову та спростовуючи наведені позивачем факти і обставини, посилались на наступне. ОСОБА_3 приходилася ОСОБА_2 рідною тіткою. Інших близьких родичів вона не мала. Її рідний син та мати померли раніше. З чоловіком у неї були складні стосунки і спільних дітей вони не мали. У 2011 році ОСОБА_3 сама особисто забажала подарувати будинок племінниці, та коли вони звернулися до нотаріуса для оформлення договору дарування, з'ясувалося, що у зв'язку з необхідністю отримання та надання певних документів треба кілька разів приїздити до нотаріуса. Тому ОСОБА_3 видала довіреність на ім'я ОСОБА_7, чоловіка ОСОБА_2, щоб він від її імені підписав договір дарування, оскільки за станом здоров'я їй було важко їздити до нотаріуса. Спірний будинок належав особисто ОСОБА_3, тому у ОСОБА_2 не виникало сумнівів добровільності та належності її волевиявлення. На оформлені договору дарування наполягала саме ОСОБА_3, про що особисто пояснила нотаріусу. Будь-яких дій з боку ОСОБА_2 щодо приховування договору або введення будь-кого в оману, стосовно умов укладання цього правочину, не було. Договір був укладений у 2011 році більш ніж чим за три роки до смерті ОСОБА_3 і не знати про це - позивач не міг. Він звернувся до суду з позовом про оспорювання договору дарування та визнання будинку об'єктом права спільної власності подружжя у 2015 році після спливу трирічного строку давності, тому просять застосувати позовну давність до позову ОСОБА_1 в частині визнання будинку спільною власністю подружжя та відмовити у позові по спливу строку давності. Вважають договір дарування, укладений за життя дарувальника, відповідає дійсній волі ОСОБА_3 і є правомірним. Тому просять в позові позивачу відмовити в повному обсязі.

Заслухавши сторони та їх представників, допитавши свідка, дослідивши надані докази та матеріали справи, суд приходить до наступного.

Відповідно до свідоцтва про смерть ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3, внаслідок чого відкрилася спадщина, на яку як спадкоємець першої черги претендує її чоловік - ОСОБА_1. В передбачений законом строк він звернувся до Чугуївської держнотконтори із заявою про прийняття спадщини, але в оформлені спадщини на житловий будинок йому було відмовлено у зв'язку з відчуженням за договором дарування власником будинку у 2011 році.

Оспорюючи цей договір дарування та право власності на будинок звернувся з даним позовом до суду, вважаючи будинок спільно нажитим майном подружжя та стверджуючи, що хоча вони і зареєстрували шлюб у 1997 році, фактично стали проживати однією сім'єю з 1977 року, вели спільне господарство та мали загальний сімейний бюджет. Знесли старий будинок та за спільні сімейні кошти побудували новий. Але ці ствердження спростовуються фактичними обставинами справи та наданими відповідачем доказами.

У відповідності до правил ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу; докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Так за витягом з Державного реєстру актів цивільного стану від 27.07.2010 року, який отримувала ОСОБА_3 у відділі реєстрації актів цивільного стану по Чугуївському району Чугуївського міськрайонного управління юстиції Харківської області (ар.с.51) та свідоцтва про розірвання шлюбу (ар.с.48), ОСОБА_3 вступила у зареєстрований шлюб 10.07.1976 року з ОСОБА_8, який був зареєстрований Коробочкинською сільською радою Чугуївського району за актовим записом №18, та розірваний 17.02.1987 року. Після розірвання шлюбу вона повернула собі своє дівоче прізвище - ОСОБА_3. Тобто в наведений позивачем період вона перебувала у шлюбі з першим чоловіком і будь-яких даних або доказів, що ОСОБА_1 проживав з ОСОБА_3 та був прописаний у будинку, позивач не надав. До штампу прописки у паспорті ОСОБА_1, щодо дати 10.11.1977 року, суд ставиться критично, оскільки паспорт ним отримувався у червні 1999 року.

З 1977 року на підставі договору дарування будинок належав ОСОБА_6, матері ОСОБА_3. За рішенням №139/18 від 27.03.1980 року виконкому Чугуївської районної ради народних депутатів «Про дозвіл на перебудову старого будинку громадянки ОСОБА_6 в селі Коробочкине…» власнику будинку ОСОБА_6 дійсно був наданий дозвіл на знос старого будинку та перебудову нового з благоустроєм садиби. Протягом восьмидесятих років ОСОБА_6 разом з дочкою ОСОБА_3 побудували новий будинок та ввели його в експлуатацію. 26.02.1991 року ОСОБА_3 отримала свідоцтво про право особистої власності на 1/2 частку будинку та на 1/2 частку будинку свідоцтво про право особистої власності на ім'я своєї матері, оскільки ОСОБА_6 померла у 1989 році. Тобто станом на 1991 рік право власності на будинок було юридично закріплено в рівних частках за ОСОБА_6 та ОСОБА_3 і будь-якого відношення до цього будинку ОСОБА_1 не мав.

05.03.1997 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 уклали шлюб, який був зареєстрований Коробочкинською сільською радою Чугуївського району за актовим записом №03.

Будь-яких даних, доказів щодо участі у будівництві будинку, позивач суду не надав. Тоді як за нормами Кодексу про шлюб та сім'ю України (1969 року), який діяв на час виникнення спірних правовідносин, як вважає позивач та його представник, тільки майно нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю, і майно яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них (ст.ст.22,24 Кодексу..).

Таким чином, 1/2 частка будинку яка належала ОСОБА_3 до вступу у шлюб з ОСОБА_1, є її особистою власністю і не може бути спільно нажитим майном подружжя.

Більш того, якщо б ОСОБА_1 і приймав участь у будь-який спосіб у будівництві будинку, то на той час ці правовідносини врегульовувалися нормами Цивільного Кодексу України і він мав заключити цивільний договір як з ОСОБА_6, так і з ОСОБА_3. За відсутністю такого договору, він мав би право тільки на отримання грошової компенсації за участь у будівництві будинку.

За рішенням Чугуївського міського суду від 26.10.2010 року за цивільною справою за позовом ОСОБА_3 до Коробочкинської сільської ради Чугуївського району про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за заповітом, за ОСОБА_3 визнано право власності на 1/2 частку будинку, що належала її матері - ОСОБА_6. Заповіт був складений ОСОБА_6 19.02.1982 року.

За таким, ця половина будинку набута у власність ОСОБА_3 в порядку успадкування за заповітом після смерті матері в період шлюбу і є її особистою приватною власністю.

За наведеним, станом на 21.01.2011 року, на момент укладання договору дарування між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, будинок в цілому належав ОСОБА_3 на праві особистої власності і вона могла розпоряджатися ним на свій розсуд без будь-яких обмежень.

У відповідності до вимог ст.717 ЦК України (203р) за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати у майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Укладений договір дарування будинку був посвідчений приватним нотаріусом Чугуївського міського нотаріального округу Слюніним О.М., який надав суду повну ксерокопію нотаріальної справи. Із матеріалів нотаріальної справи вбачається, що договір дарування від імені ОСОБА_3 на підставі довіреності був укладений ОСОБА_9. Довіреність посвідчена цим нотаріусом 19.01.2011 року, підписана особисто ОСОБА_3 та видана за цільовим призначенням для оформлення і підписання договору дарування будинку, отримання довідок та документів необхідних для оформлення цього договору, саме на ім'я ОСОБА_9. Будь-яких даних та фактів які б вказували на порушення порядку оформлення і посвідчення довіреності позивач не навів. Договір дарування оформлений та посвідчений нотаріусом у відповідності до правил здійснення нотаріальних дій.

Посилання позивача та його представника на ті обставини, що ОСОБА_3 підписувала довіреність не усвідомлюючи своїх дій, була введена в оману ОСОБА_2 щодо мети її призначення, без підставне і не відповідає дійсності. Позивачем не надано суду не яких доказів та фактів про знаходження ОСОБА_3 в період видачі довіреності та бажання укладання договору дарування у хворобливому стані або під дією стороннього впливу. Договір був укладений у січні 2011 році, а ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 більш ніж три роки потому і за цей час позивач не ставив під сумнів її право власності на будинок та не оспорив договір дарування, бо він знав про його наявність. У судовому засіданні він пояснив, що ОСОБА_3 у 2011 році видавала довіреність ОСОБА_7 для оформлення якоїсь субсидії, а не для оформлення договору дарування, тобто дружина його повідомила про видачу та оформлення довіреності та договору.

Крім цього представник відповідача, діючи в її інтересах, подала до суду письмову заяву щодо застосування до позовних вимог позивача, в частині визнання будинку спільною власністю подружжя, загальної позовної давності посилаючись на норми ст.ст.257,267 ЦК України (2003 року), не обґрунтовуючи своєї позиції щодо застосування норм нового Цивільного Кодексу або ЦК України (1963 року) та початку перебігу строку давності. Тоді як за правилами як ЦК України (1963р.), так і за правилами ЦК України (2003р.), вимога про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності.

Керуючись ст.ст.10,11,60,209,212,214,215,218 ЦПК України, ст.ст.12,15,16,257,267,331,355,717,727 ЦК України(2003р), ст.ст.71,74,112,113 ЦК України (1963р), ст.ст.22,24 Кодексу про шлюб та сім'ю України (1969 року), суд -

ВИРІШИВ:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування та визнання права на спадщину за законом - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до судової палати з цивільних справ апеляційного суду Харківської області шляхом подачі у 10-денний строк з дня його проголошення - апеляції.

Суддя: