У Х В А Л А

20 жовтня 2015 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Гуменюка В.І.,
Охрімчук Л.І., Яреми А.Г.,

розглянувши заяву ОСОБА_4, ОСОБА_5 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 липня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_5, ОСОБА_4 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, Новоград-Волинської міської ради, третя особа - Новоград-Волинське земельно-кадастрове бюро, про скасування рішень та визнання свідоцтв про право власності на земельні ділянки недійсними,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 10 березня 2015 року позов задоволено: визнано незаконним рішення Новоград-Волинської міської ради від 20 березня 2014 року № 557 в частині передачі ОСОБА_6 у власність земельних ділянок площею: 0,0736 га, 0,0112 га та 0,0015 га; визнано недійсними свідоцтва про право власності на земельні ділянки площею: 0,0736 га, 0,0112 га та 0,0015 га, видані 1 квітня 2014 року на ім'я ОСОБА_6; визнано незаконним рішення Новоград-Волинської міської ради від 24 жовтня 2013 року № 477 в частині надання ОСОБА_7 дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з метою передачі її у власність за рахунок земель запасу житлової та громадської забудови для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд орієнтовною площею 0,0580 га; визнано недійсним свідоцтво про право власності на земельну ділянку площею 0,064 га, яке видане 1 квітня 2014 року на ім'я ОСОБА_7; вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 15 червня 2015 року рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 10 березня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_5 і ОСОБА_4

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 липня 2015 року відмовлено ОСОБА_5 та ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження на підставі пункту 5 частини четвертої статті 328 ЦПК України.

13 жовтня 2015 року до Верховного Суду України звернулися ОСОБА_4, ОСОБА_5 із заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 липня 2015 року з підстав неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме статей 116, 120 та 121 ЗК України, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, а також невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Для прикладу заявники надали ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 січня 2012 року та постанову Верховного Суду України від 10 червня 2015 року (справа № 6-267цс15).

Перевіривши доводи заявників, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що в допуску справи до провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

Згідно з пунктами 1 та 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є: неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під застосуванням норм матеріального права у подібних правовідносинах слід розуміти такі правовідносини, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

В ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 липня 2015 року, яку заявники просять переглянути, суд касаційної інстанції зазначив, що встановивши факти та зумовлені ними правовідносини, судом апеляційної інстанції правильно застосовані норми матеріального та процесуального права і ухвалено правильне по суті рішення, підстав для скасування якого не вбачається. При цьому суд апеляційної інстанції, відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_5, ОСОБА_4, виходив із недоведеності позовних вимог.

У наданій для порівняння ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 січня 2012 року суд касаційної інстанції погодився з висновком апеляційного суду, який встановивши, що при встановленні меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) межі співвласниками будинку не були погоджені, дійшов висновку про задоволення позову і визнання незаконним рішення органу місцевого самоврядування та визнання недійсним державного акту на право приватної власності на землю.

У зазначеній ухвалі, наданій заявником для порівняння, та у судовому рішенні про перегляд якого подано заяву, встановлено різні обставини справи, що не є неоднаковим застосуванням судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

У постанові Верховного Суду України від 10 червня 2015 року (справа № 6- 267цс15) міститься правова позиція, що відповідно до частини першої статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Згідно з пунктом 5 постанови Верховної Ради Української РСР від 18 грудня 1990 року № 562-ХІІ <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_1993_05_05/pravo1/T056200.html?pravo=1> «Про порядок введення в дію Земельного кодексу Української РСР» (зі змінами та доповненнями, внесеними Законом України від 5 травня 1993 року № 3180-XII) громадяни, підприємства, установи, організації, які мають у користуванні земельні ділянки, надані їм до введення в дію Кодексу, зберігають свої права на користування до оформлення ними у встановленому порядку прав власності на землю або землекористування. Аналогічне положення міститься у пунктах першому та сьомому розділу Перехідні положення» ЗК України. Частиною п'ятою статті 116 ЗК України передбачено, що земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом. Крім того, частинами першою та п'ятою статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. Отже, для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об'єктивні (сам факт порушення права), так і суб'єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти.

Порівняння змісту зазначеної постанови Верховного Суду України зі змістом ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 липня 2015 року, про перегляд якої подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що зазначена ухвала суду касаційної інстанції не відповідає викладеному у вказаній постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

За таких обставин вважати заяву ОСОБА_4, ОСОБА_5 обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 353, 355, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_5, ОСОБА_4 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, Новоград-Волинської міської ради, третя особа - Новоград-Волинське земельно-кадастрове бюро, про скасування рішень та визнання свідоцтв про право власності на земельні ділянки недійсними за заявою ОСОБА_4, ОСОБА_5 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 липня 2015 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.І. Гуменюк

Л.І. Охрімчук

А.Г. Ярема