Провадження № 2/522/8854/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2015 року

Приморський районний суд м. Одеси

у складі: головуючого судді - Домусчі Л.В.

при секретарі - Шевчик В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті ОСОБА_1 цивільну справу за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2, Першого Приморського відділу ДВС ОМУЮ за участю третьої особи: ОСОБА_3, про звільнення майна з-під арешту, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач 28.08.2015 року звернувся до суду з позовом до відповідачів та просить звільнити з-під арешту квартиру загальною площею 41.10 кв.м., житловою площею 26.50 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1. Майно належить ОСОБА_2 на праві власності на підставі Свідоцтва про право власності. В обґрунтування відзначив, що ОСОБА_2 надав в іпотеку вищезазначене нерухоме майно в рахунок забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором № 369M від 02.09.2008 року, укладеним між ним та ПАТ КБ Приватбанк. ОСОБА_3 свої зобовязання за вказаним кредитним договором не виконав у повному обсязі, у звязку з чим ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки та 20.01.2015 року Приморським районним судом м. Одеси винесено рішення та вирішено звернути стягнення на вищезазначений предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором. Однак, 19.12.2011 року Першим Приморським відділом ДВС ОМУЮ було накладено арешт на вищезазначену квартиру, що унеможливлює виконання рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20.01.2015 року, в зв'язку з чим позивач звернувся до суду з вказаним позовом та просить його задовольнити.

У судове засідання 15.10.2015 року представник позивача ОСОБА_1 (діє на підставі довіреності від 25.06.2014 року) не з'явилась, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, просила задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не зявився, у минулому судовому засіданні позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» визнав у повному обсязі, проти їх задоволення не заперечував, про що надав письмову заяву, також просив справу розглядати за його відсутності (а.с.46).

Представник Першого Приморського відділу ДВС ОМУЮ у судове засідання не зявився, причини неявки суду не повідомив, про час та місце розгляду справи був сповіщений належним чином. Надав суду відповідь №В-32/2015/396п від 12.10.2015 року, за якою повідомив, що зазначений арешт був накладений у рамках виконавчого провадження № 29408560 з примусового виконання постанови № 5 від 12.11.2010 року, виданої АК ВК ОМР, про стягнення з ОСОБА_2 на користь держави штрафу у розмірі 3400,00 грн. 25.02.2012 року державним виконавцем на підставі п.5 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачеві. У звязку з тим, що строк зберігання завершених виконавчих проваджень за постановами про накладення адміністративного стягнення становить 1 (один) рік, надання копії постанови від 14.12.2011 року про накладення арешту на вищезгадану квартиру та належним чином завірені копії матеріалів виконавчого провадження №29408560, в рамках якого було накладено арешт, є неможливим.

Третя особа ОСОБА_3 у судове засідання не зявився, надав суду заяву, відповідно до якої просив справу розглядати за його відсутності та роти задоволення позовних вимог не заперечував.

Згідно ч.2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки всіх осіб, які беруть участь у справі фіксування судового процесу не здійснюється.

Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи, з урахування пояснень, наданими сторонами, вважає, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно до укладеного з позивачем договором № 369M від 02.09.2008 року ОСОБА_3 отримав кредит у розмірі 30000.00 долл. США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 19.00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 02.09.2013 року.

У забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором № 369M від 02.09.2008 року ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» і ОСОБА_2 02.09.2008 року уклали іпотечний договір, за яким ОСОБА_2 надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру загальною площею 41.10 кв.м., житловою площею 26.50 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1. Майно належить ОСОБА_2 на праві власності на підставі Свідоцтва про право власності серії САА №101686 від 27.05.2004 року. За згодою сторін вартість предмету іпотеки склала 272 643 грн. 75 коп.

ОСОБА_3 свої зобов'язання за кредитним договором № 369M від 02.09.2008 року не виконав у повному обсязі, у зв'язку з чим ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки.

20.01.2015 року Приморським районним судом м. Одеси винесено рішення про задоволення позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» та звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру загальною площею 41.10 кв.м., житловою площею 26.50 кв.м, яка розташована за адресою: Одеська обл., м. Одеса,, АДРЕСА_2, шляхом продажу вказаного предмету іпотеки (на підставі договору іпотеки від 02.09.2008 р.) ПУБЛІЧНИМ АКЦІОНЕРНИМ ТОВАРИСТВОМ ОСОБА_4 «ПРИВАТБАНК» (49094, м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Перемоги, 50, ) з укладанням від імені Відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки.

Згідно ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

З позову вбачається, що Позивач не може реалізувати свої права згідно вказаного рішення суду на підставі наступного.

Cудом встановлено, що постановою № 29408560 від 14.12.2011 року у рамках виконавчого провадження ВП № 2408560 Першим Приморським відділом ДВС ОМУЮ було накладено арешт на вищезгадану квартиру загальною площею 41.10 кв.м., житловою площею 26.50 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3. 25.02.2012 року державним виконавцем на підставі п.5 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачеві.

Однак, суду вбачається, що унаслідок наявності накладеного державним виконавцем арешту на вказане іпотечне майно, стає неможливим виконання рішення суду від 20.01.2015 року, а тому вважає, що вищезазначене майно підлягає звільненню з-під арешту з наступних підстав.

У відповідності до ст.. 57 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

Згідно ст. 60 ЗУ «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Статтею 54 ЗУ «Про виконавче провадження» передбачено право заставодержателя звернутися до суду з позовом про зняття арешту із заставленого майна.

Відповідно до ст.. 575 ЦК України, іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. У відповідності до ст.. 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно з ч.1 ст.12 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення іпотекодавцем обовязків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобовязання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до п.7 ст.3 Закону України «Про іпотеку» пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом у черговості їх державної реєстрації.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про іпотеку», за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобовязанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобовязання.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 17 Закону України «Про іпотеку», іпотека припиняється у разі реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону.

Статтею 33 Закону України Про іпотеку передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду.

Таким чином Постанова Першого Приморського відділу ДВС ОМУЮ від 14.12.2011 року перешкоджають банку (Іпотекодержателю) реалізувати своє право на задоволення своїх вимог, шляхом реалізації предмета іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитом.

У відповідності до п.5.3.4. Інструкції «Про проведення виконавчих дій» №74/5 від 15.12.1999 року та ст. 54 ЗУ «Про виконавче провадження», для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернено в разі: виникнення права застави після винесення судом рішення про стягнення з боржника коштів; якщо вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю. Про звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, державний виконавець повідомляє заставодержателя не пізніше наступного дня після накладення арешту на майно або тоді, коли йому стало відомо, що арештоване майно боржника перебуває у заставі, та роз'яснює заставодержателю право на звернення до суду з позовом про звільнення заставленого майна з-під арешту.

Крім того, згідно п. 4.10 Інструкції «Про проведення виконавчих дій» №74/5 від 15.12.1999 року та ст. 50 ЗУ «Про виконавче провадження», у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.

Враховуючи, що договір іпотеки між ПАТ КБ Приватбанк та ОСОБА_2 був укладений та зареєстрований в реєстрі за №3632 02 вересня 2008 року, а постанова державного виконавця про накладення у рамках виконавчого провадження ВП №29408560 арешту на спірну квартиру була винесена у 14.12.2011 року, тобто пізніше ніж було укладено вищезазначений договір іпотеки, зважаючи на переважне право іпотекодержателя перед іншими кредиторами, а також, що у виконавчому провадженні ВП №29408560 було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві, суд вважає, що державна виконавча служба не має правових підстав для звернення стягнення на заставлене майно на користь стягувачів, які не є заставодержателями, а отже позовні вимог ПАТ КБ «Приватбанк» є законними, обґрунтованими та такими, що знайшли підтвердження у матеріалах справи, а тому підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказами.

Згідно ч.1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Відповідно до ч. 1 ст. 79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Судом встановлено, що при зверненні до суду з позовом для захисту своїх прав, Позивач поніс витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 218, 00 грн., що підтверджується наявними у матеріалах справи платіжними дорученнями № ВO907B0VYZ від 27.08.2015 року (а.с.1).

Щодо позовних вимог Позивача про стягнення з ОСОБА_2 судових витрат, то суд вважає необхідним відмовити у їх задоволенні, так як за правилами ч.1 ст. 88 ЦПК України ці витрати повинні бути стягнуті пропорційно до кількості відповідачів.

У матеріалах справи відсутні докази про те, що Позивач звертався до Першого Приморського відділу ДВС ОМУЮ з приводу зняття арешту зазначеної квартири. У позові також немає посилань про таке звернення. Однак, суд враховуючи те, що Відповідач-2 був обізнаний про розгляд вказаної справи у судовому порядку, те що Відповідач-2 не скористався своїм правом на захист та не надав суду відповідних доказів щодо своєї непричетності до вказаної справи, вважає що він є належним відповідачем по цій справі та з нього слід стягнути судові витрати понесені Позивачем.

Отже, стягненню з Відповідачів-1 та 2 на користь Позивача підлягають витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 218, 00 грн. з кожного окремо.

Після всебічного, повного дослідження, оцінки наявних матеріалів та обставин справи суд дійшов висновку, щодо необхідності часткового задоволення позовних вимог Публічного акціонерного товариства ОСОБА_4 банк «Приватбанк».

Керуючись ст.ст.. 1, 3, 10, 57, 60, 197, 208-209, 212-215, 218 ЦПК України, ст. ст. 50, 54, 60 Закону України «Про виконавче провадження», суд, -

ВИРІШИВ:

Позов Публічного акціонерного товариства ОСОБА_4 банк «Приватбанк» - задовольнити частково.

Звільнити з-під арешту квартиру, загальною площею 41.10 кв.м., житловою площею 26.50 кв.м, яка розташована за адресою: Одеська обл., м. Одеса,, АДРЕСА_2, що належить ОСОБА_2 (ІПН: НОМЕР_1, паспорт серії КК номер 383302 виданий Приморським РВ УМВС України в Одеській області 19.11.1999 року), накладеного 14.12.2011 року постановою державного виконавця Першого Приморського відділу ДВС Одеського міського управління юстиції ОСОБА_5 запис у Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна № 11982065 від 19.12.2011 року.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ Приватбанк витрати по сплаті судового збору у розмірі 609, 00 грн. (шістсот девять гривень 00 копійок).

Стягнути з Першого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції на користь ПАТ КБ «Приватбанк» витрати по сплаті судового збору у розмірі 609, 00 грн. (шістсот девять гривень 00 копійок).

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Одеської області через суд першої інстанції протягом 10 днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час його проголошення, - протягом 10 днів з дня отримання його копії.

Суддя Домусчі Л.В.

15.10.2015