Ухвала

іменем україни

21 жовтня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дем'яносова М.В.,

суддів: Коротуна В.М., Маляренка А.В.,

Попович О.В., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - Служба у справах дітей Свалявської районної державної адміністрації, про визначення місця проживання малолітнього сина з його батьком, отримання дозволу на виїзд за кордон в його присутності малолітнього сина ОСОБА_5 без згоди його матері - ОСОБА_4 та зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про надання дозволу на оформлення проїзних документів для виїзду за кордон та надання дозволу на виїзд за кордон на постійне місце проживання малолітнього сина ОСОБА_5 без згоди його батька - ОСОБА_3, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Закарпатської області від 01 липня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду із указаним позовом, вимоги якого під час розгляду справи уточнив, та остаточно просив визначити місце проживання малолітнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом із ним, як батьком, та надати дозвіл на виїзд малолітнього сина за кордон без згоди матері. Свої вимоги обґрунтовував тим, що на теперішній час його малолітній син ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, перебуває разом зі своєю матір'ю ОСОБА_4 за кордоном, відомостей про умови проживання сина він не має. Зазначив, що ОСОБА_4, яка є його колишньою дружиною, вийшла заміж за громадянина Словаччини, проте не працевлаштована, доходів не має, внаслідок чого вона не може забезпечити належних умов для виховання та спільного з нею проживання їхнього сина. Крім того, зазначив, що він має постійне джерело доходів та належні умови для проживання, а проживання сина за кордоном позбавить його можливості зустрічатися з ним та брати участь у його вихованні.

Не погоджуючись із позовом ОСОБА_3, у березні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду із зустрічним позовом про надання дозволу на оформлення проїзних документів для виїзду за кордон та надання дозволу на виїзд за кордон на постійне місце проживання малолітнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, без згоди батька. Свої вимоги обґрунтовувала тим, що на теперішній час вона проживає за кордоном, одружена з громадянином Словацької Республіки, разом з яким винаймає житло, чоловік має постійний дохід і зобов'язався утримувати її разом із сином ОСОБА_5

Рішенням Свалявського районного суду Закарпатської області від 20 березня 2015 року у задоволенні первісного позову ОСОБА_3 відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено.

Надано ОСОБА_4 дозвіл на оформлення проїзних документів для виїзду за кордон малолітнього ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, без згоди його батька ОСОБА_3

Надано ОСОБА_4 дозвіл на виїзд за кордон на постійне місце проживання малолітнього ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, без згоди його батька ОСОБА_3

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 01 липня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано у частині вимог зустрічного позову ОСОБА_4 про надання дозволу на виїзд за кордон на постійне місце проживання малолітньої дитини без згоди батька та ухвалено у цій частині нове рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог.

В іншій частині рішення залишено без змін.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

За правилами ст. 141 СК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_602/ed_2014_10_14/pravo1/T022947.html?pravo=1> мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Як зазначено у ст. 157 СК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_670/ed_2014_10_14/pravo1/T022947.html?pravo=1>, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Відповідно до змісту ч. 1 ст. 161 СК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_691/ed_2014_10_14/pravo1/T022947.html?pravo=1>, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Частиною 2 ст. 161 СК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_691/ed_2014_10_14/pravo1/T022947.html?pravo=1> передбачено, що суд не може передати дитину для проживання лише з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Виходячи з роз'яснень п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з'ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Судам слід враховувати також положення ст. 160 СК <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_687/ed_2014_10_14/pravo1/T022947.html?pravo=1>, якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, - за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Згідно з принципом шостим Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитина може бути розлучена з матір'ю тільки за виняткових обставин. А звідси, перевага надається матері, позаяк мати природно більш близька до своїх дітей.

Конвенцією ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (чинна для України з 27 вересня 1991 року) передбачено у п. 1 ст. 3, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання й розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (п. 1 ст. 18 цієї Конвенції ООН).

Як зазначено у п. 1 ст. 9 Конвенції ООН, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно із судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції виходив із того, що відповідно до актів обстеження умов проживання, складених за місцем проживання як позивача, так і відповідача, створені належні умови для виховання дитини.

Так, судом установлено, що згідно з висновком Служби у справах дітей Свалявської районної державної адміністрації (далі - Свалявської РДА) від 19 березня 2014 року № 349/01-14 прийнято дорадче рішення про доцільність проживання дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, з батьком ОСОБА_3

Позивач працює спеціалістом-землевпорядником Полянської сільської ради і за 2013 рік отримав дохід у розмірі 48 931 грн 41коп., за місцем роботи характеризується позитивно.

Відповідно до свідоцтва про одруження Словацької Республіки від 14 грудня 2013 року № 2013/00714-005 між ОСОБА_8 та ОСОБА_4 зареєстровано шлюб.

Згідно з договором найму від 20 грудня 2013 року, укладеним на невизначений термін, орендарі: ОСОБА_8, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 орендують житло площею 104,43 кв. м.

У судовому засіданні свідок ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, який є громадянином Словаччини, зобов'язався під час усього терміну перебування у Словацькій Республіці фінансово і матеріально забезпечувати свою дружину і її сина.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції виходив із засад, установлених Декларацією про права дитини від 20 листопада 1959 року, яка містить принцип 6, за яким малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виключні обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю, в результаті чого дійшов висновку, що перевага надається матері, а тому проживання дитини за місцем проживання матері буде відповідати інтересам дитини, оскільки між дитиною та матір'ю в ранньому віці існує тісний зв'язок, розірвання якого може призвести до негативного впливу на розвиток дитини, спричинити стресові ситуації, пов'язані зі зміною звичного їй режиму проживання.

Наявний у справі вищевказаний висновок Служби у справах дітей Свалявської РДА про доцільність спільного проживання дитини з батьком суд визнав таким, що не відповідає найкращим інтересам дитини, крім того, він носить дорадчий характер і прийнятий без урахування усіх обставин справи.

При цьому суд зазначив, що проживання дитини з матір'ю не позбавляє батька права брати участь у вихованні дитини, її утриманні, а також можливості вільно спілкуватися з нею.

Однак із указаними висновками в цілому обґрунтовано не погодився апеляційний суд.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд виходив із того, що ОСОБА_3 проживає у АДРЕСА_1, але через різні перешкоди з боку ОСОБА_4 щодо спілкування та прийняття участі у вихованні сина не має можливості виконувати свої батьківські обов'язки, що суперечить нормам ст. ст. 152 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_650/ed_2014_10_14/pravo1/T022947.html?pravo=1>, 153 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_821016/ed_2014_10_14/pravo1/T022947.html?pravo=1>, 155 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_661/ed_2014_10_14/pravo1/T022947.html?pravo=1> і 157 СК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_670/ed_2014_10_14/pravo1/T022947.html?pravo=1>.

Відповідно до протоколу від 21 січня 2014 року № 1 Службою у справах дітей Свалявської РДА встановлено ОСОБА_3 порядок і час спілкування з сином, однак це рішення органу у справах дітей не виконується у зв'язку із проживанням малолітнього ОСОБА_5 разом із матір'ю за кордоном.

Так, суд встановив, що у справі відсутні докази на підтвердження наявності щодо ОСОБА_4 підстав, установлених ч. 2 ст. 161 СК України, та у зв'язку із цим наявності перепон для визначення місця проживання дитини разом із матір'ю.

За таких обставин апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про відмову ОСОБА_3 у задоволенні позовних вимог про визначення місця проживання малолітнього сина за його адресою проживання, оскільки це б не відповідало інтересам дитини.

На спростування доводів апеляційної скарги ОСОБА_3 про наявність висновку Служби у справах дітей Свалявської РДА від 19 березня 2014 року № 349/01-14 про доцільність спільного проживання дитини з батьком апеляційний суд зазначив, що цей висновок не відповідає обставинам справи та не узгоджується з вимогами чинного сімейного законодавства, тому його не можна визнати достатнім для ухвалення рішення про визначення місця проживання дитини з батьком.

Зокрема, як зазначив апеляційний суд, вказаний висновок не відображає всіх обставин із приводу залишення проживання дітей з одним із батьків, а саме: не містить відомостей про позицію ОСОБА_4, її матеріально-побутові умови проживання і можливість забезпечення дитини необхідним, що доведено іншими доказами у справі, а також про те, як зміна місця проживання малолітньої дитини відобразиться на її інтересах і чи не будуть такі порушені.

Щодо вирішення зустрічного позову ОСОБА_4 апеляційний суд виходив із наступного.

За змістом ст. 313 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843357/ed_2015_07_01/pravo1/T030435.html?pravo=1> особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Однак ст. 6 СК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_37/ed_2014_10_14/pravo1/T022947.html?pravo=1> визначено, що правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років.

Порядок виїзду за кордон дітей громадян України встановлено, зокрема, Законом України від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» та Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2014_10_16/pravo1/KP950057.html?pravo=1> (далі - Правила).

Відповідно до п. 3 вищеназваних Правил виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється лише за згодою обох батьків (усиновлювачів, піклувальників) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених батьками.

Частиною 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» передбачено, що оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2013_11_05/pravo1/T385700.html?pravo=1> право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Відповідно до п. 4 зазначених вище Правил виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.

Так, надаючи ОСОБА_4 дозвіл на виїзд за кордон на постійне місце проживання малолітнього ОСОБА_5 без згоди його батька ОСОБА_3, суд першої інстанції не врахував того, що в рішенні суду, ухваленому за результатами розгляду вказаної категорії справ, зазначається строк вивезення дитини за кордон та країну, до якої дозволяється виїзд дитини без згоди батька, проте вищевикладене залишилося поза увагою суду першої інстанції, який в достатньому обсязі не визначився з правовою підставою надання дозволу на виїзд дитини за відсутності згоди батька без обмеження будь-яким строком та без зазначення країни, до якої дозволяється виїзд дитини.

Крім того, надання такого дозволу суперечить вищевказаним нормам матеріального права, які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини, що може призвести до фактичного позбавлення батька дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та можливості спілкування з нею.

З огляду на зазначене правильним, законним та обґрунтованим є висновок апеляційного суду про відмову у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_4 про надання дозволу на виїзд за кордон на постійне місце проживання малолітнього ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, без згоди його батька ОСОБА_3

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд з дотриманням положень ст. ст. 303, 304, 316 ЦПК України перевірив у повному обсязі доводи апеляційної скарги та спростував їх відповідними правовими висновками, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, надав їм належну оцінку згідно зі ст. ст. 212, 303, 304 ЦПК України, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. ст. 213-214, 316 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.

Наведені в касаційній скарзі доводи висновків суду не спростовують, зводяться до переоцінки доказів, що згідно із ч. 1 ст. 335 ЦПК України на стадії касаційного перегляду справи недопустимо.

Вищезазначене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню, а ухвалене у справі рішення суду апеляційної інстанцій - залишенню без змін з підстав, передбачених ст. 337 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду Закарпатської області від 01 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.В. Дем'яносов

Судді: В.М. Коротун

А.В. Маляренко

О.В. Попович

О.В. Ступак