АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Доповідач - Ящук Т.І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді Ящук Т.І.

суддів Немировської О.В., Чобіток А.О.

при секретарі Сірій О.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5, яка подана його представником ОСОБА_3, на рішення Печерського районного суду м. Києва від 23 липня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про стягнення пені, трьох процентів річних та інфляційних втрат,

встановила:

У вересні 2014 року позивач ОСОБА_5 звернувся до суду з вказаним позовом до відповідача ОСОБА_4, в якому просить стягнути:

- грошові кошти за договором позики від 19.08.2011 року, укладеним між ОСОБА_4 та ОСОБА_6, на суму 462 775 грн. 69 коп., з яких: 439 200 грн. - пеня за період з 31.08.2013 року по 31.08.2014 року, 15 754 грн. 32 коп. - інфляційні втрати за період з 01.07.2012 року по 01.09.2014 року, 7821 грн. 37 коп. - 3 % річних за період з 01.07.2012 року по 01.09.2014 року;

- грошові кошти за договором поворотної позики (безпроцентної) від 26.09.2011 року, укладеним між ОСОБА_4 та ПрАТ «Інвестиційна компанія «Інвестсервіс», на суму 771 409 грн. 23 коп., з яких: 732 000 грн. - пеня, 27 392 грн. 79 коп. - інфляційні втрати, 12 016 грн. 14 коп. - 3% річних;

- грошові кошти за договором поворотної фінансової допомоги від 11.11.2011 року №11/11ФД зі змінами до нього, укладеним між ОСОБА_4 та ПрАТ «Інвестиційна компанія «Інвестсервіс», на суму 254 355 грн. 97 коп., з яких: 241 560 грн. - пеня, 8217 грн. 56 коп. - інфляційні витрати, 4578 грн. 41 коп. - 3% річних.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 15.04.2013 року між ОСОБА_6 та позивачем був укладений договір №5, відповідно до умов якого ОСОБА_6 відступив в повному обсязі ОСОБА_5 право грошової вимоги до ОСОБА_4, яке виникло відповідно до умов договору поворотної позики (безпроцентної) від 19.08.2011 року. 15.04.2013 року між ПАТ «Інвестиційна компанія «Інвестсервіс» та ОСОБА_5 був укладений договір №4, відповідно до умов якого ПрАТ «Інвестиційна компанія «Інвестсервіс» відступило в повному обсязі ОСОБА_5 право грошової вимоги до ОСОБА_4, яке виникло відповідно до умов договору поворотної позики (безпроцентної) від 11.11.2011 року та від 26.09.2011 року, а також будь-які інші права вимоги, в тому числі і вимоги штрафних санкцій. Оскільки відповідач взяті на себе зобов'язання за вказаними договорами позики не виконує, зокрема, у зазначений в договорах строк відповідач не повернув грошові кошти в розмірі, визначеному в цих договорах, просить відповідно до умов зазначених договорів стягнути з відповідача пеню у розмірі 1% від суми позики за кожний день прострочення, а також штрафні санкції на підставі ст. 625 ЦК України.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 23 липня 2015 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5:

- три проценти річних від простроченої суми боргу за договором позики від 19 серпня 2011 року за період з 01.07.2012 року по 01.09.2014 року у розмірі 7821 грн. 37 коп. та інфляційні втрати за період 01.07.2012 року по 01.09.2014 року у розмірі 15 754 грн. 32 коп., а всього 23 576 грн. 69 коп.

- три проценти річних від простроченої суми боргу за договором позики від 26 вересня 2011 року за період з 01.09.2012 року по 01.09.2014 року у розмірі 12 016 грн. 14 коп. та інфляційні втрати за період з 01.09.2012 року по 01.09.2014 року в розмірі 27 392 грн. 79 коп., а всього 39 409 грн. 23 коп.

- три проценти річних від простроченої суми боргу за договором позики від 25 листопада 2011 року за період з 11.05.2012 року по 01.09.2014 року у розмірі 4578 грн. 41 коп. та інфляційні втрати за період з 11.05.2012 року по 01.09.2014 року у розмірі 8217 грн. 56 коп., а всього 12 795 грн. 97 коп.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 суму судового збору у розмірі 3 654 грн. В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, представник ОСОБА_5 - ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким позов задовольнити в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Вказувала, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у стягненні пені, оскільки відповідачем було визнано правомірність нарахування пені в сумі, заявленій в позовних вимогах позивача. Посилалась на те, що позивач має законне право на стягнення одночасно як пені, визначеної п. 3.1. договору позики в порядку 549, 550 ЦК України, так і на відшкодування за ст. 625 ЦК України, оскільки це є окремими видами захисту та наслідками невиконання зобов'язань.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_5 - ОСОБА_3 підтримала подану апеляційну скаргу та просила задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_7 просила відхилити апеляційну скаргу та залишити рішення суду в оскаржуваній частині без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, що з'явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_5 є новим кредитором боржника ОСОБА_4 на підставі укладених 15 квітня 2013 року договорів про відступлення права вимоги.

Так, відповідно до договору № 5 від 15 квітня 2013 року ОСОБА_5 передано ОСОБА_6 наявне у нього право вимоги до ОСОБА_4 за договором безпроцентної позики від 19 серпня 2011 року у розмірі 120 000 грн., а також коштів, присуджених рішенням Печерського районного суду м. Києва від 09 січня 2013 року, зміненим рішенням Апеляційного суду м. Києва від 28 лютого 2013 року.

Договором № 4 від 15 квітня 2013 року ОСОБА_5 передано приватним акціонерним товариством «Інвестиційна компанія «Інвестсервіс» наявне у нього право вимоги до ОСОБА_4 за договором безпроцентної позики від 26 вересня 2011 року у розмірі 200 000 грн., також інших коштів, присуджених рішенням Печерського районного суду м. Києва від 20 листопада 2012 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 28 лютого 2013 року.

Цим же договором № 4 від 15 квітня 2013 року ОСОБА_5 передано приватним акціонерним товариством «Інвестиційна компанія «Інвестсервіс» наявне у нього право вимоги до ОСОБА_4 на підставі договору безпроцентної позики від 11 листопада 2011 року на суму 66 000 грн., а також інших коштів, присуджених рішенням Печерського районного суду м. Києва від 14 листопада 2012 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 21 лютого 2013 року.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Печерського районного суду м. Києва від 09 січня 2013 року стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 суму заборгованості за договором позики від 19 серпня 2011 року. Однак рішенням Апеляційного суду м. Києва від 28 лютого 2013 року зазначене рішення змінено, зменшено суму заборгованості до 121 200 грн., а суму судового збору - до 1212 грн.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 20 листопада 2012 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 28 лютого 2013 року, стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПрАТ «Інвестиційна компанія «Інвестсервіс» суму заборгованості за договором безпроцентної позики від 26 вересня 2011 року в розмірі 200 000 грн. та суму штрафу в розмірі 60 000 грн.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 14 листопада 2012 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 21 лютого 2013 року, стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПрАТ «Інвестиційна компанія «Інвестсервіс» суму заборгованості за договором від 11 листопада 2011 року в розмірі 66 000 грн. та пеню в розмірі 3104 грн.

Ухвалами Печерського районного суду м. Києва від 24 березня 2014 року, 16 квітня 2014 року та від 09 грудня 2013 року проведено заміну стягувача у виконавчих провадженнях з виконання зазначених судових рішень на ОСОБА_5

Вирішуючи позовні вимоги про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач ОСОБА_4 не виконав зобов'язання, взяті на себе вищевказаним договорами та не повернув суми позики: 120 000 грн. - за договором позики від 19 серпня 2011 року, 200 000 грн. - за договором безпроцентної позики від 26 вересня 2011 року та 66 000 грн. за договором поворотної фінансової допомоги від 11 листопада 2011 року.

Частиною 1 ст. 1050 ЦК України визначено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.

Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Задовольняючи позовні вимоги у вказаній частині, суд першої інстанції виходив з наявності правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача суми 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих позивачем на суму позики у розмірі 120 000 грн. за період з 01 липня 2012 року по 01 вересня 2014 року; на суму позики у розмірі 200 000 грн. за період з 01 вересня 2012 року по 01 вересня 2014 року ; на суму позики в розмірі 66 000 грн. за період з 11 травня 2012 року по 01 вересня 2014 року.

Рішення суду в цій частині сторонами не оскаржувалось, обов'язкових підстав для скасування рішення колегія не вбачає, тому рішення у викладеній частині необхідно залишити без змін.

Вирішуючи позовні вимоги про стягнення пені, нарахованої на суму неповернутої позики по кожному із договорів за період - 1 рік, тобто з 31 серпня 2013 року по 31 серпня 2014 року, а саме: по договору від 19 серпня 2011 року - 439 200 грн., по договору від 26 вересня 2011 року - 732 000 грн., по договору від 11 листопада 2011 року - 241 560 грн., суд першої інстанції виходив з положень ч. 1 ст. 514 ЦК України, якою передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення пені, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до вищевказаних договорів позики, до позивача, як до нового кредитора перейшло право вимоги до відповідача, у тому числі на стягнення штрафу в сумі 1% від суми позики за кожен день прострочення і до дня повернення позикодавцю ( п.3.1., 8.4 договорів). Однак в обґрунтування позову позивач просить стягнути з відповідача пеню в розмірі 1% від суми позики за кожний день прострочення, що не передбачена вказаними договорами позики.

Тому суд дійшов висновку, що оскільки, укладаючи договори позики сторони визначили відповідальність позичальника у разі несвоєчасного повернення позики у вигляді сплати штрафу, що за своєю правовою природою не є пенею в розумінні ст. 549 ЦК України, тому до позивача не перейшло право вимоги на стягнення з відповідача пені в розмірі 1% від суми позики за кожен день прострочення.

Проте з таким висновком колегія суддів не погоджується, вважає його таким, що не відповідає обставинам справи та нормам матеріального права, виходячи з наступного.

Відповідно до п. 3.1 договорів позики від 19.08.2011 року, 26.09.2011 року, п.8.4 договору від 11.11.2011 року, у випадку неповернення суми позики в строк, позичальник сплачує штраф у розмірі 1 % від суми позики за кожний день прострочення до дня її повернення позикодавцю.

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою ( штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною 2 ст. 551 ЦК України встановлено, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості.

Таким чином, встановлення сторонами у п.3.1, 8.4 договорів позики неустойки у розмірі 1% від суми позики за кожен день прострочення до дня її повернення позикодавцю із зазначенням, що така неустойка є штрафом, хоча і суперечить визначеним законодавцем ознакам штрафу, а відповідає встановленим п. 3 ст. 549 ЦК України ознакам пені, однак зазначене не є підставою для звільнення відповідача від передбаченої договором відповідальності, оскільки в силу ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до п.2.3 договорів про уступку права вимоги від 15.04.2013 року, в силу цього договору новий кредитор займає місце кредитора в грошовому та іншому зобов'язанні, що виникло з основного договору відносно усіх прав кредитора по таких договорах у повному обсязі, в тому числі, але не виключно, покриття судових витрат, зазначених у п.1.1 цього договору, права одержання від боржника сум основного боргу, процентів, пені, збитків ( в тому числі інфляційних), право стягнення тощо.

За змістом правової позиції, викладеної Верховним Судом України у постанові №6-1206цс15 від 23 вересня 2015 року, позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві. Виходячи із системного аналізу ст.ст. 525, 526, 599, 611 ЦК України, слід дійти висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє кредитора права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про відсутність у позивача права на стягнення неустойки, передбаченої договорами позики від 19.08.2011 року, 26.09.2011 року та від 11.11.2011 року, а тому рішення суду у вказаній частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач просив стягнути неустойку по кожному із договорів позики за період - 1 рік, тобто з 31 серпня 2013 року по 31 серпня 2014 року, що нарахована наступним чином:

- по договору від 19 серпня 2011 року: 120 000 грн. х 1% х 366 днів = 439 200 грн.,

- по договору від 26 вересня 2011 року : 200 000 грн. х 1% х 366 днів = 732 000 грн.,

- по договору від 11 листопада 2011 року: 66 000 грн. х1% х 366 днів = 241 560 грн., а всього просив стягнути з відповідача неустойку в розмірі 1 412 760 грн.

Як вбачається з наявної у матеріалах справи заяви представника відповідача ОСОБА_4 від 27.04.2015 року, відповідач просив зменшити розмір неустойки через її неспівмірність з розміром основного зобов'язання, оскільки нарахована неустойка втричі перевищує розмір основного зобов'язання, а також враховуючи те, що відповідач є безробітним, на його утриманні знаходиться малолітня дитина ( а.с. 115).

Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Отже, за змістом ч. 3 ст. 551 ЦК України, суд має право у випадку виникнення спору з приводу розміру неустойки, оцінивши розмір заборгованості та розмір неустойки, зменшити її розмір у тому випадку, якщо він значно перевищує розмір збитків та за наявності інших обставин, які мають істотне значення, тобто зменшити розмір неустойки через її неспівмірність з розміром основного зобов'язання.

Таким чином, враховуючи, що сума позики боржником до цього часу не повернута, а також ту обставину, що розмір нарахованої пені (1412760 грн.) значно перевищує загальну суму позики ( 386 000 грн.), колегія суддів дійшла висновку про наявність обставин, передбачених ч. 3 ст. 551 ЦК України, що дають право суду зменшити розмір неустойки, та вважає за доцільне визначити до стягнення розмір неустойки в сумі 193 000 грн., частково задовольнивши позовні вимоги ОСОБА_5

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість доводів апеляційної скарги позивача, а тому рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення пені підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про часткове задоволення цих вимог, а саме: стягнення з відповідача на користь позивача суми неустойки в розмірі 193 000 грн. В іншій частині рішення необхідно залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307-309, 313- 317, 218 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 - задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 23 липня 2015 року - скасувати в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про стягнення пені та ухвалити в цій частині нове рішення наступного змісту:

Позовні вимоги ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про стягнення пені - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 неустойку за договорами позики на загальну суму 193 000 (сто дев'яносто три тисячі) грн.

В іншій частині рішення Печерського районного суду м. Києва від 23 липня 2015 року - залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий : Судді: