Справа № 357/4677/15-ц Головуючий у І інстанції Рябченко Л. А.
Провадження № 22-ц/780/5210/15 Доповідач у 2 інстанції Іванова І. В.
Категорія 47 20.10.2015
РІШЕННЯ

Іменем України

20 жовтня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого - Іванової І.В.,

суддів - Олійника В.І., Сліпченка О.І.

при секретарі - Токар Т.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23 липня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною власністю подружжя та визнання права власності на частку майна, -

в с т а н о в и л а :

Позивачка ОСОБА_2 звернулася до суду з даним позовом, просила встановити факт проживання однією сім'єю із відповідачем ОСОБА_3 без реєстрації шлюбу з листопада 2000 року по 22 жовтня 2009 року, визнати спільною власністю подружжя автомобіль «Daewoo Lanos та визнати за нею право власності на 1/2 частину автомобіля.

Свої вимоги позивачка обґрунтувала тим, що у зазначений період з відповідачем перебувала у фактичних шлюбних відносинах, проживали однією сім'єю, вели спільне господарство, мали спільний побут та сімейний бюджет, разом виховували доньку позивачки від першого шлюбу, мали відносини, що притаманні подружжю. Проживали у квартирі позивачки, а 22.10.2009 року зареєстрували шлюб, спільних дітей не мають. 25.02.2015 року шлюб був розірваний.

Далі позивачка зазначила, що внаслідок спільної праці та за спільні кошти 12.12.2007 року вони придбали у кредит автомобіль «Daewoo Lanos, при цьому поручителями виступили її батьки позивачки. Посилаючись на те, що автомобіль придбаний за час спільного проживання, тому він належить їм на праві спільної сумісної власності і вона має право на 1/2 частину автомобіля.

Відповідач позов не визнав, зазначивши, що сімейних стосунків до укладення шлюбу між ними не було, існували інтимні відносини, в цей же час мав стосунки також з іншою дівчиною. Переїхав проживати до позивачки влітку 2009 року, коли вирішили одружитися. У 2007 році дійсно він придбав в кредит автомобіль, запозичивши 1500 Євро у свого знайомого ОСОБА_4, про що склав розписку у присутності свідків. В подальшому кредит він повертав особисто коштами, які отримував здавши власну квартиру в найм.

Відповідач також пояснив, що з червня 2013 шлюбні стосунки фактично припинилися, а 03.02.2014 року позивачка прийшла до нього з вимогою віддати їй гроші за автомобіль, в зв'язку з чим з метою мирного врегулювання спору, він віддав їй 1000 Євро, про що остання власноручно написала розписку, тому вважає що нічого не винен позивачці.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23 липня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, позивачка подала апеляційну скаргу, просить рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення її позовних вимог.

Апелянт посилається на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи і невідповідність висновків суду обставинам справи. Так, апелянт зазначила, що суд фактично в рішенні застосував грошову компенсацію без її згоди на це та знехтував цією обставиною, що кредит був погашений у 2012 році, отже три роки погашався ними під час офіційного шлюбу, при цьому яка сума була погашена в цей період суд не з'ясував.

Відповідач заперечував проти скарги, посилаючись що позивач нічим не підтвердила факт проживання до шлюбу без його реєстрації однією сім'єю. Крім того, зазначив, що на даний час предмет спору відсутній, оскільки він вимушений був продати автомобіль ОСОБА_4 в рахунок боргу, так як кошти, які він накопичив, щоб віддати останньому борг, він віддав позивачці.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників процесу, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню у зв'язку з наступним.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони з 22.10.2009 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який 25.02.2015 року рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області був розірваний.

17.12.2007 між ВАТ «Банк «Фінанси та кредит» та відповідачем ОСОБА_3 був укладений кредитний договір № 40-38/07-А, згідно якого банк надав позичальнику 52958 грн. за цільовим призначенням: для придбання автомобіля «DAEWOO FSO LANOS TF6», 2007 року випуску, з кінцевим терміном повернення до 14.12.2012 року.

17.12.2007 між ВАТ «Банк «Фінанси та кредит» та ОСОБА_5 з метою забезпечення кредитного договору був укладений договір поруки № 40-38/07-А-П.

Як визнали сторони, поручитель не вносив кошти на погашення кредиту.

Звертаючись до суду з позовом позивачка зазначала, що з 2000 року з відповідачем вони були пов'язанні спільним побутом та взаємними сімейними правами, обов'язками подружжя. Вказаний автомобіль був придбаний ними під час фактичних шлюбних відносин, а тому на підставі ст.74 СК України просила задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції послався на сплату відповідачем компенсації позивачу вартості частки автомобіля, та зазначив, що оскільки встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу необхідне позивачу саме з метою поділу майна подружжя, у чому позивачу відмовлено, то встановлювати вищевказаний факт немає необхідності.

Проте колегія суддів не може повною мірою погодитись з вказаними висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Звертаючись до суду з вимогою встановлення факту проживання однією сім'єю з 2000 року по жовтень 2009 року, позивачем не було враховано, що інститут спільного проживання осіб, як чоловіка і жінки, який породжує юридичні наслідки, передбачений Сімейним кодексом 2004 року і такий факт може бути встановлений лише з 01 січня 2004 року.

До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються лише в частині тих прав і обов'язків, що виникли після набрання ним чинності. Норми ст. 74 СК України набрали чинності з 01 січня 2004 року, а КпШС України, який діяв до 1 січня 2004 року, не містив норм, які регулюють режим спільної сумісної власності осіб, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі.

А тому позовні вимоги про встановлення факту спільного проживання позивачки з відповідачем з 2000 року не можуть бути визнані обґрунтованими, оскільки за діючим законодавством України, яке діяло до 2004 року, встановлення такого факту не передбачалось.

Зазначене вище передбачено п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» та п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України.

Таким чином, судом міг бути встановлений зазначений факт лише з 01 січня 2004 року.

Розглядаючи позовні вимоги в межах періоду з 01.01.2004 року по жовтень 2009 року слід зазначити наступне.

Відповідно до ст.3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Так, відповідно до положень ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно з ст.74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно що є об'єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюється положення глави 8 цього Кодексу.

Відповідно до роз'яснень, які містяться в п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11, при застосуванні ст. 74 СК, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Згідно з вимогами частин 1,4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, для визнання за позивачкою права власності на1/2 частину спірного автомобіля, вона мала надати суду належні та допустимі докази того, що вона та відповідач не перебували у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Натомість, як вбачається з матеріалів справи, позивачка не довела своїх позовних вимог в цій частині, позивачкою не було представлено суду доказів на підтвердження ведення спільного господарства, а також ведення єдиного бюджету. Крім того, позивачка зазначила що це не перший шлюб в якому вона перебувала, проте доказів того, що вона не перебувала у іншому шлюбі в період з 2004 року по 2009 рік, не надала. Тому на думку колегії суддів правові підстави для встановлення факту проживання однією сім'єю сторонами за період з 01.01.2004 року по 22.10.2009 року без реєстрації шлюбу, з огляду на вимоги ст.74 СК України, відсутні у зв'язку з чим позовні вимоги про встановлення факту проживання однією сім'єю за вказаний позивачкою період задоволенню не підлягають.

Крім того колегія суддів враховує що між подружжям, у порядку ст. ст. 60, 70, 74 СК України, ділиться те майно, набуте у шлюбі та/або під час спільного проживання без реєстрації шлюбу, яке є наявним у натурі та перебуває у власності чоловіка та жінки.

Для встановлення таких обставин з'ясовується час набуття та джерело отримання коштів на придбання майна, що є об'єктом поділу.

Встановивши під час розгляду справи відсутність правових підставі для встановлення факту проживання однією сім'ю сторін без реєстрації шлюбу у період з 01.02.2000 року по 22.10.2009 року, колегія суддів приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про визнання об'єктом спільної сумісної власності сторін спірного автомобіля та визнання за позивачкою права власності на 1/2 частину автомобіля.

Той факт, що кредит на придбання спірного автомобіля був погашений в період шлюбу не може бути підставою для визнання за позивачкою права власності на 1/2 його частину оскільки, колегія суддів, з'ясовуючи питання яка саме сума коштів була погашена період шлюбу, джерело отримання коштів сплачених на погашення кредиту, встановила відсутність будь-яких відомостей та доказів з цього приводу у сторін.

Відповідно до статей 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Таким чином, позивачкою не було представлено суду доказів на підтвердження своїх позовних вимог, що є її обов'язком.

Доводи апелянта про те, що відповідач своїм твердженням про сплату їй коштів за автомобіль фактично визнав автомобіль спільною власністю подружжя та те, що поручителями по договору були її батьки, не можуть бути підставою для задоволення позовних вимог, оскільки не свідчать беззаперечно про факт проживання сторін однією сім'єю без реєстрації шлюбу, ведення ними спільного господарства та сплату спільних коштів під час придбання автомобіля.

Не можуть також підтвердити факт спільного проживання та сплату спільних коштів в рахунок кредитного договору і наявні в позивачки оригінал договору та квитанції по його погашенню, оскільки стороною в кредитному зобов'язані є відповідач і у квитанціях як особа, яка здійснювала сплату коштів зазначений також відповідач.

При цьому колегія суддів враховує доводи апелянта про те, що суд першої інстанції фактично в рішенні застосував грошову компенсацію без її згоди на це, з наступних підстав.

Згідно ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Так, суд першої інстанції не врахував зазначені положення процесуального закону і відмовляючи у позові, пославшись на сплату відповідачем компенсації позивачу вартості частки автомобіля, фактично вийшов за межі позовних вимог та зазначивши що встановлювати факт проживання сторонами однією сім'єю без реєстрації шлюбу немає необхідності, навпаки не розглянув ці позовні вимоги належним чином.

Відповідно до змісту ст. ст. 10,11,58-60 ЦПК України суд слухає цивільні справи на засадах змагальності сторін, в межах заявлених вимог і на підставі доказів наданих сторонами та їх представниками, докази повинні подаватись належні, тобто містити інформацію щодо предмета доказування, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не можуть ґрунтуватися на припущеннях.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази та з їх врахуванням перевіривши висновки суду першої інстанції, викладені в оскаржуваному рішення, ретельно перевіривши доводи апеляційної скарги та обставини, на які позивачка посилалася, як на підставу своїх вимог, беручи до уваги норми чинного законодавства на момент виникнення спірних правовідносин, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги щодо ухвалення оскаржуваного рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також відсутність підстав для задоволення позову.

У відповідності з вимогами ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, тощо.

З урахуванням викладеного колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням у справі нового рішення про відмову в позові.

Керуючись ст.ст. 309,314,316 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23 липня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий :

Судді :