АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 552/7214/14-ц Номер провадження 22-ц/786/461/15Головуючий у 1-й інстанції Кузіна Ж. В. Доповідач ап. інст. Карпушин Г. Л.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2015 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі: головуючого судді: Карпушина Г.Л.; суддів: Корнієнка В.І., Абрамова П.С., при секретарі: Коротун І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Полтави від 09 грудня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» про визнання кредитного договору недійсним,-

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 09 грудня 2014 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» про визнання кредитного договору недійсним - відмовлено.

З рішенням суду не погодилася ОСОБА_2 та подала на нього апеляційну скаргу, в якій прохає рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Апелянт вважає рішення місцевого суду таким, що постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також посилається на те, що місцевим судом не було досліджено обставини, які мають значення для вирішення даного спору.

Судове засідання проводилось за участі апелянта та відсутності відповідача, який будучи належним чином та завчасно повідомленим про час та місце слухання справи в судове засідання не направив.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення апелянта, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів, приходить до висновку, що скарга не підлягає до задоволення за наступних підстав.

Відповідно п.1 ч.1 ст. 307 ЦПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Згідно ч.1 ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що 27 листопада 2013 року між сторонами укладений кредитний договір № 401553445, відповідно до умов якого відповідач надав позивачу кредит в сумі 14 887 грн. 21 коп. зі сплатою відсотків у розмірі 0,1% річних, на строк до 28 листопада 2015 року.

Пунктом 2.5 кредитного договору визначено, що кредит надається для оплати/часткової оплати товарів згідно з переліком, що вказаний у специфікації №401553445 від 27.11.2013 року або листі гарантії до цього Договору від 27.11.2013 року у загальній сумі 12 803 грн. шляхом безготівкового перерахування грошових коштів на поточний рахунок ФОП ОСОБА_3.

Пунктом 5 цього договору позичальник-позивач по справі підтвердила, що вона попередньо ознайомлена в письмовій формі з умовами надання кредиту, в тому числі вартості кредиту, його особливостями, перевагами та недоліками, інформацією про сукупну вартість кредиту з урахуванням реальної процентної ставки та значення абсолютного подорожання кредиту, вартості видів та предметів сукупних послуг, а також будь-якою іншою інформацією, надання якої вимагає чинне в Україні законодавство, в тому числі інформацією надання якої передбачене нормами Закону України «Про захист прав споживачів» та нормативними документами НБУ, а також з Загальними умовами споживчого кредитування фізичних осіб в ПАТ «Альфа Банк», затвердженими розпорядженнями ПАТ «Альфа Банк», які їй роз'яснені, зрозумілі, не потребують додаткового тлумачення та з якими вона цілком згодна, що вона отримала свій примірник Договору.

На виконання договору позивачкою з моменту його укладення і по травень 2014 року здійснювалося погашення кредитних коштів відповідно до графіку.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, місцевий суд виходив із того, що позивач своїми підписами як в кредитному договорі (п.5), так і в додатку №1 до договору № Р-567 про надання послуг з виготовлення меблів від 28 листопада 2013 року підтвердила отримання повної інформації та розуміння значення укладених договорів, а тому, зважаючи на відсутність доказів, які б підтверджували доводи позивача, прийшов до висновку про відсутність підстав для визнання кредитного договору недійсним.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він узгоджується з матеріалами справи та нормами чинного законодавства, які регламентують спірні правовідносини.

Згідно ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільству, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Як вбачається з матеріалів справи, зміст спірного кредитного договору не суперечить чинному законодавство, договір укладений особами з необхідним обсягом цивільної дієздатності, при вільному волевиявленні, у передбаченій законом формі. Факт виконання договору сторонами по справі свідчить про намір створення ними правових наслідків, які обумовлювалися правочином.

Частиною 1 ст. 229 ЦК України передбачено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до роз'яснень, які містяться у п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» обставини, щодо яких помилилася сторона правочину мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Позивачка не довела, що вона помилялась щодо істотних умов спірного кредитного договору, а всі наведені нею доводи стосуються не спірного договору, а договору побутового підряду з виготовлення меблевих виробів.

Таким чином, позивачка необґрунтовано посилається на те, що банк порушив її права, не надавши повну інформацію щодо укладеного договору, оскільки при його укладенні вона була ознайомлена з його умовами, не заперечувала проти них та проти підписання і запропонованої редакції договору, погодилася на отримання у кредит коштів саме на таких умовах, що визначені договором.

Згідно з ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

За змістом зазначеної норми закону правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов'язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за ст. 230 ЦК України. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення (п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»).

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Проте, всупереч вищезазначеним вимогам закону позивач не надала належних і допустимих доказів на підтвердження своїх доводів про наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких її введено в оману та сам факт обману в розумінні ст. 230 ЦК України.

Доводи позивача, шодо того, що представник відповідача діяв у змові з особами, які зобов'язувалися виготовити на її замовлення меблеві вироби, дивлячись на відсутність доказів, є припущеннями останньої, які не можуть бути підставою для задоволення її позовних вимог.

Відповідно до ст.231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. При вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов'язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім'ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов'язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі(п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 добровільно погодилася на укладення кредитного договору. Крім того, позивач починаючи з листопада 2013 року по травень 2014 року включно, добровільно здійснювала погашення кредитних коштів відповідно до графіку, що свідчить про її вільне волевиявлення на укладення договору, а також про повне розуміння природи укладеного кредитного договору та настання негативних наслідків фінансового характеру в разі непогашення кредиту.

Колегія суддів вважає, що вирішуючи даний спір, місцевий суд правильно з'ясував обставини справи, перевірив доводи та заперечення сторін, дослідив надані ними докази, дав їм належну оцінку та постановив законне й обґрунтоване рішення.

Доводи апелянта про фальсифікацію ФОП ОСОБА_3 специфікації товару №401553445 від 27.11.2013 року, за відсутності доказів перебування даної особи у змові з представником відповідача, не може визнаватися доказом, який би давав підставу для визнання спірного договору на умовах визначених позивачем.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія вважає, що інші доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а тому задоволенню вони не підлягають.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 09 грудня 2014 року - залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий суддя : /підпис/

Судді: /підписи/

З оригіналом згідно:

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області Г.Л. Карпушин