У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 квітня 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Рівненської області в складі :

головуючого - судді : Оніпко О.В., суддів : Хилевича С.В., Собіни І.М.

секретар судового засідання - Демчук Ю.Ю.

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Рівненського міського суду від 09 лютого 2015 р. у справі за позовом ОСОБА_1 до Рівненської міської ради, виконкому Рівненської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - ОСОБА_3 про визнання права власності на частину квартири.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, що з"явились у судове засідання, дослідивши матеріали справи і доводи апеляційної скарги, колегія суддів , -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Рівненського міського суду від 09.02.2015 р. в позові ОСОБА_1 відмовлено.

В поданій на рішення апеляційній скарзі представник позивачки ОСОБА_2 вважає його незаконним, ухваленим без належного з»ясування обставин справи та з неправильним застосуванням норм матеріального права. Зазначає, що судом не взято до уваги вимоги ст.344 ЦК України, роз»яснення постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 р. «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав». Оскільки вона понад 30 років проживає зі своєю сім»єю у складі 4- осіб у квартирі НОМЕР_1 по АДРЕСА_1, яка фактично є горищем будинку. На першому поверсі будинку розташовано ще 2 квартири, в одній з яких - НОМЕР_2 проживає сім»я ОСОБА_3, а також квартира НОМЕР_3, у якій раніше проживала ОСОБА_4, яка померла у 2000 році. У вказаній квартирі сім»я ОСОБА_3 користується кімнатою, площею 8,47 кв.м та коморою, площею 6,87 кв.м, а її сім»я використовує кімнату, площею 11,5 кв.м в якості кухні, оскільки така на горищі відсутня.

Вона неодноразово зверталася до міської ради з листами про надання квартири НОМЕР_3 у власність, однак остання відмовляла їй, посилаючись на неприйняття на той час вказаного житла у власність міста та на баланс. Також весь час користування житлом, вона утримувала його, робила ремонти. За наведених обставин просила рішення скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду 1-ї інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді 1-ї інстанції, колегія суддів приходить до висновку про її відхилення, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що будинок АДРЕСА_2 мав статус гуртожитку та до 2007р. перебував на балансі Спеціалізованого державно-комунального торогово-виробничого підприємства «Мобрезерв».

Рішенням Рівненської міської ради від 26.04.2007 р. за № 613 за клопотанням заступника міського голови та голови ліквідаційної комісії СДКТВП «Мобрезерв»

___________________________________________________________________________________________________________________

Головуючий у 1-й інст. - Харечко С.П.

Провадження № 22ц/787/ 563/2015 Доповідач - Оніпко О.В.

вказаний будинок було прийнято у комунальну власність міста та передано на баланс ЖКП «Центральне», а на підставі розпорядження міського голови м. Рівне від 04.12.2008 р. за № 2214, ЖКП «Центральним» було відкрито особові рахунки, укладено договори найму з громадянами, у т.ч. із ОСОБА_1 і з ОСОБА_3 та зареєстровано зазначених осіб у квартирах НОМЕР_1 та НОМЕР_2 відповідно ( а.с. 10, 11).

Згідно із свідоцтвом про право власності на житло від 29.12.2009 р., позивачці та членам її сім»ї належить на праві спільної часткової власності (кожному по ? частині) квартира НОМЕР_1 по АДРЕСА_2 ( а.с. 4).

14.10.2014 р. ОСОБА_1 звернулась до суду з даним позовом до Рівненської міської ради та зазначала, що у користуванні ОСОБА_4 перебувала квартира НОМЕР_3 у вказаному будинку. Після смерті останньої у 2000 році, вона з сім»єю користується частиною вказаної квартири - кімнатою, площею 11,5 кв. м, а іншою частиною квартири

(приміщеннями, площею 8,47 кв.м та 6,87 кв.м) користується сім»я ОСОБА_3, яка є власником квартири НОМЕР_2, розташованої у вказаному будинку. Оскільки вона користується вказаним приміщенням понад 10 років, просила суд на підставі ст. 344 ЦК України визнати за нею право власності на кімнату, площею 11,5 кв.м, у квартирі НОМЕР_3 по АДРЕСА_2.

Рівненським міським судом ухвалою від 03.11.2014 р. до участі у справі в якості співвідповідача залучено виконком Рівненської міської ради ( а.с. 34), а також 19.11.2014 р. в якості третьої особи залучено ОСОБА_3 ( а.с. 40).

Відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні позову, місцевий суд дійшов вірного висновку про безпідставність заявлених нею позовних вимог, виходячи з наступного.

Згідно з вимогами ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Виходячи зі змісту вказаної норми закону, обставинами, які мають значення для справи і які повинен довести саме позивач (ч. 1 ст. 60 ЦПК України), є: законний об'єкт володіння; добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність (тобто строк володіння).

Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Відповідно до п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України правила статті 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Оскільки ЦК набрав чинності з 01 січня 2004 року, норми ст. 344 ЦК України поширюються на правовідносини, що виникли з 01 січня 2001 року.

Доводи позивачки про наявність всіх, встановлених ст. 344 ЦК України підстав, для визнання за нею права власності на вказане спірне приміщення за набувальною давністю, не заслуговують на увагу.

Відповідно до вимог закону, володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Згідно зі ст. 58 ЖК України на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

Як встановлено судом та стверджується матеріалами справи, квартира НОМЕР_3 (до 2007 р. - кімната НОМЕР_3 у сімейному гуртожитку, що перебував на балансі СДКТВП «Мобрезерв»), рішенням спільного засідання адміністрації і профкому підприємства від 14.04.2003 р. була виділена колишньому працівнику ОСОБА_3 та членам її сім»ї у складі 4-х осіб, а 15.04.2003 р. останній був виданий ордер на право заняття вказаної квартири ( а.с. 68, 69).

Отже, позивачці було достовірно відомо про те, що спірне приміщення, як станом на 2000 рік, так і в подальшому, не було безхазяйним та перебувало на балансі СДКТВП «Мобрезерв», а з 2007 року - у комунальній власності м. Рівне, крім того, у 2003 році було надано у користування ОСОБА_3 Зазначене стверджується і неодноразовими зверненнями ОСОБА_1 протягом 2006-2013 р.р. на адресу відповідача( а.с. 15-19), тому відсутня така ознака набувальної давності, як добросовісність володіння і позивачка зайняла спірне приміщення самовільно, з порушенням встановленого законом порядку.

Доводи позивачки про те, що між нею та ОСОБА_3 яка саме не є власником вказаного житла, відсутній спір з приводу користування спірної квартирою НОМЕР_3 та встановлено порядок користування, спростовується поясненнями представника третьої особи в судовому засіданні, крім того, це не є підставою для визнання за ОСОБА_1 права власності на вказане приміщення в порядку ст. 344 ЦК України.

Оскільки рішення місцевим судом ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, і доводи апеляційної скарги висновків суду, наведених у ньому, не спростовують, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Рівненського міського суду від 09 лютого 2015 р. - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею чинності.

Головуючий

Судді :