АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 606/1675/14-цГоловуючий у 1-й інстанції Ромазан Л.С.
Провадження № 22-ц/789/210/15 Доповідач - Костів О.З.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 березня 2015 р. колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Костіва О.З.

суддів - Жолудько Л. Д., Кузьма Р. М.,

при секретарі - Баляс Т.І.

за участю представника апелянтів - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, ОСОБА_3 на рішення Теребовлянського районного суду від 17 грудня 2014 року по справі за позовом публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» в особі відділення ПАТ «КБ «Надра» Тернопільське регіональне управління до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

В С Т А Н О В И Л А:

В липні 2014 року ПАТ «КБ «Надра» звернулося до Теребовлянського районного суду із позовною заявою до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення з них солідарно заборгованості за кредитним договором №26/2007-Ф від 19 січня 2007 року в розмірі 34009.94 Євро.

Заявлені вимоги позивач мотивував тим, що 19 січня 2007 року між ПАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №26/2007-Ф, відповідно до умов якого йому було надано кошти в сумі 23200 Євро із сплатою за користування кредитом 11.49 % річних, із строком повернення 19 січня 2037 року. В цей же день з метою забезпечення виконання зобов'язання за даним кредитним договором з ОСОБА_3 було укладено договір поруки, згідно умов якого він взяв на себе зобов'язання перед позивачем відповідати за належне виконання зобов'язань ОСОБА_2, що виникають з умов кредитного договору. Незважаючи на належне виконання позивачем зобов'язання за кредитним договором, відповідач взяті на себе зобов'язання порушив, а тому на день звернення до суду в нього виникла заборгованість в сумі 36804.44 Євро.

Рішенням Теребовлянського районного суду від 17 грудня 2014 року позов задоволено.

Стягнуто із ОСОБА_2, ОСОБА_3 солідарно в користь публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» в особі відділення ПАТ «КБ «Надра» Тернопільське регіональне управління заборгованість за кредитним договором №26/2007-Ф від 19 січня 2007 року в розмірі 36804.44 Євро, еквівалент яких у національній валюті України складає 706383.31 грн.

Стягнуто із ОСОБА_2, ОСОБА_3, з кожного, в користь публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» в особі відділення ПАТ «КБ «Надра» Тернопільське регіональне управління, по 1827 грн. судового збору.

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 подали на вказане рішення апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вказують, що судом неповно встановлено фактичні обставини справи та дано невірну оцінку доказам. Зазначають, що позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду, штраф та пеня нараховані банком за одні і ті ж порушення умов договору. Крім цього, у відповідності до ч.4 ст.559 ЦК України порука припинилася.. Просять рішення скасувати та постановити нове, яким в задоволенні позову відмовити.

В судовому засіданні представник апелянтів - ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав, зіславшись на мотиви викладені в ній.

Представник ПАТ «КБ «Надра» в судове засідання не з»явився, хоча був належним чином повідомлений про день і час розгляду справи.

Заслухавши доповідача, пояснення представника апелянтів, перевіривши матеріали справи, доводи, зазначені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає виходячи із наступного.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не виконали зобов'язання за кредитним договором №26/2007-Ф від 19 січня 2007 року, чим порушили права ПАТ «КБ «Надра».

З таким висновком колегія суддів погоджується.

Судом встановлено, 19 січня 2007 року між ВАТ «КБ «Надра» (в даний час ПАТ «КБ «Надра») в особі відділення ПАТ «КБ «Надра» Тернопільське регіональне управління та ОСОБА_2 укладено кредитний договір №26/2007-Ф, відповідно до п.п.1, 2 якого банком надало відповідачу грошові кошти в сумі 23200 Євро для придбання у власність нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1, зі сплатою відсотків у розмірі 11.49 % річних із терміном повернення до 19 січня 2037 року.

Відповідно до п.3.3.1 кредитного договору ОСОБА_2 взяв на себе зобов»язання повертати кредит та сплачувати банку відсотки шляхом сплати суми мінімально необхідного платежу, розмір якого складав 230.26 Євро щомісячно до 20 числа поточного місяця.

У випадку порушення виконання зобов»язань, передбачених кредитним договором, ОСОБА_2 зобов»язався сплатити банку штрафні санкції, визначені у п.п.5.1-5.2, а саме: сплатити банку пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла на час виникнення заборгованості від несвоєчасно сплаченої суми за кожен день прострочення у разі прострочення позичальником строку сплати мінімально необхідного платежу по погашенню кредиту, всіх нарахованих відсотків, комісій та можливих штрафних санкцій, а також сплатити банку штраф у розмірі 10 % від суми кредиту (2320 євро) за кожен випадок у разі порушення позичальником його обов»язків, передбачених п.п.4.3.1, 4.3.2, 4.3.7, 4.3.9, 4.3.10 кредитного договору.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша установа (кредитодавець) зобов"язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов"язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 1 статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

В силу статті 526 ЦК України зобов'язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Зі змісту ст.ст.546, 549 ЦК України випливає, що виконання зобов'язання може забезпечуватись неустойкою (штрафом, пенею).

У судовому засіданні з"ясовано, що у терміни, встановлені договором, отримані відповідачем кредитні кошти та нараховані відсотки за користування кредитом не повернуто, а тому позивач має право на стягнення основного боргу, сплати належних йому відсотків, а також пені та штрафу.

На день звернення позивача до суду заборгованість ОСОБА_2 за кредитним договором складає 36804.44 Євро (еквівалент яких у національній валюті України складає 706383.31 грн.), з яких:

- 22043.49 Євро - заборгованість за основною сумою кредиту (у тому числі прострочена);

- 10539.44 Євро - заборгованість за відсотками за користування кредитом (у тому числі прострочена);

- 1901.51 Євро - пеня за прострочення строків сплати мінімально необхідного платежу по погашенню кредиту та строку виконання позичальником зобов'язань щодо повернення кредиту, сплати всіх нарахованих відсотків, комісій та можливих штрафних санкцій;

- 2320 Євро - штраф за прострочення строків повернення кредиту та відсотків.

Крім того, для забезпечення виконання зобов»язань, що випливають із кредитного договору, між ВАТ «КБ «Надра» (в даний час ПАТ «КБ «Надра») в особі відділення ПАТ «КБ «Надра» Тернопільське регіональне управління та ОСОБА_3 укладено договір поруки від 19 січня 2007 року, відповідно до п.1.1 якого поручитель відповідає перед кредитором за виконання обов»язків за кредитним договором в тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, відсотків, інших платежів, передбачених кредитним договором, можливих штрафних санкцій.

10 липня 2014 року позивачем надіслано відповідачу ОСОБА_3 повідомлення про необхідність погашення заборгованості, яка виникла у ОСОБА_2 за кредитним договором № 26/2007-Ф від 11 лютого 2007 року, однак ОСОБА_3 заборгованості за вказаним договором не погасив.

Відповідно до ст.554 ЦК України у разі порушення боржником зобов»язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідно до ст.611 ЦК України, у разі порушення умов договору, настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, щодо сплати неустойки (пені).

Добровільно зазначену суму боргу за кредитним договором відповідачі не повернули.

Колегія суддів не приймає до уваги посилання представника апелянта ОСОБА_1 про сплив позовної давності, виходячи з наступного.

Згідно з ст.259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Відповідно до ст.261 ЦК України за зобов»язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Зі змісту кредитного договору від 19 січня 2007 року № 26/2007-Ф (п.1.4, 7.3) випливає, що позичальником мають бути виконанні кредитні зобов»язання до 19 січня 2037 року, та сторони, керуючись ст.259 ЦК України, дійшли згоди збільшити строк позовної давності до 10 (десяти) років.

У судовому засіданні встановлено, що відповідач ОСОБА_2 свої кредитні зобов»язання за кредитним договором не виконав та строк їх виконання (до 19 січня 2037 року) ще не закінчився.

Виходячи із збільшенням сторонами кредитного договору позовної давності до 10 років, яка в подальшому ними не змінювалась (шляхом укладення договорів у письмовій формі), колегія суддів не приймає до уваги твердження представника апелянта про сплив позовної давності, який, на його думку, обчислюється, починаючи з дати здійснення відповідачем останнього платежу, тобто з 22 листопада 2010 року.

Таким чином, аналізуючи вимоги закону та кредитного договору від 19 січня 2007 року № 26/2007-Ф, судом першої інстанції вірно встановлено, що позивачем не пропущено строку позовної давності, в межах якого він звернувся із вказаним позовом до суду з вимогою про захист свого цивільного права.

Також безпідставними є посилання апелянтів на те, що позивачем пропущено строк позовної давності для стягнення штрафу та пені, який визначений ч.2 ст.258 ЦК України терміном 1 рік та початок перебігу якого виник, на думку апелянтів, від дня останнього платежу за кредитним договором (з 22 листопада 2010 року).

Підставою, яка породжує обов'язок сплатити неустойку, є порушення боржником зобов'язання, яке визначається ст.610 ЦК України.

Відповідно до вимог ч.2 ст.551 ЦК України та умов договору (п.5.1) розмір пені за прострочення виконання грошового зобов'язання визначений у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у відповідний період від суми прострочених виконанням зобов'язань за кожний день прострочення. За загальним правилом, що випливає із Цивільного кодексу України, період, за який нараховується пеня за прострочення виконання зобов'язання, не обмежується.

Відповідно до ч.2 ст.258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За правилами ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Тобто пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір поки зобов'язання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від продовження правопорушення.

Правова природа пені така, що позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється по кожному дню (місяцю), за яким нараховується пеня, окремо. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права.

Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Отже аналіз норм ст. 266, ч.2 ст.258 ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, та починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року по стправі №6-116цс13, яка згідно зі ст.360-7 ЦПК України є обов»язковою для судів.

З долученого до матеріалів справи розрахунку заборгованості за кредитним договором вбачається, що розмір пені, про стягнення якої заявлено вимогу (1901.51 Євро), обраховано за останні 12 місяців до дня пред»явлення уточнених позовних вимог (з листопада 2013 по листопад 2014 року).

Крім цього, не заслуговують на увагу посилання апелянтів на те, що штраф та пеня нараховані банком, застосовані за одні і ті ж порушення, оскільки це спростовується умовами договору (п.5.1 та п.5.2), з яких вбачається, що вказані види неустойки передбачені за різні види порушень умов договору.

Також колегія суддів вважає безпідставним посилання в апеляційній скарзі на те, що на момент звернення до суду порука припинилася.

У відповідності до ч.4 ст.559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

У договорі поруки, укладеному між позивачем та ОСОБА_3 не встановлено строку, після якого порука припиняється.

У кредитному договорі строк виконання зобов»язання чітко визначений - строк повного погашення кредиту 19 січня 2037 року.

Звернувшись до суду з позовною заявою до боржника до закінчення терміну виконання зобов»язання, визначеного в договорі (до 19 січня 2037 року), у позивача виникло право протягом наступних шести місяців з дня пред»явлення позову пред»явити вимогу до поручителя. Таким правом ПАТ КБ «Надра» скористалося, пред»явивши вимогу про стягнення боргу одночасно до боржника та поручителя.

Таким чином, встановлений ч.4 ст.559 ЦК України шестимісячний строк в даному випадку не пропущено.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду є законним та обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, в зв'язку із чим підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційний скарзі, не вбачається.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Теребовлянського районного суду від 17 грудня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала вступає в законну силу з моменту проголошення, однак може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом 20 днів.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області О.З. Костів