АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий у 1 інстанції - Шаховніна М.О.
справа №758/3923/15-ц
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 вересня 2015 року колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Гаращенка Д.Р., Білич І.М.

при секретарі: Івановій А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду м. Києва від 24 червня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь» про стягнення банківського вкладу, -

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 у березні 2015 року звернувся до Подільського районного суду м. Києва з позовом в якому просив стягнути з ПАТ «Банк «Київська Русь» готівкою належні ОСОБА_1 кошти за договором №129694-44.13 банківського вкладу в іноземній валюті «Супер - вклад» в сумі 150 000 доларів США.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 24 червня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ПАТ «Банк «Київська Русь» про стягнення банківського вкладу відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням суду першої інстанції позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального права просив скасувати рішення Подільського районного суду м. Києва від 24 червня 2015 року та в ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Зазначає, що він має право на дострокове повернення вкладу за вимогою вкладника і тому звернувся до ПАТ «Банк «Київська Русь» із заявою про дострокове повернення суми вкладу та відсотків. Проте банк відмовив у поверненні вкладу, а Подільський районний суд м. Києва всупереч вказаним нормам, а також положенням Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та ст.1 Першого Протоколу ратифікованого Україною, ст.ст. 8, 13, 21, 22, 41 Конституції України відмовив в задоволенні позову про повернення банківського вкладу, чим порушив права позивача.

В судовому засіданні позивач підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, направив до суду письмові заперечення в яких просив відхилити апеляційну скаргу позивача та залишити без змін рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів вважає можливим розглядати справу у відсутності відповідача.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача, з'ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволені позову, суд першої інстанції, виходив з того, що зважаючи на запровадження тимчасової адміністрації в банку, Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальним законом, а всі інші закони можуть застосовуватись до правовідносин з банком лише в тій частині, що не суперечить положенням спеціального закону.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Частиною 1 ст.303 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом першої інстанції встановлено, що 25 листопада 2014 року між сторонами був укладений договір № 129694-44.13 банківського вкладу в іноземній валюті «Супер - вклад».

Відповідно до п.п.2.1-2.4 договору банківського вкладу позивач надав, а відповідач прийняв на зберігання грошові кошти у формі депозитного вкладу на суму 120 000 доларів США строком до 25 червня 2015 року з виплатою вкладнику 12% річних.

Внесення депозитних коштів позивачем на рахунок банку підтверджено меморіальним ордером № 12 від 25 листопада 2014 року.

Відповідно до меморіального ордеру №1 від 25 грудня 2014 до договору № 129694-44.13 банківського вкладу ОСОБА_1 перерахував додатково 30 000 доларів США на депозит на умовах, вкладених згідно вищевказаного договору.

26 березня 2015 року позивач звернувся до ПАТ ««Банк «Київська Русь» із заявою про дострокове повернення суми вкладу та відсотків.

08 квітня 2015 року відповідач відмовив позивачу у повернення вкладу.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Виконавчої Дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №61 від 19 березня 2015 року з 20 березня 2015 по 19 червня 2015 року включно в ПАТ ««Банк «Київська Русь» було запроваджено Тимчасову адміністрацію.

Відповідно до частин 1, 3 ст.1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу.

Згідно з частинами 1 та 3 ст.1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.

Статтею 1074 ЦК України встановлено, що обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпорядження рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом.

Тобто, випадки обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, можуть бути передбачені в спеціальному законі.

Процедура щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку врегульована Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який є спеціальним законом, що регулює дані правовідносини.

Згідно з п.16 ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» тимчасова адміністрація - процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.

У п.6 ст.2 цього Закону визначено, що ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

Таким чином, у спорах, пов'язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов'язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

Тобто, виходячи із вказаних вимог Закону України «Про банки і банківську діяльність» та Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» у спірних правовідносинах позивач виступає кредитором, а відповідач - боржником. Оскільки позивач звернувся до відповідача з вимогою повернення банківського вкладу за договором банківського вкладу у період запровадження у банку тимчасової адміністрації, то виконання зазначеної операції банком обмежується положеннями п.1 ч.5 ст.36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Згідно з положеннями ЦК України, Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», Закону України «Про банки і банківську діяльність» та на підставі договору банківського вкладу між сторонами склалися зобов'язальні правовідносини, які мають майново - грошових характер, а отже, у такому разі позивач виступає кредитором за майновою вимогою з розпорядження належними йому коштами, на якого поширюється обмеження, встановлені п.1 ч.5 ст.36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Відповідно до ч.5 ст.36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, зокрема щодо майнових зобов'язань, які здійснюються виключно в межах процедури ліквідації банку.

Відтак, у спорах, пов'язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація чи почата процедура його ліквідації, своїх зобов'язань перед його кредитором норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальним, тобто пріоритетним відносно інших законодавчих актів у цих правовідносинах.

Виходячи зі наведених вище положень Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» в судовому порядку вирішується спори щодо вимог кредиторів, заявлених у встановленому цим Законом порядку, тобто щодо акцептованих вимог.

На підставі викладеного колегія суддів вважає, що висновок суд першої інстанції підставно відмовив позивачу у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд при розгляді справи не врахував положення Конституції України, а саме принцип рівності громадян у своїй гідності та правах, передбачений ст.21, принципу недопущення звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод при прийнятті нових законів та внесенні змін до чинних законів, розтлумачений у Рішення Конституційного Суду України від 11 жовтня 2005 №8-рп/2005, принципу непорушності права власності, передбаченому ст.13 Конституції України та необхідність застосувати саме загальні принципи права колегія суддів вважає необґрунтованими виходячи із наступного.

Відповідно до п.1 ч.3 ст.129 Конституції України судове рішення є законним, якщо воно ухвалене відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Суд кваліфікує спірні правовідносини, тобто дає їм правову оцінку за нормами матеріального права.

Застосування норми матеріального права полягає у зіставленні встановлених обставин у справі з ознаками норм матеріального права, яка регулює поведінку учасників спірних правовідносин і у встановленні відповідних правових наслідків у разі порушення норм кимось із учасників.

Відповідно до ст.8 Конституції України в Україні визнається та діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно - правові акти приймаються на основі Конституції України та повинні відповідати їй.

Згідно з п.1 ст.92 Конституції виключно законами України визначаються, зокрема права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод, основні обов'язки громадянина.

Таким чином, конституційною нормою передбачено, що саме законами України регулюються питання прав, свобод і обов'язків людини загалом та прав людини щодо укладення договорів банківського вкладу та процедури повернення цього вкладу на вимогу уповноваженої особи. Також на законодавчому рівні передбачені обмеження прав особи щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, зокрема у випадку відкриття ліквідаційної процедури щодо такого банку.

Тобто, власне конституційною нормою визначено, що порядок регулювання правовідносин з банком у випадку введення в ньому тимчасової адміністрації передбачено спеціальним законом. Такий порядок правового регулювання є таким, що відповідає Конституції України.

Так, як Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є чинним на момент виникнення спірних правовідносин, то саме цей Закон повинен застосовуватись і його застосування є ознакою дотримання принципу верховенства права при здійсненні правосуддя та принципу законності судового рішення.

Посилання апелянта, як на підтвердження своїх доводів щодо порушення його прав, на конституційне подання Верховного Суду України щодо відповідності (конституційності) Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» положенням ст. 6, ч. 1 ст. 8, ч. 4 ст. 13, ст. ст. 21, 22, ч. ч. 1, 4, 5 ст. 41 Конституції України колегія суддів відхиляє, оскільки етап звернення з конституційним поданням щодо неконституційності окремих положень Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» не є доказом того, що вказані норми Закону є неконституційними та такими, що не підлягають застосуванню при врегулюванні спірних правовідносин.

Виходячи із презумпції чинності нормативно - правового акта до визнання його неконституційним у встановленому законом порядку, Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальним законом по відношенню до інших законів, що регулюють спірні правовідносин, а тому саме норми цього Закону підлягають застосуванню.

На основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, відповідає вимогам матеріального права, внаслідок чого підстав для його скасування з мотивів викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Керуючись ст.ст.218, 303, 304, 307, 308, 313, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 24 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: