У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 вересня 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Рівненської області в складі :

головуючого судді Григоренка М.П.,

суддів : Ковальчук Н.М., Максимчук З.М.,

секретар судового засідання Шептицька С.С., за участю представника позивача адвоката Васинчука М.П. та представників релігійної громади парафії Казанської Ікони Божої Матері Рівненської єпархії Української православної Церкви Новосада В.О. та Петрусь Н.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу релігійної громади парафії Казанської Ікони Божої Матері Рівненської єпархії Української православної Церкви - Київського Патріархату на рішення Млинівського районного суду від 02 лютого 2015 року у справі за позовом релігійної громади парафії Казанської Ікони Божої Матері Рівненської єпархії Української православної Церкви - Київського Патріархату до Рівненської обласної державної адміністрації та релігійної громади парафії Казанської Ікони Божої Матері Рівненської єпархії Української православної Церкви про скасування рішення органу місцевого самоврядування та визнання права власності на нерухоме майно,

В С Т А Н О В И Л А:

13 грудня 2011 року релігійна громада парафії Казанської Ікони Божої Матері Рівненської єпархії Української православної Церкви - Київського Патріархату звернувся в Млинівський районний суд із позовом до Рівненської обласної державної адміністрації та релігійної громади парафії Казанської Ікони Божої Матері Рівненської єпархії Української православної Церкви про скасування рішення органу місцевого самоврядування та визнання права власності на нерухоме майно.

В обґрунтування позову вказувала, що рішенням виконавчого комітету Ровенської обласної Ради народних депутатів „Про реєстрацію статутів релігійних громад та передачу культових будівель" №221 від 03 грудня 1991 року (п.п. 1.1, 1.2) зареєстровано статут релігійної громади Української православної Церкви в с. Заболотинці Млинівського району Рівненської області та повернуто безоплатно культову будівлю і майно у власність цієї громади. Вказане рішення позивач вважає незаконним і таким, що підлягає скасуванню, оскільки при його ухваленні органом місцевого самоврядування не були з'ясовані питання щодо походження,

_______________________________________________________________________

Провадження № 22-ц/787/1861/2015 Головуючий у 1 інстанції : Бандура А.П.

Доповідач : Григоренко М.П.

джерел формування та правовий статус культової споруди (храму) до його передачі у 1939 році на користь держави - СРСР. Також не було з'ясовано питання щодо належності храму саме релігійній громаді Української Православної Церкви Московського Патріархату.

Також зазначала, що культова будівля з церковним майном в с. Заболотинці не перебувала у власності релігійної громади Української Православної Церкви Московського Патріархату на момент їх безкоштовної передачі (а не повернення), а була у власності Української автокефальної православної церкви до передачі її майна на користь держави, а згодом об'єднана в єдину релігійну організацію - Українська Православна Церква Київського Патріархату.

Із цих підстав просила рішення виконавчого комітету Ровенської обласної Ради народних депутатів №221 від 03 грудня 1991 року (п.п. 1.2) в частині безоплатного повернення культової будівлі і майна (Храму Казанської Ікони Божої Матері) у власність релігійної громади Української Православної Церкви Московського Патріархату с. Заболотинці Млинвського району Рівненської області скасувати та визнати право власності на вказану культову будівлю та майно за релігійною громадою парафії Казанської Ікони Божої Матері Рівненської єпархії Української православної Церкви - Київського Патріархату.

Рішенням Млинівського районного суду від 02 лютого 2015 року у задоволенні позову релігійної громади парафії Казанської Ікони Божої Матері Рівненської єпархії Української православної Церкви - Київського Патріархату - відмовлено.

В поданій на рішення суду апеляційній скарзі релігійна громада парафії Казанської Ікони Божої Матері Рівненської єпархії Української православної Церкви - Київського Патріархату покликається на його незаконність, через порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи.

Вказує, що судом не взято до уваги те, що згідно з архівними документами державних архівів Рівненської, Волинської та Тернопільської областей, в документах Волинської духовної консисторії є картки реєстрації православних церков Дубенського повіту за 1925 - 1939 роки, в яких зазначено, що в с. Кнерути у 1890 році побудовано церкву на честь Казанської Ікони Божої Матері. Церква дерев'яна, візантійського стилю, побудована за кошти парафіян.

Отже, на час переходу в 1939 році до держави церковного майна його власником була парафія, яка структурно і канонічно не належала ні до Російської православної церкви, ні до Української православної церкви.

Зазначені обставини не були враховані Рівненським обласним виконавчим комітетом при ухваленні ним рішення від 03 грудня 1991 року № 221, п.п. 1.1.1.2 „Про реєстрацію статутів релігійних громад та передачу культових будівель". Це рішення є не мотивованим, не містить висновку спеціалістів про необхідність передачі спірного церковного майна саме на корить УПЦ як автономного підрозділу РПЦ, чим не були виконані вимоги п. 6 постанови Верховної Ради України „Про порядок введення в дію Закону України „Про свободу совісті та релігійні організації" від 23 квітня 1991 року.

Зазначає, що наведене вище в частині повернення церковного майна його колишньому власнику узгоджується із рішеннями Вищого Арбітражного суду України від 10 квітня 1998 року, аналогічна справа № 20/6, за позовом релігійної громади УПЦ - КП с. Милостів Рівненського району до Рівненської обласної державної адміністрації про визнання акту недійсним. Цим актом є рішення Рівненського облвиконкому № 221 від 03 грудня 1991року, п. 3 яке є предметом і даного спору, за виключенням (у даній справі п.п. 1.1.1.2). У вказаному рішенні, а також у рішенні Вищого Арбітражного суду України від 10 березня 2000 року, у справі № 6/72 та рішенні Рівненського обласного суду від 21 травня 2001 року у справі № 2-6/2001, суд визнаючи недійсним рішення виконавчого комітету встановив обставини щодо правонаступництва УПЦ - КП шляхом об'єднання та перетворення на підставі постанови Всеукраїнського Помісного Собору УПЦ 25,26 червня 1992 року.

Вважає, що у даній справі доведений факт реорганізації релігійної громади УПЦ с. Заболотинці на підставі постанови Всеукраїнського Помісного Собору від 26.06.1992 року та Протоколу загальних зборів парафіян села від 02.05.1993 року. Тому, у суду першої інстанції були як фактичні так і правові підстави для припинення права власності громади УПЦ шляхом скасування рішення Рівненського облвиконкому від 03 грудня 1991 року № 221 щодо повернення спірного майна відповідачу - громаді УПЦ та визнання права власності громади УПЦ - КП на культову будівлю і майно.

Не було враховано Млинівським районним судом і тієї обставини, що у релігійної громади парафії Казанської Ікони Божої Матері Рівненської єпархії Української православної Церкви відсутні правовстановлюючі документи на спірне нерухоме майно, а тому відсутні підстави вважати, що у останньої виникло право власності на це майно, на підставі рішення Рівненського облвиконкому від 03 грудня 1991 року № 221.

Крім того, судом першої інстанції було допущено порушення норм процесуального права, оскільки безпідставно було відхилена заява позивача про збільшення позовних вимог, долучення до справи окремих документів та не надано сторонам можливості обговорити умови мирової угоди.

Із цих підстав просила оскаржуване рішення скасувати і ухвалити у справі нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

В запереченні на апеляційну скаргу представник відповідача релігійної громади парафії Казанської Ікони Божої Матері Рівненської єпархії УПЦ просив апеляційну скаргу відхилити, а оскаржуване рішення суду першої інстанції залишити без зміни.

У запереченнях на апеляційну скаргу представник Рівненської обласної державної адміністрації просив апеляційну скаргу відхилити, а рішення Млинівського районного суду від 02 лютого 2015 року залишити без зміни.

В ході апеляційного розгляду справи представник позивача підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Представники релігійної громади парафії Казанської Ікони Божої Матері Рівненської єпархії Української православної Церкви Новосад В.О. та Петрусь Н.О., просили відхилити апеляційну скаргу, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши доводи апеляційної скарги та вивчивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог парафії Казанської Ікони Божої Матері Рівненської єпархії Української православної Церкви - Київського Патріархату, суд першої інстанції виходив із того, що ці позовні вимоги є безпідставними.

Даний висновок суду першої інстанції відповідає фактичним обставинам справи, наявним у справі доказам та ґрунтується на законі.

Доводи апеляційної скарги також не спростовують правильності висновків оскаржуваного рішення.

Із наявних в матеріалах справи архівних довідок (т. 2 а.с. 235, 236) вбачається, що церква на честь Казанської Ікони Божої Матері в селі Кнерути (с. Заболотинці, Млинівського району, Рівненської області) була збудована за кошти парафіян наприкінці ХІХ сторіччя.

Сторони у даній справі, в тому числі і представник позивача, також не ставлять під сумнів ту обставину, що оскільки вищевказана церква була збудована за кошти парафіян, тому вона на той час рахувалась власністю відповідної релігійної громади.

Будь-які відомості, які б свідчили про те, що релігійна громада села Кнерути, до того як за Адміністративним кодексом УСРР 1927 року вищевказана церква стала рахуватись державним майном, втратила своє право власності на спірне нерухоме майно, в тому числі коли Західна Україна входила до складу Польщі, в матеріалах справи відсутні.

За змістом ст. 366 Адміністративного кодексу УСРР 1927 року молитовне майно спеціального типу й культове майно не вилучалось у віруючих, а лише бралось на облік органами радянської влади і вважалось державним майном.

В цій же статті також прямо було зазначено, що молитовні й речі, призначені виключно на культові потреби, передавались на підставі окремих постанов місцевих виконавчих комітетів або міських рад, за належністю, в безплатне користування групам віруючих, що заклали ту чи іншу релігійну громаду.

Разом з молитовнями й речами, що призначені виключно на культові потреби, передається в безплатне користування віруючих і церковні сторожки та церковні підвали, що зв'язані з обслуговуванням будинків культу.

Дані про те, коли саме церква Казанської Ікони Божої Матері в селі Кнерути (с. Заболотинці, Млинівського району, Рівненської області) була взята на облік як державне майно, у відповідності до ст. 366 Адміністративного кодексу УСРР 1927 року, в матеріалах справи відсутні, а є лише самий ранній типовий договір від 16 жовтня 1944 року, який був укладений між групою віруючих села Кнерути та виконавчим комітетом Острожинської Ради депутатів трудящихся (а.с. 14).

Також, сторони у даній справі жодним чином не заперечували ту обставину, що церква Казанської Ікони Божої Матері в селі Кнерути (с. Заболотинці, Млинівського району, Рівненської області) з моменту її зведення і до теперішнього часу є діючою і проведення релігійних обрядів в ній ніколи не припинялось.

Пунктом 6 постанови Верховної Ради Української РСР «Про порядок введення в дію Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" було зобов'язано Кабінет Міністрів Української РСР разом з Урядом Кримської АРСР, виконавчими комітетами обласних, Київської і Севастопольської міських Рад народних депутатів забезпечити відповідно до Закону Української РСР "Про свободу совісті та релігійні організації" повернення у власність чи передачу в безоплатне користування релігійним громадам культових будівель і майна з обов'язковим урахуванням прав як тих релігійних громад, що були власниками цих будівель і майна на момент їх переходу у власність держави, так і тих, які користуються ними в даний час.

По справі встановлено і це не заперечується жодною із сторін у справі, що на час прийняття Рівненським обласним виконавчим комітетом рішення від 03 грудня 1991 року № 221, „Про реєстрацію статутів релігійних громад та передачу культових будівель" в с. Заболотинці, Млинівського району, Рівненської області існувала лише одна православна релігійна громада, яка звернулась до вищевказаного органу державної влади із відповідним клопотанням про її реєстрацію та повернення їй культового майна, яке їй належало до передачі у державну власність.

Будь-які належні докази, які б свідчили про те, що Польська Автокефальна Православна Церква чи Українська Автокефальна Православна Церква були власниками спірного нерухомого майна у даній цивільній справі, на час його вилучення у власність держави за Адміністративним кодексом УСРР 1927 року, в матеріалах справи відсутні.

На думку колегії судів, сам по собі той факт, що в певні проміжки часу на території Західної України діяла Польська Автокефальна Православна Церква і у зв'язку із чим відбувалась зміна конфесійної приналежності тих чи інших релігійних громад та організації, ще не може однозначно свідчити і про зміну власників відповідного культового майна, яке будувалось за кошти парафіян і рахувалось як майно тієї чи іншої релігійної громади, оскільки це має стверджуватись певними належними доказами.

Приймаючи до уваги, що церква на честь Казанської Ікони Божої Матері в селі Кнерути (с. Заболотинці, Млинівського району, Рівненської області), із моменту її будівництва та до прийняття Рівненським обласним виконавчим комітетом рішення від 03 грудня 1991 року № 221, „Про реєстрацію статутів релігійних громад та передачу культових будівель", не вибувала із фактичного користування релігійної громади вищевказаного села, на час прийняття вищевказаного рішення органом влади у селі Заболотинці були відсутні будь-які інші православні релігійні громади іншої конфесійної приналежності, які також би претендували на вищевказане культове майно і з боку Української автокефальної православної церкви, яка на той час вже офіційно була зареєстрована в Україні, також не пред'являлись будь-які претензії з приводу даного нерухомого майна, тому, на переконання колегії суддів, у Рівненського обласного виконавчого комітету були відсутні будь-які правові підстави для відмови релігійній громаді парафії Казанської Ікони Божої Матері Рівненської єпархії УПЦ у задоволенні їхньої заяви про поверненням їм вищевказаної церкви із іншим церковним майном.

Крім того, із матеріалів справи вбачається, що спір у даній справі фактично виник не у зв'язку із тим, що внаслідок прийняття Рівненським обласним виконавчим комітетом свого рішення від 03 грудня 1991 року № 221 було порушено право іншої релігійної громади чи організації, яка на час прийняття цього рішення також претендувала на спірне майно у даній цивільній справі, а у зв'язку із тим, що частина членів релігійної громади парафії Казанської Ікони Божої Матері Рівненської єпархії УПЦ, які раніше жодним чином не заперечували щодо прийняття Рівненським обласним виконавчим комітетом вищевказаного рішення, у травні 1993 року виявила бажання перейти в підпорядкування УПЦ КП, але більшість членів їхньої громади не підтримала цю пропозицію, у зв'язку із чим в наступному колишніми членами вищевказаної релігійної громади була зареєстрована інша релігійна громада - релігійна громада парафії Казанської Ікони Божої Матері Рівненської єпархії Української православної Церкви - Київського Патріархату і ця релігійна громада стала претендувати на спірне культове майно, посилаючись на Постанову Всеукраїнського Помісного об'єднавчого Собору від 26 червня 1992 року.

Тобто, фактично має місце спір між нинішніми та колишніми членами однієї і тієї ж релігійної громади, якій до того держава Україна повернула спірне культове майно, у відповідності до Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації".

Статтею 5 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» передбачено, що церква (релігійні організації) в Україні відокремлена від держави.

Держава захищає права і законні інтереси релігійних організацій; сприяє встановленню відносин взаємної релігійної і світоглядної терпимості й поваги між громадянами, які сповідують релігію або не сповідують її, між віруючими різних віросповідань та їх релігійними організаціями; бере до відома і поважає традиції та внутрішні настанови релігійних організацій, якщо вони не суперечать чинному законодавству.

Держава не втручається у здійснювану в межах закону діяльність релігійних організацій, не фінансує діяльність будь-яких організацій, створених за ознакою ставлення до релігії.

Усі релігії, віросповідання та релігійні організації є рівними перед законом. Встановлення будь-яких переваг або обмежень однієї релігії, віросповідання чи релігійної організації щодо інших не допускається.

З огляду на приписи вказаної правової норми, колегія суддів рахує, що держава, в тому числі і суд, не мають права втручатись у внутрішню діяльність релігійних громад та організації, щодо визначення ними своє конфесійної приналежності та розпорядження належним їм майном, оскільки ці питання мають вирішуватись лише членами цих релігійних громад та організації, на підставі відповідних положень чинного законодавства.

Наполягаючи у своїй апеляційній скарзі на тому, що у суду першої інстанції були фактичні і правові підстави для припинення права власності громади УПЦ шляхом скасування рішення Рівненського обласного виконавчого комітету від 03 грудня 1991 року № 221, позивач залишає поза увагою наступні обставини, що, по-перше, такі вимоги ним взагалі не заявлялись, а ставилось лише питання про визнання за ним права власності на нерухоме майно, і, по -друге, такий спосіб захисту прав не передбачений чинним законодавством, оскільки припинення права власності може мати місце лише із підстав, зазначених у ст. 346 ЦПК України.

При цьому, в ході апеляційного розгляду справи представники релігійної громади парафії Казанської Ікони Божої Матері Рівненської єпархії УПЦ заявили, що до цього часу право власності на спірне майно ні за ким у встановленому порядку ще не зареєстровано і користування їхньою громадою спірним майном здійснюється лише на підставі рішення Рівненського обласного виконавчого комітету від 03 грудня 1991 року № 221.

За таких обставин, на переконання колегії суддів, вирішення питання про припинення права власності на спірне нерухоме майно релігійної громади парафії Казанської Ікони Божої Матері Рівненської єпархії УПЦ є передчасним.

Відсутні підстави для скасування рішення суду першої інстанції і з підстав порушення ним норм процесуального права, оскільки останній обґрунтовано не прийняв від позивача заяву про збільшення позовних вимог, так як ці вимоги ніяким чином не випливають із первісного позову, у зв'язку із чим могла існувати потреба їх одночасного розгляду, а щодо можливості укладення мирової угоди, то сторони у даній справі мали обговорити можливість її укладення самостійно і до завершення судових дебатів.

В ході апеляційного розгляду справи сторонам було запропоновано завершити розгляд справи шляхом укладення мирової угоди, але сторона одного із відповідачів від укладення мирової угоди відмовилась.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв'язку із чим рішення Млинівського районного суду від 02 лютого 2015 року підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-314, 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу релігійної громади парафії Казанської Ікони Божої Матері Рівненської єпархії Української православної Церкви - Київського Патріархату відхилити.

Рішення Млинівського районного суду від 02 лютого 2015 року залишити без змін.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають право оскаржити ухвалу апеляційного суду та рішення суду першої інстанції до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвали апеляційної інстанції.

Головуючий Григоренко М.П.

Судді : Ковальчук Н.М.

Максимчук З.М.