Справа № 573/2565/13-ц
Номер провадження 2/573/8/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(повний текст рішення)

20 жовтня 2015 року м. Білопілля

Білопільський районний суд Сумської області в складі:

головуючої судді: Свиргуненко Ю. М.,

за участю секретаря: Федорченко Г. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Білопілля цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа: державний нотаріус Білопільської районної державної нотаріальної контори ОСОБА_4 про визнання договору дарування удаваним правочином та визнання його договором купівлі-продажу,

ВСТАНОВИВ:

09 грудня 2013 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання договору дарування удаваним правочином та визнання його договором купівлі-продажу. Свої вимоги позивачка мотивувала тим, що з 07 вересня 2002 року по 23 грудня 2010 року перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, від якого мають сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. Під час проживання у шлюбі з ОСОБА_1, їхні батьки вирішили допомогти їм у придбанні квартири, про що вони повідомили та надали згоду для пошуку квартири. Її та ОСОБА_2 влаштувала квартира під №21 по вул. Леніна, 65, у м. Білопілля, власником якої була ОСОБА_3 При попередній домовленості, на якій вона була присутньою, вони домовилися про оформлення правочину шляхом укладення договору купівлі-продажу квартири за 2 300 доларів США. Гроші на придбання квартири в сумі 800 доларів США дали її батьки, а зі сторони чоловіка виділили 1 500 доларів США. Вона та ОСОБА_2 сплатили ОСОБА_3 кошти в сумі 2 300 доларів США за квартиру. У звязку з тим, що на той час у неї був маленький син, усім подальшим оформленням займався її чоловік. Про те, що між її колишнім чоловіком ОСОБА_2 та ОСОБА_3 замість договору купівлі-продажу квартири був укладений договір дарування, їй стало відомо лише в серпні 2011 року після отримання копії позовної заяви ОСОБА_2 про примусове зняття її з реєстраційного обліку, у звязку з чим строк позовної давності потрібно рахувати з цього часу.

Посилаючись на викладені обставини, на те, що спірна квартира фактично придбана за спільні кошти, які надали їм батьки, а укладена між відповідачами угода фактично є договором купівлі-продажу квартири, позивачка просить визнати договір дарування квартири АДРЕСА_1 в м Білопілля Сумської області, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, удаваним і визнати його договором купівлі-продажу.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_6 позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити посилаючись на те, що будучи допитаною в порядку судового доручення Ковдорським районним судом Мурманської області, відповідачка ОСОБА_3 підтвердила факт передачі їй ОСОБА_7 грошових коштів за квартиру в сумі 2 300 дол. США, що свідчить про намір сторін правочину досягнути інших правових наслідків, ніж передбачені договором дарування, а саме: ОСОБА_3 отримати гроші за нерухомість, а ОСОБА_2 стати єдиним власником квартири.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не зявився без повідомлення причин, хоча належним чином був сповіщений про час, день і місце розгляду справи. З наявних у матеріалах справи заперечень останнього вбачається, що ОСОБА_3 квартиру йому подарувала, ніякі кошти за цю квартиру ОСОБА_3 він не передавав, це була безоплатна угода. Крім того, про те, що між ним та ОСОБА_3 був укладений договір дарування позивачка знала з моменту його укладення, а тому вона пропустила строк звернення з даним позовом до суду (а. с. 69-73. т. 1).

Відповідачка ОСОБА_3 в судове засідання не зявилася. Згідно з протоколом судового засідання Ковдорського районного суду Мурманської області по розгляду судового доручення Білопільського районного суду Сумської області в даній справі про допит у якості свідка ОСОБА_3, остання позов визнала, просила розглянути справу в її відсутність (а. с. 24, т. 2).

Третя особа - державний нотаріус Білопільської районної державної нотаріальної контори ОСОБА_4, у судове засідання не зявилась, подала заяву про розгляд справи в її відсутність, при ухваленні рішення покладається на розсуд суду (а. с. 43, т. 2).

Заслухавши позивачку ОСОБА_1, представника останньої ОСОБА_6, повно, всебічно і обєктивно дослідивши зібрані по справі докази та оцінивши їх у сукупності з точки зору належності, допустимості і взаємозвязку, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 07 вересня 2002 року по 02 січня 2011 року перебували в зареєстрованому шлюбі, від якого мають сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а. с. 5, 6).

27 вересня 2003 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був укладений договір дарування, посвідчений державним нотаріусом Білопільської районної державної нотаріальної контори ОСОБА_4 27 вересня 2003 року, зареєстрований в реєстрі за №1760, за яким ОСОБА_2 отримав у дар від ОСОБА_3 належну останній двохкімнатну квартиру під №21 у будинку № 65 по вул. Леніна в м. Білопілля Сумської області (а. с. 8).

Як пояснила в судовому засіданні позивачка, вона не приймала участі в укладенні угоди від 27 вересня 2003 року, оскільки була зайнята доглядом за сином, якому на той час було трішки більше ніж півроку, але вона була присутня при домовленості з ОСОБА_3 про укладення саме договору купівлі-продажу квартири, а не дарування. Усіма підготовчими діями займався її чоловік ОСОБА_2 за винятком того, що гроші на придбання квартири давали як її, так і чоловікові батьки в сумі 800 та 1 500 доларів США відповідно. Про те, що замість договору купівлі-продажу квартири між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був укладений договір дарування, вона дізналась лише коли 16 серпня 2011 року останній подав до суду позов про примусове зняття її з реєстраційного обліку в квартирі №21, по вул. Леніна, 65 у м. Білопілля (а. с. 7). До цього часу про існування договору дарування вона не знала.

За приписами статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ст. 76 ЦК України 1963 року, що відповідає і вимогам ч. 1 ст. 261 чинного ЦК України, перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов, а право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Відповідач не надав суду будь-яких доказів того, що про укладення договору дарування квартири позивачка знала ще у вересні 2003 року. Шлюб між ними розірваний рішенням Білопільського районного суду від 23 грудня 2010 року, яке набрало законної сили 03 січня 2011 року (а. с. 5). Як до розірвання шлюбу, так і на даний час позивачка мешкає в квартирі, яка є предметом даного судового розгляду, спір через квартиру між виник лише у серпні 2011 року, коли відповідач ОСОБА_2 звернувся з позовом до суду про зняття ОСОБА_1 з реєстраційного обліку у спірній квартирі.

Тому суд вважає, що саме з цього часу починається порушення законних прав позивачки на спірну квартиру, а тому позовна давність розпочинається з цього часу. З позовом до суду ОСОБА_1 звернулась 09 грудня 2013 року, тобто в межах строку позовної давності, передбаченого ч. 2 ст. 72 СК України та ст. 76 ЦК України 1963 року, статей 257, 261 чинного ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За приписами ч. 3 ст. 10, ч. 2 ст. 59, ч. ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести допустимими та належними доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, позивач має довести: 1) факт укладання правочину, що за його думкою є удаваним, 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети ніж приховати інший правочин, 3) настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Статтею 57 ЦПК України поняття доказів визначено як будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

За приписами ст. 5 ЦК України та п. 4 Прикінцевих та перехідних положень цього кодексу, норм розділу VII Прикінцевих положень СК України правовий статус майна щодо якого виник спір, визначається нормами матеріального права, яке діяло на час його придбання (утворення).

Згідно зі ст. 243 ЦК України 1963 року, яка діяла на час укладення договору дарування, за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому.

Відповідно до ч. 2 статті 58 ЦК України 1963 року, яка діяла на час укладення договору дарування, якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду, (удавана угода), то застосовуються правила, які регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі.

У відповідності до розяснень Пленуму Верховного Суду України, які містяться в постанові «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» від 28 квітня 1978 року №3, яка була чинна під час укладення спірної угоди, встановивши, що угода укладена з метою приховати іншу угоду, суд відповідно до ч. 2 ст. 58 ЦК визнає, що сторонами укладена та угода, яку вони дійсно мали на увазі.

У тому разі, коли така угода суперечить законові, суд постановляє рішення про визнання недійсною укладеної сторонами угоди із застосуванням наслідків, передбачених для недійсності угоди, яку вони мали на увазі.

Такі ж розяснення містяться в п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року №9, згідно з якими за удаваним правочином (ст. 235 ЦК, яка є аналогічною ч. 2 ст. 58 ЦК УРСР 1963 року) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини.

Отже, для визнання договору дарування удаваним суду слід встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, приховуючи, що між ними укладено договір купівлі-продажу, а їх дії були направлені на приховання справжньої волі, досягнення інших правових наслідків та отримання якоїсь особистої користі.

До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК України, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний.

Згідно статті 224 ЦК України 1963 року за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Як вбачається з матеріалів справи, доводи позивачки про попередню домовленість між нею, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про укладення договору купівлі-продажу квартири, а не договору дарування, підтверджуються поясненнями самої відповідачки ОСОБА_3, яка будучи допитаною в якості свідка Ковдорським районним судом Мурманської області під час виконання судового доручення, позов ОСОБА_1 визнала повністю, підтвердила, що про купівлю її квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, у вересні 2003 року домовлялася молода подружня пара. За відчуження квартири ОСОБА_2 передав їй кошти у сумі 2 300 дол. США (а. с. 24-27, т. 2).

Підстав не довіряти зазначеним вище показам ОСОБА_3 у суду немає, так як остання не є родичкою ОСОБА_1 та ОСОБА_2, не є їх доброю знайомою, що підтвердила в судовому засіданні позивачка і не суперечать доводам останньої.

Таким чином суд вважає доведеним той факт, що укладаючи договір дарування від 27 вересня 2003 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 діяли свідомо для досягнення особистої користі і їх дії були направлені на досягнення інших правових наслідків, ніж передбачені договором дарування, а саме: ОСОБА_3 отримала кошти за квартиру в сумі 2 300 дол. США, а ОСОБА_2 намагався стати єдиним повноправним власником спірної квартири, тим самим позбавив позивачку права власності на цю квартиру.

До такого висновку суд прийшов, керуючись показами відповідачки ОСОБА_3 під час допиту її в якості свідка Ковдорським районним судом Мурманської області під час виконання судового доручення 10 березня 2015 року стосовно того, що відповідач купив у неї квартиру за 2 300 доларів США. Ці покази відповідачки узгоджуються і з її відгуком на позовну заяву від 28 січня 2014 року, який мається в матеріалах справи (а. с. 41-43, 64-66),

Договір дарування - це безоплатний договір, направлений безпосередньо на збільшення майна обдарованого і, відповідно, зменшення майна дарувальника.

Договір, який встановлює обовязок обдарованого здійснити на користь дарителя будь-які дії майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 22 КпШС України в редакції, яка діяла на момент укладення правочину, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю і кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Враховуючи наведені положення норм матеріального права, фактичні обставини справи, суд прийшов до висновку, що договір дарування, укладений 27 вересня 2003 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 мав удаваний характер, оскільки не був безоплатним, фактично сторони вчинили дії з виконання умов договору купівлі-продажу, а саме: одна сторона передала у власність квартиру, а інша прийняла її і сплатила визначену за неї сторонами правочину грошову суму.

Таким чином суд приходить до висновку про задоволення позову ОСОБА_1 у повному обсязі.

Відповідно до вимог статті 88 ЦПК України стягненню з відповідачів у дольовому порядку на користь позивачки підлягають судові витрати у сумі 264 грн., які були сплачені останньою при зверненні з даним позовом до суду.

На підставі викладеного, керуючись ч. 2 ст. 58, ст. 224, ст. 243 ЦК України 1963 року, ст. ст. 257, 258, 260, 261 ЦК України, ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України, ст. 72 СК України, ст. ст. 4, 8, 10, 11, 27, 60, 88, 209, 213, 215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа: державний нотаріус Білопільської районної державної нотаріальної контори ОСОБА_4 про визнання договору дарування удаваним правочином та визнання його договором купівлі-продажу задовольнити.

Визнати договір дарування квартири АДРЕСА_3, укладений 27 вересня 2003 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, посвідчений державним нотаріусом Білопільської районної державної нотаріальної контори ОСОБА_4 27 вересня 2003 року за реєстровим №1760, удаваним і визнати, що 27 вересня 2003 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладений договір купівлі-продажу квартири на суму, еквівалентну 2 300 доларам США.

Стягнути з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 по 132 (сто тридцять дві) гривні судового збору з кожного.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Сумської області через Білопільський районний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Учасники процесу, які приймали участь в розгляді справи, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення рішення суду, мають право оскаржити його в тому ж порядку протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя:

Справа № 573/2565/13-ц

Номер провадження 2/573/8/15

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(вступна і резолютивна частина)

20 жовтня 2015 року м. Білопілля

Білопільський районний суд Сумської області в складі:

головуючої судді: Свиргуненко Ю. М.,

за участю секретаря: Федорченко Г. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Білопілля цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа: державний нотаріус Білопільської районної державної нотаріальної контори ОСОБА_4 про визнання договору дарування удаваним правочином та визнання його договором купівлі-продажу,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа: державний нотаріус Білопільської районної державної нотаріальної контори ОСОБА_4 про визнання договору дарування удаваним правочином та визнання його договором купівлі-продажу задовольнити.

Визнати договір дарування квартири АДРЕСА_3, укладений 27 вересня 2003 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, посвідчений державним нотаріусом Білопільської районної державної нотаріальної контори ОСОБА_4 27 вересня 2003 року за реєстровим №1760, удаваним і визнати, що 27 вересня 2003 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладений договір купівлі-продажу квартири на суму, еквівалентну 2 300 доларам США.

Стягнути з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 по 132 (сто тридцять дві) гривні судового збору з кожного.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Сумської області через Білопільський районний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Учасники процесу, які приймали участь в розгляді справи, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення рішення суду, мають право оскаржити його в тому ж порядку протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя: