Справа № 713/1832/15-ц
Провадження №2/713/838/15
20.10.2015 м. Вижниця
Вижницький районний суд Чернівецької області в складі:
головуючого судді Кибич І.А.
з участю секретаря Мірчева О.І.
за участю представника позивачки ОСОБА_1
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Вижниця цивільну справу за позовом ОСОБА_2, інтереси якої за довіреністю представляє ОСОБА_3, до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про захист прав споживача, визнання пункту 6.2 кредитного договору недійсним, -
Позивачка ОСОБА_2, інтереси якої за довіреністю представляє ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом про захист прав споживача, визнання пункту 6.2 кредитного договору недійсним до відповідача ПАТ «Укрсоцбанк».
Права позивача порушено в той спосіб, що банк 16.09.2015 року подав до Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків позовну заяву про стягнення заборгованості в сумі 153659,63 грн. 21.09.2015 року Постійно діючий Тетейський суд при Асоціації українських банків виніс ухвалу про порушення провадження у справі №1700/15 за позовом ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості. Розгляд призначено на 10-00 год. 09.10.2015 року.
При розгляді даного позову суд повинен прийняти до уваги, що кредит наданий позивачці фізичній особі, для особистих потреб, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про те, що права споживачки захищені спеціальним законом, а саме, Законом України «Про захист прав споживачів». Відповідно до ст.22 зазначеного закону передбачено судовий захист прав споживачів, а ст.110 ЦПК України щодо альтернативної підсудності надано споживачці право вибору підсудності у судах загальної юрисдикції, а саме: за місцем проживання споживачки або за місцем заподіяння шкоди чи виконання договору. Відповідно до положень ст.17 ЦПК України сторони мають права передати спір на розгляд третейського суду, крім випадків, встановлених законом. Посилається на вимоги ст.8 Конституції України щодо принципу верховенства права, ст.6 ч.1 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, де зазначено, що «кожен має право на справедливий розгляд його справи… незалежним і безстороннім судом, встановлених законом, який вирішить спір щодо прав та обовязків цивільного характеру», суд має завжди бути «встановленим законом». Вважає, що п.6.2 договору щодо визначення кількості суддів третейського суду із зазначенням їх прізвищ, черговості розгляду справи цими суддями; створення Третейського суду при Асоціації українських банків за кошти банків, який не може бути повністю неупередженим при розгляді спорів з фізичними особами споживачами послуг Банку; позбавлення її можливості скористатися спеціальним законом «Про захист прав споживачів», який надає право звернення до суду загальної юрисдикції.
Визначення у п.6.2 Договору черговості окремих суддів Третейського суду, які повинні розглядати спір між сторонами, що виключає принцип випадковості розподілу справ, створення суду субєктами підприємницької діяльності українськими банками, за кошти банків, не дає необхідних гарантій, щоб зняти з цього приводу можливість будь-якого правомірного сумніву стосовно безсторонності та незалежності третейського суду. З урахуванням викладеного та беручи до уваги норми ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», позичальник вправі звернутися до суду загальної юрисдикції, як органу державної влади. Крім цього п. 6.2. договору порушує права Позичальника на судовий захист. Такої думки й Конституційний суд України, який у справі N 1-3/2008 за конституційним поданням 51 народного депутата України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень абзаців сьомого, одинадцятого статті 2, статті 3, пункту 9 статті 4 та розділу VIII "Третейське самоврядування" Закону України "Про третейські суди" від 10 січня 2008 року N 1-рп/2008.
Посилається на ч.5 ст.124 Конституції України щодо порядку ухвалення судових рішень. Відповідно до Закону третейські суди приймають рішення тільки від свого імені (стаття 46), а самі ці рішення, ухвалені в межах чинного законодавства, є обов'язковими лише для сторін спорів. Забезпечення примусового виконання рішень третейських судів перебуває за межами третейського розгляду та завданням компетентних судів і державної виконавчої служби (стаття 57 Закону, пункт 1 частини другої статті 3 Закону України "Про виконавче провадження"). Отже, оспорювані положення Закону не порушують припис статті 124 Конституції України про здійснення правосуддя виключно судами, оскільки третейський розгляд не е правосуддям, а рішення третейських судів є лише актами недержавної юрисдикційної діяльності з вирішення спорів сторін у сфері цивільних і господарських відносин. Статтею 5 Закону України «Про третейські суди» передбачено, що юридичні або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виник з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам Закону. Зі змісту цього Закону випливає, що спочатку повинен виникнути спір про право цивільне або господарське, а потім вже сторони складають третейську угоду про передачу цього конкретного спору на розгляд третейському суду. Діюче законодавство не передбачає права осіб укладати третейську угоду про передачу на вирішення третейському суду невизначеної або необмеженої кількості спорів, які можуть виникнути між сторонами договору у майбутньому. Такі домовленості звужують право осіб на судовий захист тільки в третейському суді, ще суперечить вимогам ст.55 Конституції України та ст.3 ЦПК України.
Просила визнати недійсним п.6.2 договору про надання кредиту №5 від 07.03.2008 року укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 банком соціального розвитку «Укрсоцбанк».
В судове засідання позивачка ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_3 не зявилися, належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, про що є відомості в матеріалах справи.
В судовому засіданні представник позивачки ОСОБА_1 підтримав позовні вимоги в повному обємі, посилався на обставини викладені в позові, просив позовні вимоги задовольнити, не заперечував щодо заочного вирішення справи.
В судове засідання представник відповідача ПАТ «Укрсоцбанк» не зявився, належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, про що є відомості в матеріалах справи, про причини неявки суд не повідомили, заяви про розгляд справи за відсутності представника відповідача суду не надано, в звязку з чим суд вважає за можливе розглянути справу за його відсутності.
Зі згоди представника позивачки суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України.
Суд, заслухавши представника позивачки, вивчивши та дослідивши матеріали справи, з'ясувавши всі фактичні обставини на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, прийшов до висновку, що в задоволенні позову ОСОБА_2 необхідно відмовити.
Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Згідно ст. ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_2 та ОСОБА_4 банк соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк» 07.03.2008 року уклали договір кредиту №5, що підтверджується копією договору.
Відповідно до п.6.1 договору кредиту №5 від 07.03.2008 року, всі спори та непорозуміння, які можуть виникнути в звязку з укладенням та виконанням положень цього договору вирішуються шляхом переговорів між сторонами на рівні їх уповноважених представників.
Ухвалою Третейського судді постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків ОСОБА_6 від 21.09.2015 року порушено провадження у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості. Призначено справу до розгляду в засіданні третейського суду на 10-00 год. 09 жовтня 2015 року.
Частиною першою ст. 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.
Відповідно до положень ст.627 ЦК України та ст.6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.
Разом з тим, відповідно до ч.1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Згідно положень ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Стаття 17 ЦПК України закріплює право сторін передати спір на розгляд третейського суду, крім випадків, встановлених законом. Рішення третейського суду може бути оскаржено в порядку, передбаченому цим Кодексом.
Відповідно до ст.1 Закону України «Про третейські суди» до третейського суду за угодою сторін може бути переданий будь-який спір, що виникає з цивільних та господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом.
Згідно ст.5 Закону України «Про третейські суди» юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону. Спір може бути переданий на вирішення третейського суду до прийняття компетентним судом рішення у спорі між тими ж сторонами, з того ж предмета і з тих самих підстав.
Стаття 12 Закону України «Про третейські суди» передбачає, що третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди. Якщо сторони не домовилися про інше при передачі спору до постійно діючого третейського суду, а також при вказівці у третейській угоді на конкретний постійно діючий третейський суд регламент третейського суду розглядається як невід'ємна частина третейської угоди. За будь-яких обставин у разі суперечності третейської угоди регламенту третейського суду застосовуються положення регламенту.
Третейська угода укладається у письмовій формі. Третейська угода вважається укладеною, якщо вона підписана сторонами чи укладена шляхом обміну листами, повідомленнями по телетайпу, телеграфу або з використанням засобів електронного чи іншого зв'язку, що забезпечує фіксацію такої угоди, або шляхом направлення відзиву на позов, в якому одна із сторін підтверджує наявність угоди, а інша сторона проти цього не заперечує. Третейська угода має містити відомості про найменування сторін та їх місцезнаходження, предмет спору, місце і дату укладання угоди. Посилання у договорі, контракті на документ, який містить умову про третейський розгляд спору, є третейською угодою за умови, що договір укладений у письмовій формі і це посилання є таким, що робить третейську угоду частиною договору.
У разі недодержання правил, передбачених ст. 12 Закону України «Про третейські суди», третейська угода є недійсною. Недійсність окремих положень договору, контракту, що містить третейське застереження, не тягне за собою недійсність такого третейського застереження. Третейська угода може містити як вказівку про конкретно визначений третейський суд, так і просте посилання на вирішення відповідних спорів між сторонами третейським судом.
Судом встановлено, що третейська угода укладена між сторонами, а саме, кредитором ОСОБА_4 банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та боржником ОСОБА_2 у вигляді третейського застереження у договорі кредиту №5 від 07.03.2008 року. Угода укладена як і договір у письмовій формі, є частиною цього договору. Третейська угода в даному випадку містить посилання на вказівку про конкретно визначений третейський суд. Отримання додаткової письмової згоди сторін за наявності третейської угоди в договорі (контракті) у Законі України «Про третейські суди» не передбачено. Враховуючи наведене, те що позивач підписала договір кредиту, вона погодилась з умовами викладеними в договорі, зокрема і з третейським застереженням викладеним в п.6.2 договору кредиту від 07.03.2008 року.
Крім того, рішенням Конституційного Суду України від 10 01.2008 року у справі № 1-рп/2008 за конституційним поданням 51 народного депутата України, щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень абз. сьомого, одинадцятого ст. 2, ст. 3, п. 9 ст. 4 та розділу VIII «Третейське самоврядування» Закону України «Про третейські суди» (справа про завдання третейського суду) встановлено, що гарантуючи судовий захист з боку держави, ОСОБА_7 України водночас визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань (ч. 5ст. 55 Конституції України). Це конституційне право не може бути скасоване або обмежене (ч. 2 ст. 22, ст. 64 Конституції України).
Одним із способів реалізації права кожного будь - якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань у сфері цивільних та господарських правовідносин є звернення до третейського суду (абз. перший п.5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України у справі про виконання рішень третейських судів від 24 лютого 2004 р. за № 3-рп/2004). Відповідно до чинного законодавства підвідомчий суду загальної юрисдикції спір у сфері цивільних і господарських правовідносин може бути передано його сторонами на вирішення третейського суду, крім випадків, встановлених законом (ст. 17 ЦПК України, ст. 12 ГПК України, ст. 6 Закону України «Про третейські суди»). З метою забезпечення реалізації зазначених положень Кодексів, керуючись п.3 ч.1 ст. 85 Конституції України, Верховна Рада України прийняла ОСОБА_7 України «Про третейські суди», який регулює порядок утворення та діяльності третейських судів в Україні.
Третейський розгляд спорів сторін у сфері цивільних і господарських правовідносин - це вид недержавної юрисдикційної діяльності, яку третейські суди здійснюють на підставі законів України шляхом застосування, зокрема, методів арбітрування. Здійснення третейськими судами функції захисту, передбаченої в абз. сьомому ст. 2, ст. 3 Закону України «Про третейські суди», є здійсненням ними не правосуддя, а третейського розгляду спорів сторін у цивільних і господарських правовідносинах у межах права, визначеного ч. 5 ст. 55 Конституції України.
Включення до кредитного договору третейського застереження і як наслідок передача сторонами на вирішення до Третейського суду не порушує вимог ст.124 Конституції України про здійснення правосуддя виключно судами, оскільки третейський розгляд не є правосуддями, а є способом недержавного захисту своїх прав, який сторони передбачили та погодили у кредитному договорі.
Згідно розяснень, що викладені в абзаці 5 ч.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», договір сторін про передачу спору на розгляд третейського суду (ст. 17 ЦПК України) не є відмовою від права на звернення до суду за захистом, а є одним із способів реалізації права на захист своїх прав.
Законом України «Про внесення змін до статті 6 Закону України «Про третейські суди» щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судам» від 03.02.2011 року (який набрав чинності 12.03.2011 року) частину першу статті 6 Закону України «Про третейські суди» доповнено пунктом 14, згідно якого третейські суди не можуть розглядати справи у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).
Як встановлено судом, на час укладення кредитного договору №5 від 07.03.2008 року ОСОБА_7 України «Про третейські суди» не містив заборони на розгляд третейськими судами справи у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).
За таких обставин, суд не вбачає правових підстав для визнання недійсним п.6.2 договору кредиту №5 від 07.03.2008 року, оскільки на час його укладення даний пункт не суперечив вимогам щодо підвідомчості спорів третейським судам. Укладення сторонами третейського застереження в договорі кредиту не є порушенням прав позивача, оскільки угода про передання справи на розгляд третейського суду не є відмовою від права на звернення до суду, а одним із способів реалізації права на захист своїх прав.
Вказана правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 20 травня 2015 року у справі № 6-64цс15.
Крім того, договір кредиту №5 від 07.03.2008 року укладений між сторонами, ними погоджений, позивачка ОСОБА_2 погодилась з усіма умовами договору, про що свідчить її підпис в договорі.
Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2, інтереси якої за довіреністю представляє ОСОБА_3, до ПАТ «Укрсоцбанк» про захист прав споживача та визнання пункту 6.2 кредитного договору №5 від 07.03.2008 року недійсним, не ґрунтується на вимогах закону, а тому не підлягає задоволенню.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст.626, 627 ЦК України,, ст.1, 5, 6, 12 Закону України «Про третейські суди», ст.ст.10, 11, 60, 88, 212-218, 224-227 ЦПК України, Суд,-
В задоволені позову ОСОБА_2, інтереси якої за довіреністю представляє ОСОБА_3, до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про захист прав споживача та визнання пункту 6.2 кредитного договору №5 від 07.03.2008 року недійсним, - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом 10 днів з дня його проголошення, а в разі проголошення вступної та резолютивної частини рішення з дня отримання копії цього рішення. Апеляційна скарга подається до Апеляційного суду Чернівецької області через Вижницький районний суд Чернівецької області.

Дане заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 10 днів з дня отримання його копії.

Суддя: І. А. Кибич