РІШЕННЯ

Іменем України

25.06.2015

Франківський районний суд м. Львова в складі:

головуючого-судді : Мигаль Г.П.

при секретарі : Довба Ю.І.

за участю сторін у справі:

позивач: ОСОБА_1;

відповідач: не з'явився.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про захист честі, гідності та визнання незаконними дій і відшкодування моральної шкоди, -

Встановив:

Позивач - ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до відповідача - ОСОБА_3 про захист честі, гідності та визнання незаконними дій громадянки ОСОБА_3 при надуманих відповідачем обставинах і відшкодування моральної шкоди.

Позивач вказує на те, що відповідач - ОСОБА_3 зневажливо поставилась до нього, порушила його право на честь та гідність при надуманих нею обставинах шляхом подання 22.05.2012р. заяви до Личаківського райвідділу міліції, де вона вказала на те, що позивач - ОСОБА_2 в районі магазину "Рено" по вул. Зеленій підбіг до неї і почав знову погрожувати їй, зокрема поплюжив її різними словами, провокував, махав кульком, обіцяв зробити калікою. У вказаній заяві ОСОБА_3 просить захистити її від переслідувань позивача - ОСОБА_2

Однак, позивач - ОСОБА_2 наголошує на тому, що це є неправдою, оскільки в районі автосалону "Рено" і не лише там виставлені відеокамери і якщо б таке могло статися - це було б доказом її слів, але це все є нісенітниці, які завдали кривди його честі та гідності.

Окрім цього, 25.07.2012р. відповідачем - ОСОБА_3 поштою було направлено вдруге заяву до Личаківського райвідділу міліції, в якій вона вказала, що 24.07.2012р. близько 19 год на розі вулиць Вашингтона та Зеленої гр. ОСОБА_2 підбіг до неї і ображав її різними словами, погрожував, намагався вдарити своїм кульком. Відповідачка кликала на допомогу, однак гр. ОСОБА_2 вскочив у маршрутку і рикнув.

З приводу цієї заяви позивач наголошує на тому, що в цей день з відповідачем - ОСОБА_3 він не зустрічався та не спілкувався.

Позивач вказує на те, що з приводу цієї заяви ним були надані пояснення, які він долучив до матеріалів справи.

15.09.2014р. відповідачем було подано відзив на позовну заяву, в якій відповідач проти позову заперечує повністю та просить суд розгляд справи провести без її участі.

У вказаному відзиві відповідач зазначає, що відповідно до Рішення Конституційного Суду №2-рп/2012 від 20.01.2012р. у справі за конституційним поданням Жашківської районної ради Черкаської області щодо офіційного тлумачення положення ч.1,2 ст.32, ч.2,3 ст.34 Конституції України, зазначено, що збирання, зберігання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди державою, органами місцевого самоврядування, юридичними або фізичними особами є втручанням в її особисте та сімейне життя.

Відповідач вказує, що згоди на використання власної інформації позивачу не надавала. Відтак, зазначене свідчить про порушення позивачем її прав, гарантованих законами України та Конституцією України.

Окрім цього, у тексті позовних вимог, позивач не заперечує, що постійно та систематично із відповідачем «випадково» зустрічався. Відповідач вважає такі дії є порушенням її особистих прав, у зв'язку з чим відповідач звернулася до правоохоронних органів за захистом своїх прав.

У відзиві, ОСОБА_3 також вказує, що згідно ст. 40 Конституції України, усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

У відповідності до п.16 Постанови Пленуму ВСУ №1 від 27.09.2009р. «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»: «Відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації.

У випадку звернення особи із заявою до правоохоронних органів судам слід враховувати висновки, викладені у Рішенні Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року № 8-рп/2003 (справа про поширення відомостей).»

Згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 10 квітня 2003р. №8-рп/2003 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_4 про офіційне тлумачення положення частини першої статті 7 Цивільного кодексу України Української РСР (справа про поширення відомостей), викладення у листах, заявах, скаргах до правоохоронного органу відомостей особою, на думку якої посадовими чи службовими особами цього органу при виконанні функціональних обов'язків порушено її право, не може вважатись поширенням відомостей, які порочать честь, гідність чи ділову репутацію або завдають шкоди інтересам цих осіб. Поряд з цим, у п. 2 Рішення Конституційного Суду України зазначено про те, що «звернення громадянина до правоохоронних органів про захист своїх прав від неправомірних дій інших осіб, у тому числі показання свідка під час попереднього слідства, не може вважатися поширенням неправдивих відомостей».

На підставі вищевикладеного, у відзиві відповідач зазначає, що звернення до правоохоронних органів, на її думку, не свідчать про те, що вона порушила честь та гідність позивача та спричинила моральних страждань йому.

Вона зазначає, що її звернення до вищевказаних органів зумовлені власними стражданнями та переживаннями внаслідок «випадкових» зустрічей з позивачем та вказані звернення є ніщо іншим як способом захисту особистих прав, що гарантуються Конституцією України.

Позивач в судове засідання з'явився, до матеріалів справи долучив заяву від 22.06.2015р. з додатками та заяву від 24.06.2015р.

Позовні вимоги підтримав повністю, з підстав, викладених в позовній заяві та поясненнях, заявах долучених до матеріалів справи в процесі розгляду справи. Позивач просить суд визнати дії гр. ОСОБА_3 незаконними при надуманих, кривдних обставинах та стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі 3000 грн.

Відповідач в судові засідання не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, в тому числі шляхом публікації оголошення в газеті. Суд вважає за можливе проводити розгляд справи без участі відповідача на основі доказів наявних у матеріалах справи.

Суд, вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, прийшов до переконання, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Статтею 3 Конституції України передбачено, що людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Відповідно до ст.32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Положеннями ст.15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до статті 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань кореспондується з обов'язком не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію, що випливає із положень статті 68 Конституції України.

Вимоги про захист гідності, честі чи ділової репутації випливають із порушення особистих немайнових прав, тому згідно з пунктом 1 частини першої статті 268 ЦК України позовна давність на них не поширюється, крім випадків, встановлених законом, зокрема пунктом 2 частини другої статті 258 ЦК і статтею 37 Закону про пресу.

Беручи до уваги вищевказані положення, Пленум Верховного суду України у своїй постанові №1 від 27.02.2009 р. «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» звертає увагу судів на те, при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації суди повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку.

У пункті 16 Постанови №1 Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009р. звернуто увагу на те, що відповідно до вимог ст.40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову.

У випадку звернення особи із заявою до правоохоронних органів судам слід враховувати висновки, викладені у Рішенні Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року (справа про поширення відомостей).

Разом з тим наявність у такому зверненні завідомо неправдивих відомостей, а також у разі встановлення, що для звернення особи до вказаних органів не було жодних підстав і було викликано не наміром виконати свій громадський обов'язок або захистити свої права, свободи чи законні інтереси, тягне відповідальність, передбачену законодавством України.

Згідно з вищевказаним Рішенням Конституційного Суду України від 10 квітня 2003р. №8-рп/2003 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_4 про офіційне тлумачення положення частини першої статті 7 Цивільного кодексу України Української РСР ( 1540-06 ), викладення у листах, заявах, скаргах до правоохоронного органу відомостей особою, на думку якої посадовими чи службовими особами цього органу при виконанні функціональних обов'язків порушено її право, не може вважатись поширенням відомостей, які порочать честь, гідність чи ділову репутацію або завдають шкоди інтересам цих осіб.

Суд приходить до висновку, що звернення відповідача до правоохоронного органу не може вважатися незаконними діями відповідача, що порочать честь та гідність позивача та завдають моральних страждань.

Враховуючи вищенаведене, суд не вбачає підстав для визнання дій відповідача - ОСОБА_3 незаконними та відшкодування моральної шкоди.

З'ясувавши обставин справи, дослідивши в судовому засіданні докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до переконання, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити повністю.

Судові витрати у вигляді судового збору за положеннями ст.88 ЦПК України слід віднести за рахунок держави, оскільки, позивач звільнений від сплати судового збору відповідно до п.10 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

Витрати на публікацію оголошення в газеті залишити за відповідачем.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 32,34,40,68 Конституції України, ст.ст.16, 275, 276,277 ЦК України, Законом України «Про інформацію», Постановою Пленуму Верховного суду України №1 від 27.02.2009р. «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», ст. ст. 10,11, 57,60, 179, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в :

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про захист честі, гідності та визнання незаконними дій ОСОБА_3 при надуманих відповідачем обставинах і відшкодування моральної шкоди в сумі 3000 грн. - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Львівської області через Франківський районний суд м.Львова.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги.

Суддя Мигаль Г.П.