08.10.2015 Єдиний унікальний номер 203/6553/14-ц
Справа №2/205/2459/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2015 року м. Дніпропетровськ

Ленінський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючої судді Шавули В.С.

при секретарі Перцевій М.В.

представника відповідача адвоката ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач 16.10.2014р. звернувся до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором (а.с.2-4).

Ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 06.11.2014р. цивільну справу за позовною заявою Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором передано за підсудністю до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 07.05.2007р. між сторонами було укладено кредитний договір № DNXRRX13410022, відповідно до умов якого ОСОБА_2 отримав кредитні кошти у сумі 1 380,00 грн., зі сплатою відсотків за користування у розмірі 12,00 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом.

Але, в порушення умов кредитного договору, відповідач свої зобовязання належним чином не виконує, у звязку із чим, станом на 28.07.2014р. має заборгованість, на загальну суму 55 289,70 грн., із якої:

- заборгованість за кредитом 1 380,00 грн.;

- заборгованості по процентам 17 308,79 грн.;

- заборгованість по комісії за користування кредитом 270,48 грн.;

- пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором 33 221,40 грн.;

- штраф (фіксована частина) 500,00 грн.;

- штраф (процентна складова) 2 609,03 грн.

Посилаючись на вищевикладені обставини, позивач просив суд стягнути із ОСОБА_2 на свою користь заборгованість за кредитним договором № DNXRRX13410022 від 07.05.2007р. в сумі 55 289,70 грн. та судові витрати по справі.

Заочним рішенням суду від 23 січня 2015 року позов задоволено у повному обсязі (а.с.50-52).

Не погодившись із заочним розглядом справи 26 червня 2015 року відповідач подав до суду заяву про перегляд заочного рішення (а.с.65).

Ухвалою суду від 21 липня 2015 року заочне рішення суду від 21.01.2015 року скасовано та призначено до розгляду в загальному порядку справу (а.с.73).

Позивач уточнивши свої позовні вимоги просив суд стягнути із ОСОБА_2 на свою користь заборгованість по відсоткам за кредитним договором № DNXRRX13410022 від 07.05.2007р. за період з 15.10.2009 року по 15.10.2014 року в сумі 12 592,50 грн. та судові витрати по справі (а.с.93-95).

Позивач в особі свого представника діючого за довіреністю ОСОБА_3, в судове засідання не зявився. Про день, час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином, про що свідчить письмова розписка в матеріалах справи (а.с.92). До суду надав письмове клопотання про відкладення слухання на іншу дату, у зв'язку із зайнятістю представника в іншому судовому засіданні (а.с.98).

Відповідач в особі свого представника за договором адвоката ОСОБА_4, в судовому засіданні проти вимог позову заперечувала у повному обсязі. Просила застосувати строки позовної давності.

Вступна та резолютивна частини рішення проголошені у судовому засіданні. Повний текст рішення виготовлений 12 жовтня 2015 року.

За cт.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За ст.59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст.55, ст.124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст.13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства.

Згідно ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

За правилом, встановленим ст.509 ЦПК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

При цьому, якщо кожна із сторін у зобов'язанні має одночасно і права, і обов'язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов'язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї.

Відповідно до ст. 1054 ЦПК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно до ст. 1055 ЦПК України, кредитний договір укладається у письмовій формі.

Судом встановлено, що 07.05.2007р. на підставі заяви позичальника № DNXRRX13410022 ПАТ КБ «ПриватБанк» надав ОСОБА_2 строковий кредит у сумі 1 380,00 грн. на строк 9 місяців з 07.05.2007р. по 07.02.2008р. включно, на споживчі цілі, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,0 % на місяць, на суму залишку заборгованості за кредитом, щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 33,81 грн. та єдиноразової винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 230,00 грн., а позичальник зобовязався своєчасно повернути кредит, сплатити відсотки, винагороди, комісії зазначені в заяві, умовах та правилах надання банківських послуг у встановлені строки (а.с.7-8).

Позивач свої зобовязання за кредитним договором виконав, - кредит відповідачу надав.

Як вбачається із наданого позивачем розрахунку заборгованості ОСОБА_2 за період з 15.10.2009 року по 15.10.2014 року, загальна сума заборгованості становить 54 846,84 грн., із якої: заборгованість за кредитом 1 380,00 грн.; заборгованості по процентам 17 859,95 грн.; заборгованість по комісії за користування кредитом 270,48 грн.; пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором 35 336,41 грн. (а.с.96).

Відповідно до п.5.3 умов і правил надання банківських послуг, при порушенні позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобовязань, передбачених договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобовязаний сплатити банку штраф в розмірі 500,00 грн. + 5% від суми заборгованості.

Згідно ст. 526 ЦПК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом ст. 525 ЦПК України, одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановленого договором або законом.

У відповідності до ст..530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Відповідно до ст. 610 ЦПК України, невиконання зобов'язання або його виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) є порушенням зобов'язання.

Крім того, в п.5.5. Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), визначений термін позовної давності по вимогам про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки пені, штрафів, за даним договором, який встановлюється сторонами тривалістю 5 (пять) років.

Згідно статті 256, 257 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до вимог статті 259 ЦК України, позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

За ч. 5 ст. 261 ЦК України, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Згідно п.31 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», враховуючи положення пункту 7 частини тринадцятої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів", суди мають виходити з того, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. У зв'язку із цим позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі. Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), положення пункту 7 частини 11 статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" застосовуються й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи).

Згідно ст..253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Відповідно до ч.1,5 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

ОСОБА_5 спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №10-70/0/4-13 від 16.01.2013 року, стосовно застосування положень частини третьої статті 267 ЦК України зазначено наступне.

Відповідно до частин третьої і четвертої статті 267 ЦК України, позовна давність застосовується лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Оскільки рішення по суті спору ухвалюється судом першої інстанції, а на стадії апеляційного провадження здійснюється лише перевірка законності й обґрунтованості рішення суду (стаття 303 ЦПК України), то заява про застосування позовної давності може бути розглянута, якщо вона подана під час розгляду справи в суді першої інстанції.

Представник відповідача в судовому засіданні просив застосувати строки позовної давності.

Враховуючи вищевикладене виходить, що для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припиненням дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Аналізуючи норми статей 261, 530, 631 ЦК України, слід дійти висновку про те, що в разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитор протягом усього часу до закінчення строку виконання останнього зобовязання має право заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини позики, що підлягає сплаті разом з нарахованими відсотками, а також стягнути несплачені до моменту звернення кредитора до суду з позовом щомісячні платежі (з відсотками) в межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. В останньому випадку, перебіг позовної давності буде починатись залежно від закінчення строку сплати кожного зі щомісячних платежів.

Отже, у разі неналежного виконання позичальником зобовязань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначене періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд України у постановах від 6 листопада 2013 року (№ 6-116цс13), 19 березня 2014 року (№ 6-20цс14) та 18 червня 2014 року (№ 6-61цс14), 03 червня 2015 року.

Згідно розрахунку заборгованості, відповідач останній раз вніс платіж 22 січня 2008 року, отже враховуючи те, що у договору сторони погодили термін позовної давності по вимогам про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки пені, штрафів - тривалістю 5 років, тому пятирічний термін початку перебігу позовної давності почався з 22.01.2008 року, а сплинув 22.01.2013 року. Із позовом до суду позивач звернувся лише в жовтні 2014 року, тобто із пропуском строку позовної давності.

Клопотань про поновлення пропущеного строку із зазначенням поважності його пропуску позивачем не заявлялось.

Таким чином, аналізуючи в сукупності наявні по справі докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача є необґрунтованими, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню так як строк позовної давності для звернення із даним позовом сплив.

Вирішуючи питання щодо судових витрат, відповідно до ст.88 ЦПК України, так як сторони не звільнені від сплати судових витрат, а у задоволенні позову відмовлено, то судові витрати відшкодуванню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись постановою пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», ст.ст. 252-255, 261, 267, 509, 525, 526, 551, 610, 625, 1046, 1047, 1049, 1054 ЦК України, ст.ст. 10, 11,15, 57-60, 88, 209, 212, 213-215, 218, 222 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо скаргу про апеляційне оскарження не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя В.С. Шавула