Справа № 372/5504/14-ц Головуючий у І інстанції Кравченко М. В.
Провадження № 22-ц/780/5728/15 Доповідач у 2 інстанції Кашперська Т. Ц.
Категорія 6 20.10.2015
УХВАЛА

Іменем України

20 жовтня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагєєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Нагорної Г.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 20 серпня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про припинення права на частку у спільному майні, зустрічним позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про встановлення земельного сервітуту, відшкодування витрат,

заслухавши доповідь судді апеляційного суду, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

В листопаді 2014 року позивач ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом про припинення права на частку у спільному майні. Заявлені вимоги мотивувала тим, що їй на підставі договору дарування від 28 липня 2001 року належить ? частина житлового будинку з господарськими спорудами по АДРЕСА_1 та земельна ділянка пл. 0,105 га. за цією ж адресою; співвласниками будинку є відповідачі, яким належить по ? частині будинку та господарських споруд. У спільному володінні сторін перебувають зокрема погріб «В» та колодязь «К», спільне користування якими є неможливим, об'єкти знаходяться на земельній ділянці, яка належить ОСОБА_2, споруди перебувають в аварійному стані, в зв'язку із чим частки відповідачів мають бути припинені із відповідною компенсацією. Уточнивши позовні вимоги, просила припинити право власності відповідачів на частку у спільному майні, а саме на частку погребу та колодязя, стягнути з ОСОБА_2 на користь відповідачів грошові кошти в якості компенсації вартості часток в праві власності на вказані споруди; визнати за ОСОБА_2 право власності на ? частку погребу та ? частку колодязя, що знаходяться в будинковолодінні по АДРЕСА_1, що належали в рівних частках ОСОБА_3 та ОСОБА_4, покласти на відповідачів судові витрати.

В грудні 2014 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулися до суду із зустрічним позовом про встановлення земельного сервітуту та відшкодування витрат, посилаючись на те, що впродовж першої половини 2014 року вони неодноразово звертались до ОСОБА_2 про участь у підтриманні спільного майна, яке потребувало поточного ремонту, а саме льоху, який руйнувався, однак остання своїм листом від 19 серпня 2014 року повідомила про своє небажання приймати участь в ремонту, тому вони вимушені були за власні кошти провести цей ремонт. Прохід до спільного нерухомого майна по території земельної ділянки відповідача шириною 2 м. існував до її передачі у власність ОСОБА_2, на момент оформлення права приватної власності на земельну ділянку батьком відповідача між ним та позивачами і їх дарувальниками була досягнута домовленість про надання частини земельної ділянки саме такого розміру для можливості проходу та проїзду. Уточнивши позовні вимоги в лютому 2015 року, просили встановити постійний земельний сервітут шляхом надання їм права проходу та проїзду до окремо стоячих споруд, а саме сараю, льоху та колодязю через земельну ділянку пл. 0,105 га. по АДРЕСА_1, яка належить на праві власності ОСОБА_2, шляхом вільного проходу до цього нерухомого майна шириною 1,70 м. та довжиною 31 м. загальною площею 0,0064 га. від отвору (хвіртки), яка знаходиться на межі із земельною ділянкою пл. 0,051 га., що належить на праві власності ОСОБА_4; стягнути з відповідача на користь ОСОБА_3 ? частини витрат на ремонт льоху в сумі 1500 грн. та покласти на відповідача судові витрати.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 20 серпня 2015 року в задоволенні позовів ОСОБА_2 та ОСОБА_4, ОСОБА_3 відмовлено.

Позивач ОСОБА_2, не погоджуючись із рішенням Обухівського районного суду Київської області від 20 серпня 2015, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення та неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні її позову та ухвалити нове рішення, яким її позов задовольнити. Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, вказувала, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що спірні споруди знаходяться на належній їй земельній ділянці, технічний стан колодязя та льоху не дозволяють використовувати їх за цільовим призначенням. Відповідачі користуються спірним нерухомим майном виключно на свій розсуд, без поваги до прав ОСОБА_2, можуть в будь-який період доби дозволити собі зайти на земельну ділянку, яка їй належить. Відповідачам належить сарай, який має площу 47,4 кв.м. та два окремих входи, вони користуються сараєм для зберігання своїх речей та мають всі можливості перенести до даного сараю свої речі із спірного погребу, протягом 11 років не використовують колодязь, в якому вода не придатна для пиття.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив із того, що ? частка у власності на майно є значною, а сумарна частка обох співвласників становить ? частину, що дорівнює частці позивача. Таким чином, маючи у власності таку саме частку майна та пред'явивши позов про припинення права власності інших співвласників, ОСОБА_2 не навела достатніх правових і фактичних підстав наявності у неї переважного права на майно, порушення її прав власника іншою стороною. Недоведеними суд першої інстанції вважав доводи позивача про неможливість спільного володіння та користування спірним майном; а припинення права власності на частку в спірному майні завдасть істотної шкоди відповідачам, оскільки погріб та колодязь є єдиними подібними об'єктами нерухомого майна на території будинковолодіння.

Колегія суддів погоджується із вказаними висновками, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Із матеріалів справи колегія суддів вбачає, що сторони по справі ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є співвласниками будинку за адресою АДРЕСА_1.

Так, ОСОБА_2 є власником ? частини житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд без конкретного користування по АДРЕСА_1 та земельної ділянки пл. 0,105 га. в АДРЕСА_1, надану для будівництва, обслуговування житлового будинку, на підставі договорів дарування від 28 липня 2001 року. До будинку примикають такі господарсько-побутові будівлі та споруди: сарай «В», погріб «В», вбиральні «Г», «Д», r огорожа, r1 огорожа, «К» криниця.

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є власниками кожен по ? частини житлового будинку з побутовими і господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою АДРЕСА_1.

Як вбачається із висновку № СЕ-1-1-329/15 судової незалежної експертизи України від 12 червня 2015 року, елементи погребу «В» в цілому придатні для експлуатації, але потребують ремонту, який найдоцільнішій на цій стадії, стан несучих конструктивних елементів колодязя «К» є аварійним, а не несучих - дуже ветхим. Обмежене виконання елементами будівлі своїх функцій можливе при проведенні охоронних заходів або повній заміні цих елементів. Вартість даних об'єктів в аварійному стані (залишкова вартість відтворення (заміщення) станом на 06 листопада 2014 року без врахування земельного компоненту) складає: погребу «В» - 1447 грн., колодязя «К» - 1144 грн. Оскільки ринок купівлі-продажу, оренди окремо від житлового будинку господарських будівель та споруд відсутній, тобто окремо від житлового будинку споруди не продаються, не здаються в оренду, їх можливо купити (продати) або здати в оренду лише у складі домоволодіння або його частини, у зв'язку з чим інформація про продаж (пропонування для продажу) та пропозицію оренди окремо господарських споруд в інформаційних джерелах відсутня, а також виходячи з поняття «ринкової вартості», визначити саме ринкову вартість досліджуваних погреба «В» та колодязя «К» неможливо. Ринкова вартість будівництва аналогічних об'єктів нерухомого майна: погреба та колодязя на момент проведення експертизи, з урахуванням вартості будівельних матеріалів та обладнання складає: погреба 8735 грн., колодязя 13357 грн. Використовувати за функціональним призначенням погреб можливо, колодязь - неможливо.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Із змісту зазначеної норми закону випливає, що припинення права особи на частку в спільному майні допускається за наявності будь-якого з передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України випадку, але лише в тому разі, коли таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об'єкта, який є спільним майном.

Врахувавши зазначені вимоги закону, суд першої інстанції прийшов до правомірного висновку про те, що припинення прав власності на частку у спірному майні завдасть істотної шкоди ОСОБА_3, ОСОБА_4, оскільки погреб та колодязь є єдиними подібними об'єктами на території будинковолодіння.

Крім того, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про те, що сумарна частка обох співвласників ОСОБА_3, ОСОБА_4 становить ? частину в праві спільної часткової власності, що дорівнює частці ОСОБА_2, відтак маючи у власності таку ж саме частку в спільному майні, ОСОБА_2 не довела переважного права на це майно із врахуванням вимог ст. 365 ЦК України.

Оцінюючи правильність висновків суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_2, колегія суддів враховує також наступне.

Відповідно до ст. 186 ЦК України річ, призначена для обслуговування іншої (головної) речі і пов'язана з нею спільним призначенням, є її приналежністю. Приналежність слідує за головною річчю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 381 ЦК України садибою є земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями. У разі відчуження житлового будинку вважається, що відчужується вся садиба, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із роз'ясненнями Пленуму Верховного Суду України, викладених у п. 8 постанови «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на житловий будинок» № 7 від 04 жовтня 1991 року зі змінами, різні господарські будівлі (літні кухні, сараї тощо) є підсобними будівлями і складають з будинком одне ціле.

Таким чином, законом не передбачено самостійне відчуження господарсько-побутових будівель, які складають єдине ціле з жилим будинком, та самостійне припинення права на частку на такі споруди.

Виходячи із вищевикладеного, оскільки позивач не заявляла вимог про припинення права відповідачів на частку в праві власності на будинок в цілому, захист права позивача у спосіб, в який вона звернулася до суду із позовом, є неможливим навіть за наявності підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, відтак суд правомірно відмовив їй в задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги щодо неможливості використовувати спірні будівлі за призначенням, їх аварійний стан та можливість відповідачів використовувати інше майно для задоволення своїх потреб не спростовують висновків суду і не ґрунтуються на вимогах закону.

Знаходження спірних споруд на земельній ділянці, що належить на праві власності позивачу, саме по собі не є підставою для припинення права на частку у спільному майні.

При цьому позивач не позбавлена можливості звернутися до суду із позовом про виділ частки в праві власності на будинок та поставити питання про присудження їй спірних будівель із присудженням відповідачам відповідної грошової компенсації.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування рішення суду.

Рішення суду в частині відмови в задоволенні зустрічного позову ніким не оскаржується, а тому не є предметом розгляду апеляційної інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 20 серпня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий : Кашперська Т.Ц.

Судді : Фінагєєв В.О.

Яворський М.А.