У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

7 жовтня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Ізмайлової Т.Л., Кадєтової О.В.,

Мостової Г.І., Наумчука М.І.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом житлово-будівельного кооперативу «Суднобудівник-17» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за спожиті комунальні послуги, за касаційною скаргою ОСОБА_4, яка діє від імені житлово-будівельного кооперативу «Суднобудівник-17», на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 26 січня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 1 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року житлово-будівельний кооператив «Суднобудівник-17» звернувся до суду з указаним позовом. Зазначав, що ОСОБА_3 є наймачем квартири АДРЕСА_1. Враховуючи, що відповідач не в повному розмірі сплачує за надані кооперативом житлово-комунальні послуги, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив задовольнити позов.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 26 січня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 1 квітня 2015 року, в задоволенні позову відмовлено.

ОСОБА_4, яка діє від імені житлово-будівельного кооперативу «Суднобудівник-17», звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою, в якій просить оскаржувані судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що позивачем фактично були надані послуги по утриманню будинку, прибудинкової території та квартири відповідача й останній користувався ними, проте позивачем не доведено проживання у спірній квартирі інших осіб у кількості, зазначеній у розрахунку, тому суд позбавлений можливості перевірити правильність нарахування ним щомісячних сум та розміру заборгованості, яку він просить стягнути з відповідача.

Проте погодитись із такими висновками судів не можна.

Судами встановлено, що в 1988 році ОСОБА_5 на сім'ю, до складу якої входило чотири особи, надано ордер на право зайняття жилого приміщення - квартири АДРЕСА_1.

Відповідно до довідки форми № 3 від 6 серпня 2014 року власником особового рахунку цієї квартири зазначено ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, 24 червня 2005 року знятий з реєстраційного обліку у зв'язку із смертю, в ній зареєстровано та проживає дві особи: ОСОБА_3 та його сестра ОСОБА_6 У довідці також зазначено, що, зі слів ОСОБА_3, ОСОБА_6 померла, але документально факт смерті не підтверджено, тому відсутні підстави для зняття її з реєстраційного обліку як померлої.

Згідно із постановою державного нотаріуса П'ятнадцятої київської державної нотаріальної контори від 9 грудня 2014 року ОСОБА_3 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька ОСОБА_5 у зв'язку із тим, що право власності, зокрема, на квартиру не було зареєстровано за померлим.

Згідно із п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Як зазначав позивач, відповідач не в повному розмірі сплачує за надані кооперативом житлово-комунальні послуги, у зв'язку з чим виникла заборгованість.

Відповідно до розрахунку заборгованості позивачем проведено нарахування щомісячних витрат за надані послуги з утримання квартири АДРЕСА_1: в ремонтний фонд, за газопостачання, холодне і гаряче водопостачання, водовідведення, опалення, експлуатаційні витрати, за період жовтень - грудень 2003 року на 7 осіб; за період січень - грудень 2004 року, січень - лютий 2005 року на 7 осіб; за період березень - грудень 2005 року, січень - серпень 2006 року на 3 особи, за період вересень - грудень 2006 року, січень 2007 року на 8 осіб; за період лютий 2007 року - липень 2007 року на 7 осіб; за період серпень 2007 року - жовтень 2007 року на 1 особу; за листопад 2007 року на 3 особи; за період грудень 2007 року, січень 2008 року - грудень 2008 року, січень 2009 року - грудень 2009 року, січень 2010 року - грудень 2010 року, січень 2011 року - грудень 2011 року, січень 2012 року - березень 2012 року на 5 осіб, за період квітень 2012 року - грудень 2012 року, січень 2013 року - грудень 2013 року, січень 2014 року - грудень 2014 року на 7 осіб.

Відмовляючи в позові з тих підстав, що позивачем не надано доказів про проживання у спірній квартирі кількості осіб, зазначеній у розрахунку заборгованості, суди не звернули уваги, що плата за послуги з утримання будинку та прибудинкової території, опалення, відрахування в ремонтний фонд не залежать від кількості зареєстрованих у квартирі осіб, а розраховуються виходячи із площі квартири.

Оплата споживачем послуги за холодне і гаряче водопостачання, водовідведення, газопостачання, якщо кількість їх споживання не обліковується, визначається за встановленими нормами споживання, виходячи з кількості проживаючих у квартирі осіб, або ж згідно п. 11 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630.

Поза увагою судів залишилася та обставина, що в грудні 2012 року в квартирі АДРЕСА_1 було встановлено прилади обліку холодної і гарячої води і розрахунок заборгованості проводився із урахуванням показників цих приладів.

Вирішуючи спір, суди на зазначене уваги не звернули, наявність цих обставин не з'ясували, зробили передчасний висновок про неможливість встановлення розміру заборгованості за спожиті послуги та перевірки правильності розрахунку заборгованості, на який посилався позивач.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що пайовий внесок за кооперативну квартиру повністю внесено ОСОБА_5 1 червня 1993 року в розмірі 12 532 крб. 65 коп.

За таких обставин, відповідно до ст. 15 Закону України «Про власність» він набув право власності на цю квартиру і вона входила до складу спадкового майна після його смерті.

Згідно постанови нотаріуса після смерті останнього заводилась спадкова справа (а. с. 136).

Виходячи з наведеного, судам належало з'ясувати хто прийняв спадщину після смерті ОСОБА_5, чи входить до таких осіб відповідач, а, відповідно, чи може бути покладений на нього обов'язок по сплаті боргів спадкодавця, оскільки позивач ставив питання про стягнення заборгованості і за період до смерті спадкодавця та чи у визначені ст. 1281 ЦК України строки до нього заявлена вимога кредитора.

Якщо ОСОБА_3 прийняв спадщину, то вона належить йому з часу її відкриття і в такому випадку на ньому лежить обов'язок у залежності від успадкованої частки у майні, по його утриманню та сплаті комунальних послуг, які надавались у квартиру, встановлений ст. ст. 319, 322, 360 ЦК України, ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги».

Згідно долученого до справи повідомлення з Київської міської психоневрологічної лікарні № 3 ОСОБА_6 - дочка ОСОБА_5 і сестра відповідача, яка була зареєстрована у спірній квартирі, знаходилась на лікуванні у цій лікарні і ІНФОРМАЦІЯ_2 померла, з приводу чого видано довідку про причину смерті (а. с. 166, 166 зворот).

У зв'язку з тим, що остання входила до кола спадкоємців ОСОБА_5 за законом, а відповідач є її спадкоємцем за законом, то ОСОБА_6 могла спадкувати після смерті батька, а відповідач після смерті останньої як брат, у зв'язку з чим у зазначених осіб як спадкоємців могли виникнути права і обов'язки щодо спадкового майна і таке може вплинути на обсяг обов'язків відповідача щодо погашення заборгованості при доведеності її існування.

Отже, суди не визначились з колом обставин, які підлягали встановленню при вирішенні спору і не запропонували сторонам подати докази на підтвердження їх існування або ж з метою спростування таких обставин.

Наведені порушення норм процесуального права (ст. ст. 10, 60, 179 ЦПК України) унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, тому судові рішення не можна визнати законними та обґрунтованими, в зв'язку з чим вони підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

У разі доведеності позовних вимог, суду необхідно перевірити доводи відповідача про пропущення позовної давності, з'ясувати наявність обставин, які можуть свідчити про її переривання, та мали місце в межах позовної давності, оскільки пропущення позовної давності щодо вимог (їх частини) є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4, яка діє від імені житлово-будівельного кооперативу «Суднобудівник-17», задовольнити.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 26 січня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 1 квітня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді:Т.Л. Ізмайлова О.В. Кадєтова Г.І. Мостова М.І. Наумчук