У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,
суддів: Ізмайлової Т.Л., Мостової Г.І., Наумчука М.І., Фаловської І.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до Моквинської міської ради Березнівського району Рівненської області, ОСОБА_7 про визнання незаконним і скасування рішення сільської ради, визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку та припинення права власності на земельну ділянку, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Березнівського районного суду Рівненської області від 18 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 06 травня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2014 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом до Моквинської міської ради Березнівського району Рівненської області, ОСОБА_7 про визнання незаконним і скасування рішення сільської ради, визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку та припинення права власності на земельну ділянку.

На обґрунтування вимог позивач ОСОБА_6 посилалася на те, що рішенням Моквинської сільської ради народних депутатів Березнівського району Рівненської області від 30 липня <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_661/ed_2015_02_11/pravo1/T012768.html?pravo=1>1996 року № 27 їй передано безоплатно в особисту приватну власність земельну ділянку площею 0,16 га для обслуговування житлового будинку, який знаходиться в АДРЕСА_1, про що зроблено відмітку на сторінці 9 паспорта серії НОМЕР_3, що посвідчує її особу.

У земельно-кадастрових документах Моквинської сільської ради за громадянкою ОСОБА_6 обліковується земельна ділянка для будівництва житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,16 га, про що зазначено у відповіді від 07 лютого 2014 року № 63 на запит адвоката. <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2006_09_14/pravo1/KMD92015.html?pravo=1> <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2006_09_14/pravo1/KMD92015.html?pravo=1>

Земельна ділянка площею 0,16 га, п <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2006_09_14/pravo1/KMD92015.html?pravo=1>ередана їй у власність, вилучена у встановленому законом порядку не була, будь-які рішення органу місцевого самоврядування чи виконавчої влади щодо вилучення у позивача земельної ділянки відсутні. Добровільної відмови від переданої позивачу у власність земельної ділянки вона не надавала.

Рішенням Моквинської сільської ради від 14 вересня 2012 року № 202 ОСОБА_7 передано у власність земельну ділянку для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, які розташовані по АДРЕСА_2. Зазначена ділянка межує із її земельною ділянкою.

У кінці 2013 року відповідач розпочала огородження виділеної земельної ділянки та, порушивши межу, побудувала частину паркана на належній їй на праві власності земельній ділянці. З огляду на порушення відповідачем її права власності на земельну ділянку площею 0,16 га вона звернулася до суду із позовом про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та з вимогою зобов'язати ОСОБА_7 знести паркан, побудований нею на земельній ділянці, переданій їй у власність рішенням Моквинської сільської ради народних депутатів Березнівського району Рівненської області від 30 липня 1996 року № 27 (справа № 555/618/14-ц, № провадження 2/555/282/14).

З матеріалів вказаної справи вона дізналася про те, що відповідач замовила технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку площею 0,24 га.

Рішенням Моквинської сільської ради від 14 вересня 2012 року № 202 була затверджена вищевказана технічна документація та передана у власність відповідача земельна ділянка площею 0,24 га та 09 листопада 2012 року виданий державний акт серії НОМЕР_2, кадастровий номер земельної ділянки :01:003-.0131. <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2013_07_02/pravo1/T030858.html?pravo=1>

Позивач вважала, що оскаржуване рішення Моквинської сільської ради є незаконним і підлягає скасуванню та, відповідно, є підстави для визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку, який виданий на підставі оскаржуваного рішення, з огляду на таке.

Як зазначала ОСОБА_7, у письмовому запереченні на позов у справі № 555/618/14-4 (№ провадження 2/555/282/14) 27 березня 2012 року було встановлено і погоджено межі земельної ділянки в натурі, яка передавалася їй у власність. При обстеженні земельної ділянки виявилося, що у неї не вистачає 0,04 га, її земельна ділянка складала всього 0,20 га. До приватизації її земельна ділянка становила 0,20 га замість 0,24 га за законом. Отже, ОСОБА_7 було встановлено, що фактично в її користуванні перебуває 0,20 га, проте технічна документація із землеустрою була виготовлена на 0,24 га.

Технічну документацію ОСОБА_6 не погодила, її підписи відсутні на наступних документах: протоколі від 21 березня 2012 року встановлення і погодження меж земельної ділянки в натурі, яка передається у власність громадянину ОСОБА_7; акті погодження межі земельної ділянки між сусідами ОСОБА_7 та ОСОБА_6, ОСОБА_8 по АДРЕСА_2.

Ухвалення Моквинською сільською радою оскаржуваного рішення та передання у власність ОСОБА_7 земельно <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_588697/ed_2015_02_11/pravo1/T012768.html?pravo=1>ї ділянки <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_588704/ed_2015_02_11/pravo1/T012768.html?pravo=1>площею 2 400 кв. м для будівницт <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1203/ed_2015_02_11/pravo1/T012768.html?pravo=1>ва і обслуговування жилого будинку при тому, що фактично вона використовувала земельну ділянку, площа якої в натурі становила 0,20 га, порушує її право власності на належну їй земельну ділянку, яке вона набула в 1996 році.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просила визнати незаконним та скасувати рішення Моквинської сільської ради від 14 вересня 2012 року № 202 «Про затвердження технічної документації із землеустрою та видачу державних актів на право власності на земельні ділянки» в частині затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання державного акта на право власності на земельну ділянку для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд та передання у власність ОСОБА_7 земельно <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_588697/ed_2015_02_11/pravo1/T012768.html?pravo=1>ї ділянки <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_588704/ed_2015_02_11/pravo1/T012768.html?pravo=1>площею 2 400 кв. м для будівницт <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1203/ed_2015_02_11/pravo1/T012768.html?pravo=1>ва і обслуговування жилого будинку; визнати недійсним державний акт серії НОМЕР_2 на право власності ОСОБА_7 на земельну ділянку, кадастровий номер НОМЕР_1; припинити право власності ОСОБА_7 на земельну ділянку, кадастровий номер НОМЕР_1, право власності на яку посвідчене державним актом серіі НОМЕР_2, виданим 09 листопада 2012 року, стягнути з відповідача на її користь сплачений судовий збір у розмірі 243 грн 60 коп. за подачу до суду позовної заяви та 121 грн 80 коп. за подачу заяви про забезпечення позову.

Рішенням Березнівського районного суду Рівненської області від 18 березня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 06 травня 2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 порушує питання про скасування оскаржуваних рішень судів першої та апеляційної інстанцій із ухваленням нового рішення про задоволення позову, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Судами встановлено, що рішенням Моквинської сільської ради народних депутатів Березнівського району Рівненської області від 30 липня 1996 року № 27 позивачу ОСОБА_6 передано в приватну власність земельну ділянку площею 0,16 га в межа <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2094/ed_2015_02_12/pravo1/T041618.html?pravo=1>х населено <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2099/ed_2015_02_12/pravo1/T041618.html?pravo=1>го пункту для обслуговування житлово <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2104/ed_2015_02_12/pravo1/T041618.html?pravo=1>го будинку, який знаходиться по АДРЕСА_1, та залишено в постійному користуванні земельну ділянку площею 0,05 га за межами населеного пункту (т. 1, а. с. 10).

Рішенням Моквинської сільської ради народних депутатів Березнівського району Рівненської області від 26 листопада 1996 року № 42 ОСОБА_9 передано в приватну власність земельну ділянку площею 0,24 га в межа <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2094/ed_2015_02_12/pravo1/T041618.html?pravo=1>х населено <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2099/ed_2015_02_12/pravo1/T041618.html?pravo=1>го пункту для обслуговування житлово <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2104/ed_2015_02_12/pravo1/T041618.html?pravo=1>го будинку, який знаходиться по АДРЕСА_1 (т. 1, а. с. 137).

У матеріалах справи відсутній правовстановлюючий документ на земельну ділянку, виділену для будівництва та обслуговування житлового будинку ОСОБА_8 АДРЕСА_1. Відповідно до довідки Моквинської сільської ради від 23 серпня 2012 року № 269 земельна ділянка по АДРЕСА_1 орієнтовною площею 0,17 га, обліковувалась за ОСОБА_10, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1.

Загальна площа земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1, складає 0,2827 га та перебуває у спільному користуванні ОСОБА_6 і ОСОБА_8 без розмежування на окремі частини.

Земельна ділянка, на якій знаходиться житловий будинок по АДРЕСА_1, межує із земельною ділянкою по АДРЕСА_2, площею 0,24 га, яка належить відповідачу ОСОБА_7 відповідно до державного акта на право власності на землю серії НОМЕР_2, виданого 09 листопада 2012 року, кадастровий номер НОМЕР_1.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що у фактичному володінні позивача знаходиться земельна ділянка площею 0,25 га, позивачем не надано доказів, які свідчили б, що загальна площа земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1, яка перебуває у спільному користуванні ОСОБА_6 і ОСОБА_8, у встановленому законом порядку виділялась в більшому розмірі, ніж є фактично на даний час, та жодного доказу зайняття земельної ділянки позивача відповідачем, а також позивачем не надано жодного документа землевпорядної організації, який би засвідчив конфігурацію та межі її земельної ділянки на місцевості, та дійшов висновку про те, що позивачем не доведено порушення його прав.

Проте з такими висновками судів попередніх інстанцій погодитися не можна.

Згідно із ч. 1 ст. 22 ЗК України 1990 року право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.

Документи, що посвідчують право на земельну ділянку, визначені ст. 23 ЗК України 1990 року, дію якої зупинено відносно власників земельних ділянок, визначених Декретом Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15-92 <nau://ukr/15-92> «Про приватизацію земельних ділянок» (далі - Декрет).

Пунктом 3 Декрету встановлено, що право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених ст. 1 цього Декрету, а саме: ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва, посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю.

Отже, п. 3 Декрету визначено порядок посвідчення права приватної власності громадян на земельні ділянки та документи, що посвідчують право на земельну ділянку. Таким документом може бути відповідний запис у земельно-кадастрових документах.

Згідно з п. 7 Перехідних положень ЗК України 2001 року громадяни, що одержали у власність земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають права на ці ділянки.

У справі, яка переглядається, суди як першої так апеляційної інстанцій, встановивши, що в матеріалах справи відсутній правовстановлюючий документ на земельну ділянку, виділену для будівництва та обслуговування житлового будинку на ім'я ОСОБА_8 АДРЕСА_1, а вказана земельна ділянка орієнтовною площею 0,17 га обліковувалась за ОСОБА_10, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1, не зробили висновку про те,на підставі чого до ОСОБА_8 перейшло право користування земельною ділянкою та у яких розмірах, не врахували наявність рішення про передачу ОСОБА_6 у приватну власність земельної ділянки площею 0,16 га, не застосували до спірних правовідносин п. 3 Декрету і не надали цьому жодної оцінки, у зв'язку із чим дійшли передчасних висновків про те, що із земельною ділянкою відповідача межує земельна ділянка площею 0,2827 га, яка перебуває у спільному користуванні позивача ОСОБА_11 та ОСОБА_8, а ОСОБА_8 як суміжний землекористувач межі погодила.

Внаслідок чого доводів позивача про те, що при виготовленні технічної документації проекту землеустрою земельної ділянки відповідача не дотримано вимоги ЗК України та Закону України «Про землеустрій <nau://ukr/858-15|st55>», так як технічна документація із землеустрою не містить відомостей про погодження з позивачем як суміжним землекористувачем меж земельної ділянки, належним чином не перевірили.

Відповідно до Постанови Верховної Ради України від 13 березня 1992 року № 2200-XII «Про прискорення земельної реформи та приватизацію землі <nau://ukr/2200-12>», Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15-92 <nau://ukr/15-92> і Порядку передачі земельних ділянок у приватну власність громадянам України, затвердженого наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 15 лютого 1993 року № 10, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 26 лютого 1993 року за № 7, земельні ділянки, надані громадянам для ведення особистого підсобного господарства, будівництва й обслуговування жилого будинку та господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, індивідуального гаражного та дачного будівництва, безоплатно передаються їм у приватну власність у передбачених ст. ст. 56, 57, 67 ЗК України розмірах відповідними радами за місцем розташування цих ділянок.

Встановлення меж земельних ділянок, що передаються у приватну власність, у натурі (на місцевості) виконують землевпорядні організації на замовлення рад, після чого громадяни одержують державний акт на право власності на землю.

Якщо при встановленні меж земельних ділянок будуть виявлені розбіжності даних про розміри ділянок, переданих у власність, із фактичними розмірами, то остаточний розмір такої ділянки визначається місцевою радою.

Відповідно до ч. 1 ст. 106 ЗК України власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними.

Відповідно до ст. 55 Закону України «Про землеустрій» встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних і картографічних матеріалів.

Встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на основі технічної документації із землеустрою, якою визначається місцеположення поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Документація із землеустрою щодо встановлення меж житлової та громадської забудови розробляється у складі генерального плану населеного пункту, проектів розподілу територій і є основою для встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості).

Відповідно до п. п. 4.1 - 4.4 Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року № 376, відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється при повній (частковій) втраті в натурі (на місцевості) межових знаків, їх пошкодженні, яке унеможливлює використання межових знаків, а також при розгляді земельних спорів між власниками (користувачами) суміжних земельних ділянок. Власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на підставі раніше розробленої та затвердженої відповідно до статті 186 <nau://ukr/2768-14|st186/> ЗК України <nau://ukr/2768-14/> документації із землеустрою. У разі відсутності такої документації розробляється технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

У разі неможливості виявлення дійсних меж їх встановлення здійснюється за фактичним використанням земельної ділянки. Якщо фактичне використання ділянки встановити неможливо, то кожному виділяється однакова за розміром частина спірної ділянки. У разі коли в такий спосіб визначення меж не узгоджується з виявленими обставинами, зокрема зі встановленими розмірами земельних ділянок, то межі визначаються з урахуванням цих обставин.

Разом з тим суди попередніх інстанцій, встановивши, що рішеннями Моквинської сільської ради народних депутатів Березнівського району Рівненської області передано позивачу ОСОБА_6 та ОСОБА_9 (спадкоємцем якого є відповідач) у приватну власність земельні ділянки площею відповідно 0,16 га та 0,24 га, у позивача документи землевпорядної організації, які б би засвідчили конфігурацію та межі її земельної ділянки на місцевості, відсутні, не з'ясували: чи встановлювалися в натурі (на місцевості) землевпорядними організаціями межі земельної ділянки ОСОБА_9 (спадкоємцем якого є відповідач), чи є розбіжності у даних про розміри ділянок, переданих у власність, із фактичними розмірами земельних ділянок.

Внаслідок чого суди попередніх інстанцій не перевірили доводів позивача про те, що наявні розбіжності у даних про розміри ділянок, переданих у власність, із фактичними розмірами земельних ділянок, та не врахували, що у разі якщо будуть виявлені такі розбіжності, остаточний розмір такої ділянки визначається місцевою радою.

Допущені судами попередніх інстанцій порушення норм процесуального права (ст. ст. 10, 60, 179 ЦПК України) унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, тому судові рішення не можуть вважатись законними і обґрунтованими, у зв'язку із чим вони підлягають скасуванню із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Березнівського районного суду Рівненської області від 18 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 06 травня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: В.О. Кузнєцов Т.Л. Ізмайлова Г.І. Мостова М.І. Наумчук І.М. Фаловська