Номер провадження: 22-ц/785/6636/15
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Панасенков В. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.10.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - судді Панасенкова В.О.

суддів: Парапана В.Ф.

ОСОБА_2,

при секретарі: Добряк Н.І.,

за участю: позивачки ОСОБА_3, її представника ОСОБА_4 та представників відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_6, ОСОБА_7,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 13 травня 2015 року за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_8, виконкому Маразліївської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, Маразліївської сільської ради, ОСОБА_9 сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, Білгород-Дністровської районної державної адміністрації Одеської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спора, державний нотаріус Білгород-Дністровського нотаріального округу Одеської області ОСОБА_10, про визнання заповіту недійсним, визнання частково недійсними свідоцтв про право на спадщину за заповітом, визнання права власності на ? частину спадщини в порядку спадкування за законом,

в с т а н о в и л а:

18 листопада 2013 року ОСОБА_11 звернулася до суду з вказаним позовом, який 03 вересня 2014 року остаточно уточнила в частині предмету, підстав позову та складу осіб, які беруть участь у справі, обґрунтовуючи вимоги тим, що 28 травня 2012 року помер її батько ОСОБА_12, який на час смерті проживав у ІНФОРМАЦІЯ_1. Після його смерті відкрилась спадщина на житловий будинок №55 по вул. Жовтневій в с. Маразліївка Білгород-Дністровського району та на земельну ділянку №582, площею 12,54 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території ОСОБА_9 сільської ради, масив №35. 07 вересня 2012 року вона звернулась до державного нотаріуса Білгород-Дністровського міського нотаріального округу ОСОБА_10 із заявою про прийняття спадщини та дізналася, що 06 березня 2007 року від імені батька складено заповіт на користь брата, відповідача ОСОБА_5, якому він заповів на випадок своєї смерті усе свої майно, посвідчений секретарем Маразліївської сільської ради ОСОБА_13, зареєстрований в реєстрі за №56. В тексті заповіту друкарським шрифтом записано, що «за малограмотного заповідача за його особистим проханням та в його присутності за ОСОБА_12 розписався ОСОБА_14». В заповіті немає даних про те, що при його посвідченні встановлено особу заповідача ОСОБА_12 та ОСОБА_14 Не відповідає дійсності запис в заповіті про те, що ОСОБА_12 був малограмотною особою, що спростовується наявними у справі доказами, які підтверджують, що він був письменною особою, тобто умів читати та писати. Якщо заповідач не міг самостійно прочитати та власноручно підписати оспорюваний заповіт, його посвідчення мало бути зроблено за участі двох свідків. Тому зазначений заповіт не відповідає волі заповідача через порушення порядку його підписання, що свідчить про його недійсність. На підставі цього заповіту 23 липня 2007 року було оформлено на імя відповідача ОСОБА_5 свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 5/6 частин житлового будинку №55 по вул. Жовтневій в с. Маразліївка, який складається в цілому з одного житлового будинку під літ. «А», житловою площею 31,7 кв.м., загальною площею 78,5 кв.м., надвірних будівель під літ. «Б» - підвалу, «В» - літньої кухні, «Г» - комори, «Д» - гаражу, «Є», «Ж» - сараїв та споруд №1-4, 23 жовтня 2013 року - свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 5/6 частин земельної ділянки під № 582, масив під № 35, площею 12,54 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території ОСОБА_9 сільської ради, та свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 5/6 частин майнового паю в структурі вартості майна колишнього КСП «Прогрес» вартістю 9276,00 грн., або 0,27 відсотків пайового фонду СК «Прогресс», майнового паю в структурі вартості майна колишнього КСП «Прогрес» вартістю 5157 грн., або 0,15 відсотків пайового фонду СК «Прогресс», вклади з відповідними відсотками та нарахованою компенсацією, що знаходиться в ТВБВ №1001/0344 філії Одеського обласного управління ПАТ «Державний ощадний банк України» на рахунках відкритих 02 січня 1992 року: № залишок 1557,30 грн., № залишок 50,20 грн. Оскільки їх сестра ОСОБА_15 не прийняла спадщину, спадщина має бути поділена на дві рівні частки між нею та братом. З цих підстав, вона зазначила, що має право не на 1/6 частину спадщини, як на обовязкову частку, а на ? частку спадкового майна за законом.

Посилаючись на ці обставини, та на ст. ст. 15, 16, 202, 215, 216, 1216-1218, 1247, 1248, 1253, 1257, 1261, 1301 ЦК України, ст. 50 Закону України «Про нотаріат», позивачка ОСОБА_3 просила суд визнати недійсним заповіт ОСОБА_12, який помер 28.05.2012 року, на користь ОСОБА_5, що посвідчений 06.03.2007 року секретарем Маразліївської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області ОСОБА_13, зареєстрований в реєстрі за № 56, визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом серії ВТІ № 684185 від 23.07.2013 року, серії ВТМ № 894256 від 25.10.2013 року, серії ВТМ № 894256 від 25.10.2013 року, визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом на ? частину житлового будинку №55, по вул. Жовтневій в с. Маразліївка Білгород-Дністровського району Одеської області, на ? частину земельної ділянки, площею 12,54 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території ОСОБА_9 сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, масив № 35, на ? частину майнового паю в структурі майна колективного сільськогосподарського підприємства СК «Прогрес» (колишнього КСП «Прогрес»), с. Широке Білгород-Дністровського району Одеської області, вартістю 9276 грн., або 0,27 відсотка пайового фонду КСП СК «Прогресс», на ? частину майнового паю в структурі майна колективного сільськогосподарського підприємства СК «Прогрес» (колишнього КСП «Прогрес»), с. Широке Білгород-Дністровського району Одеської області, вартістю 5175 грн., або 0,15 відсотків пайового фонду КСП СК «Прогресс», на ? частину вкладів з відповідними відсотками та нарахованою компенсацією, що знаходиться в ТВБВ № 10015/0344 філії Одеське обласне управління на рахунках, відкритих до 02.01.1992 року: № залишок 1557,30 грн., № НОМЕР_1 залишок 50,20 грн., що належали ОСОБА_12, який помер 28.05.2012 року(т.1, а.с. 1-2, 11-115, 152-160, 200-209).

Відповідач ОСОБА_5 та його представник ОСОБА_6 проти позову заперечували і в своїх поясненнях зазначали, що форма та зміст заповіту від 06 березня 2007 року, яким батько ОСОБА_12 заповідав усе своє майно йому, відповідають вимогам законодавства, воля батька була вільною та відповідала його внутрішній волі, тому підстав для визнання заповіту недійсним немає.

Представник відповідача, Маразліївської сільської ради, секретар ради ОСОБА_13, проти позову заперечувала і в своїх поясненнях зазначала, що заповіт від 06 березня 2007 року був посвідчений згідно із Інструкцією про порядок вчинення дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських рад народних депутатів України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 25 серпня 1994 року №22/5, воля заповідача була вільною та відповідала його внутрішній волі. Тому заповіт є дійсним (т.2, а.с. 37-39).

Представники відповідачів ОСОБА_9 сільської ради, Білгород-Дністровської районної державної адміністрації Одеської області, та третя особа, державний нотаріус Білгород-Дністровського міського нотаріального округа ОСОБА_10 в судове засідання не зявились.

Рішенням суду першої інстанції у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено (т. 2, а.с. 91-93).

В апеляційній скарзі позивачка ОСОБА_3 просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове рішення про задоволення позову, мотивуючи тим, що судом першої інстанції порушені норми процесуального та матеріального права, а саме судом не враховано, що заповіт від 06 березня 2007 року не відповідає волі заповідача через порушення порядку його підписання, що свідчить про його недійсність (т. 2, а.с. 98-110).

В запереченні проти апеляційної скарги представник відповідача, виконкому Маразліївської сільської ради, ОСОБА_13, просила скаргу відхилити у звязку з безпідставністю її доводів.

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги позивачки ОСОБА_3, , пояснення на апеляцію позивачки ОСОБА_3, її представника ОСОБА_4 та представників відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_6, ОСОБА_7, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивачки задоволенню не підлягає, оскільки рішення суду постановлено з дотриманням норм процесуального та матеріального права.

Згідно із статтями 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

За змістом статей 1220, 1221 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини (ст. 1222 ЦК України).

Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини (ст. 1223 ЦК України).

Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (ст.1233 ЦК України). Заповіт є одностороннім правочином, оскільки залежить виключно від волі заповідача. Розпорядження, яке міститься в заповіті, набирає чинності лише у разі смерті заповідача.

Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто (ст.1234 ЦК України).

Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин (ч.1 ст.1235 ЦК України).

Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини (ч.ч.2,4 ст.1236 ЦК України).

У статті 1268 ЦК України зазначено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Судом першої інстанції встановлено, що 28 травня 2012 року помер батько сторін у справі ОСОБА_12 (т. 1, а.с. 3), який на час смерті проживав у ІНФОРМАЦІЯ_1 (т.1. а.с. 7).

Після смерті батька відкрилась спадщина на житловий будинок №55 по вул. Жовтневій в с. Маразліївка Білгород-Дністровського району, який складається в цілому з одного житлового будинку під літ. «А», житловою площею 31,7 кв.м., загальною площею 78,5 кв.м., надвірних будівель під літ. «Б» - підвалу, «В» - літньої кухні, «Г» - комори, «Д» - гаражу, «Є», «Ж» - сараїв та спору №1-4 (т.1, а.с. 59,60), земельну ділянку №582, площею 12,54 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Маразліївської сільської ради, масив №35, майновий пай в структурі вартості майна колишнього КСП «Прогрес» вартістю 9276,00 грн., або 0,27 відсотків пайового фонду СК «Прогресс», майновий пай в структурі вартості майна колишнього КСП «Прогрес» вартістю 5157 грн., або 0,15 відсотків пайового фонду СК «Прогресс», та вклади з відповідними відсотками та нарахованою компенсацією, що знаходиться в ТВБВ №1001/0344 філії Одеського обласного управління ПАТ «Державний ощадний банк України» на рахунках відкритих 02 січня 1992 року: № залишок 1557,30 грн., № залишок 50,20 грн.

Діти померлого, сторони у справі у встановлений законом строк звернулись до державного нотаріуса Білгород-Дністровського міського нотаріального округу ОСОБА_10 із заявами про прийняття спадщини та було заведено спадкову №270/2012 до майна ОСОБА_12, померлого 28 травня 2012 року (т.1, а.с. 43-64).

За життя, 06 березня 2007 року, батько ОСОБА_12 зробив заповідальне розпорядження, посвідчене секретарем Маразліївської сільської ради Білгород-Дністровського Одеську області ОСОБА_13 та зареєстроване в реєстрі за №56, яким на випадок смерті заповідав усе своє майно своєму сину ОСОБА_5 (т.1, а.с. 49).

На підставі заповіту від 06 березня 2007 року 23 липня 2007 року було оформлено на імя відповідача ОСОБА_5 свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 5/6 частин житлового будинку №55 по вул. Жовтневій в с. Маразліївка, який складається в цілому з одного житлового будинку під літ. «А», житловою площею 31,7 кв.м., загальною площею 78,5 кв.м., надвірних будівель під літ. «Б» - підвалу, «В» - літньої кухні, «Г» - комори, «Д» - гаражу, «Є», «Ж» - сараїв та спору №1-4, 23 жовтня 2013 року - свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 5/6 частин земельної ділянки під № 582, масив під № 35, площею 12,54 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території ОСОБА_9 сільської ради, та свідоцтво про право на спадщину за заповітом на майновий пай в структурі вартості майна колишнього КСП «Прогрес» вартістю 9276,00 грн., або 0,27 відсотків пайового фонду СК «Прогресс», майновий пай в структурі вартості майна колишнього КСП «Прогрес» вартістю 5157 грн., або 0,15 відсотків пайового фонду СК «Прогресс», вклади з відповідними відсотками та нарахованою компенсацією, що знаходиться в ТВБВ №1001/0344 філії Одеського обласного управління ПАТ «Державний ощадний банк України» на рахунках відкритих 02 січня 1992 року: № залишок 1557,30 грн., № залишок 50,20 грн. (т.1, а.с. 61-64).

Згідно із ст. 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення.

Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу.

Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.

Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно із ст. 1251 ЦК України, якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування.

Статтею 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини.

У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах.

Згідно з п. 2 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських рад народних депутатів (втратила чинність на підставі наказу Міністерства юстиції України від 14 листопада 2011 року № 1298/20036) нотаріальні дії у виконавчих комітетах сільських, селищних, міських рад вчиняють посадові особи, на яких за рішенням виконавчого комітету відповідної ради покладено вчинення цих дій.

Заповіт складено в селі Маразліївка Білгород-Дністровського району Одеської області від 06.03.2007 року о 09 годині 30 хвилин, і підписаний в двох екземплярах, що мають однакову юридичну силу, один з яких залишився на зберіганні в справах Маразліївської сільської ради, а другий видано заповідачу. В заповіті зазначено, що за малограмотного заповідача ОСОБА_12 за його особистим проханням та в його присутності розписався ОСОБА_14 Заповіт до його підписання прочитаний вголос заповідачем ОСОБА_12 Особу ОСОБА_12 встановлено, дієздатність перевірено. Особу ОСОБА_14, який розписався замість заповідача, встановлено. За заповітом ОСОБА_12 заповів все своє майно, де б воно не знаходилось і з чого б таке майно не складалось, і в загалі все те, що йому буде належати на день смерті на що за законом заповідач матиме право заповідав - ОСОБА_5 (т.1, а.с. 49).

Згідно ст. 1248 ЦК України, нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів.

У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках.

Відповідно до ст. 1253 ЦК України на бажання заповідача його заповіт може бути посвідчений при свідках. У випадках, встановлених абзацом третім частини другої статті 1248 і статтею 1252 цього Кодексу, присутність не менш як двох свідків при посвідченні заповіту є обов'язковою. Свідками можуть бути лише особи з повною цивільною дієздатністю. Свідки, при яких посвідчено заповіт, зачитують його вголос та ставлять свої підписи на ньому. У текст заповіту заносяться відомості про особу свідків.

Зміст коментованої статті передбачає три підстави для залучення свідків при посвідченні заповіту: 1) бажання заповідача; 2) неможливість заповідача через фізичні вади самостійно прочитати заповіт (абзац третій ч. 2 ст. 1248 ЦК); 3) посвідчення заповіту здійснюється посадовими, службовими особами, перерахованими у частинах 1 - 6 ст. 1252 ЦК.

Згідно із п. 16, 157 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03.03.2004 року № 20/5, (яка діяла на час посвідчення заповіту) якщо фізична особа внаслідок фізичної вади, хвороби або з інших поважних причин не може власноручно підписати документ, то за її дорученням і в її присутності та в присутності нотаріуса цей документ може підписати інша особа. Про причини, з яких фізична особа, зацікавлена у вчиненні нотаріальної дії, не могла підписати документ, зазначається у посвідчувальному написі. Правочин не може підписувати особа, на користь або за участю якої її посвідчено.

Якщо заповідач унаслідок фізичної вади, хвороби або з будь-яких інших причин не може власноручно підписати заповіт, за дорученням заповідача він може бути підписаний іншою фізичною особою за правилами, викладеними в пункті 16 цієї Інструкції.

Фізична особа, на користь якої заповідається майно, не вправі підписувати заповіт за заповідача.

Заповіт складається у письмової формі, із зазначенням місця та часу його складення; має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, його підписує інша особа, що засвідчується у відповідному порядку із зазначенням причин, за яких текст заповіту не міг підписати заповідач власноруч; має бути посвідчений нотаріусом або уповноваженою на це посадовою особою, службовою особою відповідного органу місцевого самоврядування.

Перелік причин внаслідок яких заповідач не може власноручно підписати запотів не є вичерпним і, діюче законодавство не вимагає від нотаріуса при посвідченні заповіту документально встановлювати освіту, грамотність, діагноз, анамнез та характер захворювання і хвороб та ступінь і вид фізичних розладів і вад відносячи це питання до дискретних повноважень самого нотаріуса, яка на власний розсуд має переконатися в неспроможності самостійно підписати заповіт і засвідчити підпис іншої особи , що власне і було зроблено секретарем Маразліївської сільської ради.

Тож, в заповіті зазначено, що за малограмотного заповідача ОСОБА_12 за його особистим проханням та в його присутності розписався ОСОБА_14 Заповіт до його підписання прочитаний вголос заповідачем ОСОБА_12 Особу заповідача ОСОБА_12 встановлено, дієздатність перевірено. Особу ОСОБА_14, який розписався замість заповідача встановлено.

Заповіт був зареєстрований в Журналі для реєстрації нотаріальних дій виконавчого комітету Маразліївської сільської ради народних депутатів Білгород-Дністровського району за 2007 рік за реєстрованим № 56. Заповіт посвідчений відповідно до покладених на секретаря обовязків рішенням сільської ради №9-V від 26.04.2006 року, рішення виконкому сільської ради за № 48/2006 від 29.06.2006 р. "Про визначення посадової особи виконавчого комітету, на яку покладаються обовязки щодо вчинення нотаріальних дій", Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських рад народних депутатів України, яка затверджена наказом Міністерства юстиції України від 03.03.2004 року № 20/5, (яка діяла на час посвідчення заповіту).

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що лише за бажанням заповідача, або коли заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт або у сенсі положень ст. 1252 ЦК України, заповіт повинен бути посвідчений при свідках, тому в даному випадку присутність свідків при посвідченні оспорюваного заповіту не було обовязковим й при посвідченні правочину були дотримані усі обов`язкові положення норм чинного законодавства. Воля заповідача ОСОБА_5 була вільною та відповідала його внутрішньої волі.

Таким чином, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції виконав всі вимоги цивільного судочинства і вирішив справу згідно із законом.

Посилання позивачки ОСОБА_3 в апеляційній скарзі на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним, оскільки судом першої інстанції не враховано, що заповіт від 06 березня 2007 року не відповідає волі заповідача через порушення порядку його підписання, що свідчить про його недійсність, не приймаються до уваги, оскільки вони є помилковими.

За правилами ч. 1 та 3 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 13, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

За змістом статей 15, 16 ЦК України особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені в ч. 2 ст. 16 ЦК України.

Відповідно до положень пунктів 1, 2, та 7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», При розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи.

Судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обовязковість яких надана Верховною ОСОБА_2 України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.

Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України).

Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

За змістом статті 216 ЦК та виходячи із загальних засад цивільного законодавства суд може застосувати з власної ініціативи реституцію як наслідок недійсності оспорюваного правочину. Інші наслідки недійсності оспорюваного правочину (відшкодування збитків, моральної шкоди тощо) суд застосовує відповідно до статті 11 ЦПК.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частинами 3, 4 ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Статтею 179 ЦПК України встановлено, що предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ч. 1 ст. 64 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу позивачка ОСОБА_3 повинна була довести в судовому засіданні належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилалася як на підставу своїх вимог, а саме те, що заповіт від 06 березня 2007 року не відповідає волі заповідача через порушення порядку його підписання, що свідчить про його недійсність, але не виконала цього обов'язку.

Судом першої інстанції з достовірністю встановлено, що оспорюваний заповіт, вчинений секретарем Маразліївської сільської ради ОСОБА_13 по формі і змісту відповідає вимогам ст. ст. 1247, 1251 ЦК України.

Волевиявлення ОСОБА_12 на розпорядження майном після його смерті на користь сина ОСОБА_5 було вільним і відповідало його внутрішньої волі, тому наявні у справі докази, у тому числі й свідчення свідків ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18 та ОСОБА_19, допитаних судом за ініціативою позивачки ОСОБА_3, проте, що, що заповідач мав чотири класу освіти й був письменною особою та міг власноручно підписати оспорюваний заповіт, не є істотною умовою для визнання заповіту недійсним.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 26 грудня 2011 року у справі №6-73цс11, яка у відповідності до ч. 1 ст. 360-1 ЦПК України є обовязковою для всіх судів України.

Посилання позивачки ОСОБА_3 в апеляційній скарзі про те, що рішення суду є незаконним, оскільки вона є непрацездатною за віком та станом здоровя й має право на обовязкову частку у спадщині, не приймаються до уваги, оскільки вони є помилковими.

У частині 1 статті 1241 ЦК України зазначено, що малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обовязкова частка).

Розмір обовязкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними в п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 "Про судову практику у справах про спадкування", перелік осіб, які мають право на обовязкову частку, що визначений статтею 1241 ЦК, є вичерпним і розширеного тлумачення не потребує.

При визначенні розміру обовязкової частки в спадщині враховуються всі спадкоємці за законом першої черги, увесь склад спадщини, зокрема, право на вклади в банку (фінансовій установі), щодо яких вкладником було зроблено розпорядження на випадок своєї смерті, вартість речей звичайної домашньої обстановки та вжитку, вартість заповідального відказу.

За згодою особи, яка має право на обовязкову частку у спадщині, належна їй частка визначається з майна, не охопленого заповітом. У разі незгоди ця частка визначається з усього складу спадщини.

Той зі спадкоємців, який має право на обовязкову частку у спадщині та проживав разом із спадкодавцем на день його смерті, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо у визначеному законом порядку не відмовився від неї. Якщо той зі спадкоємців, хто має право на обовязкову частку та не проживав зі спадкодавцем на день його смерті, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.

У разі порушення права спадкоємців на обовязкову частку у спадщині суд може вирішувати питання про недійсність свідоцтва про право на спадщину лише в тій частині, яка складає обовязкову частку.

Листом державного нотаріуса Білгород-Дністровської міської державної нотаріальної контори № 1720/01-16 від 31 жовтня 2012 року позивачка ОСОБА_3 була повідомлена про те, що вона має право на обовязкову частку у спадщини (т. 1, а.с.6), але позивачка відмовилась від одержання свідоцтва на право на спадщину на обовязкову частку, тому її право на обовязку частку не порушено.

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 3 ЦПК України).

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. А також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або держави та суспільні інтереси (ст. ст. 45, 46 ЦПК України).

У абзаці 2 п. 11 постанови № 14 Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року Верховний Суд України розяснив, що, оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Таким чином, суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи та інтереси цих осіб, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі №6-84цс14, яка у відповідності до ч. 1 ст. 360-1 ЦПК України є обовязковою для всіх судів України.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про те, що законних підстав для визнання заповіту недійсним в судовому засіданні не встановлено, тому права позивачки ОСОБА_3 не порушені складанням вказаного заповіту й у відповідності до ст. ст. 15, 16 ЦК України її право не підлягає судовому захисту.

Отже, суд першої інстанції всебічно та повно з'ясував обставини, що мають значення для правильного вирішення спору, дослідив в судовому засіданні усі докази, які є у справі, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості, дав їм правильну оцінку та правильно виходив з того, що є законні підстави для відмови у задоволенні позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК Украйни під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Інших правових доводів апеляційна скарга не містить.

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Отже законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про задоволення позову в повному обсязі немає.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити, рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 13 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою.

Судді апеляційного суду Одеської області: В.О. Панасенков

ОСОБА_20

ОСОБА_2