У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом прокурора м. Луцька в інтересах ОСОБА_3 до відділу управління майном міської комунальної власності Луцької міської ради, приватного підприємства «Телфорт», комунального підприємства «Волинське обласне бюро технічної інвентаризації», реєстраційної служби Луцького міського управління юстиції Волинської області про визнання недійсним договору купівлі-продажу частини нежитлового підвального приміщення та скасування рішення державного реєстратора, за касаційною скаргою першого заступника прокурора Волинської області в інтересах ОСОБА_3 на ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 березня 2015 року, ухвалу апеляційного суду Волинської області від 20 травня 2015 року, рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 березня 2015 року та рішення апеляційного суду Волинської області від 20 травня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2014 року прокурор міста Луцька в інтересах ОСОБА_4, ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що 10 червня 2002 року між відділом обліку майна міської комунальної власності Луцької міської ради та приватним підприємством «Телфорт» (далі - ПП «Телфорт») було укладено договір купівлі-продажу частини нежитлового підвального приміщення (номери приміщень з 35-1 по 35-9) загальною площею 98,4 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Відділ обліку майна міської комунальної власності Луцької міської ради став власником зазначеного майна на підставі розпорядження міського голови від 18 квітня 2002 року № 253-рр «Про приватизацію частини нежитлового підвального приміщення за адресою: АДРЕСА_1» і рішення міської ради від 26 квітня 2002 року № 1/13 «Про затвердження розпорядження міського голови, секретаря ради та рішень виконавчого комітету, виданих в міжсесійний період» в частині затвердження даного розпорядження міського голови. Постановою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 8 вересня 2011 року, яка набрала законної сили 6 травня 2014 року, розпорядження міського голови від 18 квітня 2002 року № 253-рр та рішення Луцької міської ради від 26 квітня 2002 року № 1/13 в частині затвердження даного розпорядження міського голови визнано незаконними та скасовано. Оскільки спірний договір купівлі-продажу укладався на підставі зазначених розпорядження та рішення, які скасовані, тому прокурор просив визнати його недійсним та таким, що не відповідає вимогам закону.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 березня 2015 року закрите провадження у справі в частині позовних вимог, заявлених в інтересах ОСОБА_4, у зв'язку із смертю останньої.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 березня 2015 року провадження у справі в частині позовних вимог про скасування рішення державного реєстратора № 697 в реєстровій книзі № 6 про реєстрацію об'єкта нерухомого майна за ПП «Телфорт» від 14 жовтня 2002 року; скасування рішення державного реєстратора № 697 в реєстровій книзі № 6 про реєстрацію об'єкта нерухомого майна за Луцькою міською радою від 4 червня 2002 року; зобов'язання реєстраційної служби Луцького міського управління юстиції Волинської області внести записи до Державного реєстру прав про скасування державної реєстрації права власності на частини нежитлового підвального приміщення (номери приміщень з 35-1 по 35-9) загальною площею 98,4 кв. м, вартістю 779 290 грн, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, за ПП «Телфорт» та Луцькою міською радою закрито.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 березня 2015 року у задоволенні позову відмовлено за безпідставністю.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 квітня 2015 року виправлено вступну частину рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 березня 2015 року.

Ухвалою апеляційного суду Волинської області від 20 травня 2015 року ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 березня 2015 року залишено без змін.

Рішенням апеляційного суду Волинської області від 20 травня 2015 року рішення міськрайонного суду скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову з інших правових підстав.

У касаційній скарзі перший заступник прокурора Волинської області в інтересах ОСОБА_3, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить скасувати судові ухвали, рішення судів першої та апеляційної інстанцій та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційні скарги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, виходив із того, що прокурор м. Луцька не довів, що спірне нежитлове приміщення використовується мешканцями будинку як допоміжне приміщення і передане у комунальну власність Луцької міської ради до виникнення у позивача права на користування квартирою, яка є власністю її чоловіка, який підвальне приміщення не придбавав.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення міськрайонного суду та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову з інших правових підстав, виходив із того, що прокурор та позивач не довели, що у ОСОБА_3 відсутня можливість користуватися частиною непроданого підвального приміщення. Крім того, із спірного договору купівлі-продажу вбачається, що продавцю - відділу обліку майна комунальної власності Луцької міської ради спірне приміщення належить на підставі свідоцтва про право власності, виданого 3 червня 2002 року виконавчим комітетом Луцької міської ради, і зазначене свідоцтво не скасоване та не визнане недійсним.

Закриваючи провадження у справі в частині скасування рішення державного реєстратора та зобов'язання реєстраційної служби внести записи, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що даний спір підлягає вирішенню у порядку адміністративного судочинства, оскільки виник з публічно-правового характеру правовідносин сторін.

Проте повністю з такими висновками апеляційного суду погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення та ухвала апеляційного суду не відповідає.

Судами установлено, що розпорядженням Луцького міського голови від 18 квітня 2002 року № 253-рр «Про приватизацію частини нежитлового підвального приміщення за адресою: АДРЕСА_1» включено частину нежитлових приміщень загальною площею 95 кв. м за вказаною адресою до переліку об'єктів, які підлягають приватизації шляхом викупу.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» до об'єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму.

Згідно зі ст. ст. 328, 345 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом.

Власникам квартири у дво - або багатоквартирному житловому будинку належать на праві спільної сумісної власності приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше однієї квартири, а також споруди, будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир, а також власників нежитлових приміщень, які розташовані у житловому будинку (ч. 2 ст. 382 ЦК України).

10 червня 2002 року відділом обліку майна міської комунальної власності (продавцем) та ПП «Телфорт» (покупцем) укладено договір купівлі-продажу № 107, за умовами якого ПП «Телфорт» придбало спірне нежитлове підвальне приміщення.

Зі змісту зазначеного договору купівлі-продажу та з матеріалів справи убачається, що відділу обліку майна міської комунальної власності спірне приміщення належало на підставі свідоцтва про право власності, виданого виконавчим комітетом Луцької міської ради 3 червня 2002 року.

Постановою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 8 вересня 2011 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 6 травня 2014 року, скасовано розпорядження Луцького міського голови від 18 квітня 2002 року № 253-рр «Про приватизацію частини нежитлового підвального приміщення за адресою: АДРЕСА_1» та визнано незаконним і скасовано рішення Луцької міської ради від 26 квітня 2002 року № 1/13 «Про затвердження розпорядження міського голови, секретаря ради та рішень виконавчого комітету, виданих в міжсесійний період» в частині затвердження вищезазначеного розпорядження міського голови.

Крім того, зазначеним рішенням установлено, що спірне нежитлове приміщення є допоміжним приміщенням (а. с. 7-11).

Відповідно до ч. 2 ст. 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» власники квартир багатоквартирних будинків та житлових приміщень у гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов'язані брати участь у загальних витратах, пов'язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках. Допоміжні приміщення (кладовки, сараї і т. ін.) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають.

Таким чином, спірне приміщення житлового будинку АДРЕСА_1, яке на даний час належить ПП «Телфорт», є спільною власністю його мешканців і не підлягає відчуженню Луцькою міською радою. Крім того, допоміжні приміщення передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають.

Оскільки підвальне приміщення належить до допоміжних, які призначені для забезпечення його експлуатації та побутового обслуговування мешканців будинку, тому висновок суду апеляційної інстанції про відмову у задоволенні позову є передчасним.

Також колегія суддів не погоджується з висновками, які викладені в ухвалі апеляційного суду Волинської області від 20 травня 2015 року.

Судами установлено, що у поданій позовній заяві прокурор просив визнати недійсним договір купівлі-продажу, скасувати рішення державного реєстратора та зобов'язати державного реєстратора внести записи про скасування державної реєстрації права власності на частини нежитлового підвального приміщення.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Державний реєстр речових прав на нерухоме майно - єдина державна інформаційна система, що містить відомості про права на нерухоме майно, їх обтяження, а також про об'єкти та суб'єкти цих прав.

Законодавче закріплення необхідності державної реєстрації права власності на нерухоме майно є, таким чином, визнанням з боку держави публічно - правового інтересу у встановленні належності нерухомого майна конкретній особі. Державна реєстрація прав покликана служити забезпеченням стабільності обороту нерухомості, оскільки остання має не тільки майнову, а й соціальну значимість. Подібна стабільність досягається шляхом винесення операцій та інших дій з нерухомістю за рамки приватних інтересів сторін, а також створення особливої, єдиної інформаційної системи, дозволяє всім суб'єктам права отримувати виключно і єдино достовірні дані про правовий статус того чи іншого об'єкта.

Фактично ж реєстрація покликана надати відповідну силу правовстановлюючим документам і виступає формальною умовою подальшого захисту (у тому числі і судового) прав особи, що виникають з правовідносин, предметом яких є нерухоме майно. При цьому вона ніяк не впливає на цивільно-правову рівність учасників обороту, автономію волі і свободу договору. Тобто не надає публічно-правового характеру вказаним правовідносинам, що дозволяє зробити висновок про можливість розгляду спорів щодо державної реєстрації виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно.

Тому вказані позовні вимоги, якщо вони заявлені у позові щодо нерухомого майна і не стосуються дотримання державним реєстратором процедури здійснення державної реєстрації, належить розглядати у порядку цивільного судочинства.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав проводиться на підставі рішень судів, що набрали законної сили.

Відповідно до ст. 26 Закону записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Згідно з пп. 10 п. 27 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 червня 2011 року № 703, документами, що підтверджують виникнення, перехід та припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, є рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно.

Рішення суду про визнання договору купівлі-продажу квартири нікчемним не є таким рішенням і без зазначення у рішенні суду про скасування рішення про державну реєстрацію права власності на спірну квартиру не можна вважати таким, що відбувся реальний захист права власності позивачів.

У даному випаду реєстраційні правовідносини спрямовані на встановлення, зміну, припинення прав на нерухоме майно і є визначеним організаційним заходом, що використовується власниками для впорядкування своїх основних відносин, предметом яких є нерухоме майно.

Крім того, предметом спору є не перевірка адміністративно-розпорядчих дій державного реєстратора, а зобов'язання вчинити дії, безпосередньо пов'язані зі спором про захист права власності і не стосуються захисту прав у контексті публічно-правових відносин. Заявлена вимога прокурора про скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію об'єкта нерухомого майна є похідною від визнання договору купівлі-продажу майна комунальної власності частини нежитлового приміщення недійсним, а тому розглядатися окремо не може.

Таким чином, висновки про те, що провадження у справі в частині вимог про скасування рішення державного реєстратора та зобов'язання реєстраційної служби внести записи слід закрити, оскільки даний спір підлягає розгляду у порядку адміністративного судочинства, є передчасними.

За таких обставин судові рішення апеляційного не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись п. 2 ч. 1 ст. 336, ст. 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги першого заступника прокурора Волинської області в інтересах ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Волинської області від 20 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 20 травня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В. Закропивний

В.А. Черненко

С.П. Штелик