АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 752/3307/13ц Головуючий у 1 - й інстанції: Калініченко Л.С.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 вересня 2015 року колегія суддів Судової палати в цивільних справах апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого - Шиманського В.Й.

Суддів - Кравець В.А., Мазурик О.Ф.

при секретарі - Ошедшій А.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 на заочне рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 23 травня 2014 року у справі за позовом Заступника прокурора міста Києва до Київської міської ради, ОСОБА_4, ОСОБА_3 про визнання незаконним рішення, визнання недійсними державних актів на право власності на земельну ділянку, договору купівлі-продажу, відновлення становища, яке існувало до порушення,-

В С Т А Н О В И Л А:

Із вказаним позовом до суду позивач звернувся у лютому 2013 року.

Зазначав, що рішенням Київської міської ради від 29.10.2009 року № 654/2723 передано у власність ОСОБА_4 земельну ділянку площею 0,10 га по АДРЕСА_1. На підставі зазначеного рішення останній отримав державний акт на право власності. 11.02.2010 року ОСОБА_4за договором купівлі-продажу продав ОСОБА_3 спірну земельну ділянку.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 01.03.2012 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 06.12.2012 року, визнано протиправним та скасовано рішення Київської міської ради від 17.09.2009 року про передачу земельних ділянок товариству з обмеженою відповідальністю «Мегатранс» на АДРЕСА_2. Зазначеним рішенням підтверджено незаконність подальшої передачі спірної земельної ділянки у власність ОСОБА_4 На час прийняття оспорюваного рішення зміни до Програми розвитку зеленої зони м. Києва до 2012 року та концепції формування зелених насаджень в центральній частині міста не були внесені, внаслідок чого земельну ділянку рекреаційного призначення надано для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що є грубим порушенням вимог чинного законодавства. Питання про зміну цільового призначення спірної земельної ділянки висновками контролюючих органів не погоджувались.

Посилаючись на неправомірність рішення Київської міської ради від 29.10.2009 року № 654/2723, заступник прокурора м. Києва просив суд визнати його незаконність, визнати недійсними акти про право власності на спірну земельну ділянку та договір купівлі-продажу, відновити становище, яке існувало до порушення шляхом визнання права власності на земельну ділянку.

Заочним рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 23 травня 2014 року позов задоволено.

Визнано незаконним та скасувано рішення Київської міської ради від 29.10.2009 року № 654/2723 "Про передачу громадянину ОСОБА_4 у приватну власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на по АДРЕСА_1 ".

Визнано недійсним виданий ОСОБА_4 державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, зареєстрований 22.12.2009 року Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) за № 07-7-05119.

Визнано недійсним укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,1 га, посвідчений 11.02.2010 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_5 та зареєстрований в реєстрі за № 937.

Визнано недійсним виданий ОСОБА_3 державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2, зареєстрований 22.06.2010 року Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради за № 07-7-05585.

Відновлено становище, яке існувало до порушення, шляхом визнання права власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1, за територіальною громадою міста Києва в особі Київської міської ради.

Вирішено питання щодо судових витрат.

В апеляційній скарзі, з посиланням на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, ставиться питання про скасування даного рішення та ухвалення нового про відмову у задоволенні позову.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників процесу, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом вірно встановлено, що 17.09.2009 року Київською міською радою було прийнято рішення «Про передачу земельних ділянок ТОВ «Мегатранс» для будівництва, експлуатації та обслуговування об'єктів рекреаційного призначення (з комплексним інженерно-транспортним облаштуванням та благоустроєм території) та для житлової забудови на АДРЕСА_2» за №214/2283. Даним рішенням ТОВ «Мегатранс» передано земельні ділянки загальною площею 4,64 га у довгострокову оренду на 49 років (у тому числі в межах прибережних захисних смуг площею 1,56 га).

25.09.2009 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_6 було посвідчено заяву, якою ТОВ «Мегатранс» було надано згоду на припинення права користування частиною земельної ділянки, приблизною площею 0,10 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2. В даній заяві товариство також зазначило, що не заперечує проти надання вказаної частини земельної ділянки ОСОБА_4

В свою чергу ТОВ «Гео-Досвід» було розроблено проект землеустрою про відведення земельної ділянки громадянину ОСОБА_4 для будівництва і обслуговування господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1.

29.10.2009 року Київською міською радою було прийнято рішення «Про передачу громадянину ОСОБА_4 у приватну власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1» за №654/2723.

Пунктом 2 даного рішення передано громадянину ОСОБА_4 у приватну власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на по АДРЕСА_1 за рахунок міських земель, не наданих у власність чи користування.

Пунктом 4 даного рішення внесено зміни до пункту 5 рішення Київської міської ради «Про передачу земельних ділянок ТОВ «Мегатранс» для будівництва, експлуатації та обслуговування об'єктів рекреаційного призначення (з комплексним інженерно-транспортним облаштуванням та благоустроєм території) та для житлової забудови на АДРЕСА_2» від №214/2283 17.09.2009 року з урахуванням пункту 2 даного рішення.

22 грудня 2009 року ОСОБА_4 було отримано державний акт серії НОМЕР_1 на право власності на земельну ділянку, зареєстрований Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) за № 07-7-05119.

11.02.2010 року було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_5 та зареєстрований в реєстрі за №937, відповідно до умов якого ОСОБА_4 передав у власність ОСОБА_3 земельну ділянку розміром 0,10 га за 267 000 грн.

22 червня 2010 року ОСОБА_3 було отримано державний акт НОМЕР_2 на право власності на земельну ділянку площею 0,10 га по АДРЕСА_1.

Судом також встановлено, що постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 01.03.2012 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 06.12.2012 року, позовні вимоги Заступника прокурора міста Києва до Київської міської ради, третя особа: ТОВ «Мегатранс» про визнання протиправним та скасування рішення задоволено.

Визнано протиправним та скасовано рішення Київської міської ради «Про передачу земельних ділянок ТОВ «Мегатранс» для будівництва, експлуатації та обслуговування об'єктів рекреаційного призначення (з комплексним інженерно-транспортним облаштуванням та благоустроєм території) та для житлової забудови на АДРЕСА_2» за №214/2283 від 17.09.2009 року, яким протиправно було переведено спірну земельну ділянку із земель зони зелених насаджень загального користування і території лугів (земель рекреаційного призначення) до земель житлової та громадської забудови.

Даною постановою суду встановлено, що зміни до рішення Київської міської ради «Про затвердження Програми розвитку зеленої зони м. Києва до 2010 року» № 806/3381 від 19.07.2005 року та до Генерального плану розвитку м. Києва до 2020 року, затвердженого рішенням Київської міської ради від 28.03.02 року №370/1804, ні на стадії погодження землевпорядної документації, ні на стадії прийняття оспорюваного рішення внесені не були. Таким чином, спірна земельна ділянка, яка була виділена ТОВ «Мегатранс» належала до земель рекреаційного призначення на момент прийняття оскаржуваного рішення і належить до такої категорії земель на даний час.

Ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції прийшов до висновків, що позовні вимоги є законними та обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню.

Натомість колегія суддів не може повною мірою погодитись з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Статтею 14 Конституції України та ст.ст. 1, 51 ЗК України встановлено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

При цьому ЗК України встановлено, що до земель рекреаційного призначення належать, зокрема, земельні ділянки зелених зон і зелених насаджень міст та інших населених пунктів.

Частиною 2 ст. 52 ЗК України встановлено, що на землях рекреаційного призначення забороняється діяльність, що перешкоджає або може перешкоджати використанню їх за призначенням, а також негативно впливає або може вплинути на природний стан цих земель.

Згідно п. 5 Програми розвитку зеленої зони м. Києва до 2010 року та концепції формування зелених насаджень у центральній частині міста, затвердженою рішенням Київради за №806/3381 від 19.07.2005 року, земельні ділянки зелених насаджень загального користування, також як і землі природно-заповідного, іншого природно-охоронного призначення та лісового фонду, підлягають комплексній охороні відповідно до законодавства та встановлених режимів їх використання.

Відповідно до п.10.4 ДБН 360-92** розміщення будівель, споруд та комунікацій не допускається на землях природних національних парків та на землях зелених зон міст, якщо запроектовані об'єкти не призначені для відпочинку, спорту та обслуговування приміського лісового господарства.

Згідно з п. 6.1 та п. 4.2 ДСП №173-96 «Державні санітарні правила планування та забудови населених пунктів» будівництво та реконструкція об'єктів житлово-громадського призначення за рахунок території парків та скверів, зелених зон загального користування забороняється.

При цьому, п. 2.1.1 Правил забудови міста Києва, затверджених рішенням Київради №11/2587 від 27.01.2005 року встановлено, що планування, забудова, реконструкція, інше використання територій та окремих земельних ділянок в місті здійснюються відповідно до законодавства та Генерального плану розвитку міста, а також іншої затвердженої містобудівної та проектно-кошторисної документації з дотриманням державних норм, стандартів та правил.

Судом першої інстанції достовірно встановлено, що рішенням Київської міської ради №654/2723 від 29.10.2009 року ОСОБА_4 було виділено у приватну власність земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1, яка за своїм цільовим призначенням належить до рекреаційних земель. Питання про зміну цільового призначення спірної земельної ділянки висновками контролюючих органів не погоджувалося. Рішення про внесення змін до Програми розвитку зеленої зони м. Києва до 2010 року та концепції формування зелених насаджень в центральній частині міста, затвердженої рішенням Київської міської ради №806/3381 від 19.07.2005 року, в установленому законом порядку не приймалося.

Статтею 20 ЗК України встановлено, що порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для: а) визнання недійсними рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам; б) визнання недійсними угод щодо земельних ділянок.

Згідно з частиною 10 статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», акти органів місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або Законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Згідно частини 1 статті 21 Цивільного кодексу України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

За наведених обставин колегія суддів погоджується з висновками суду 1- інстанції про наявність правових підстав для визнання незаконним та скасування рішення Київської міської ради «Про передачу громадянину ОСОБА_4 у приватну власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1» за №№654/2723 від 29.10.2009 року.

Частинами першою та другою статті 116 ЗК України визначено, що громадяни і юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом (частина перша статті 126 ЗК України).

Таким чином, державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки.

Оскільки підставою для видачі державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, зареєстрований 22.12.2009 року Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) за №07-7-05119 та державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2, зареєстрований 22.06.2010 року Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради за № 07-7-05585, стало рішення Київської міської ради за №654/2723 від 29.10.2009 року, яке за своєю суттю є незаконним, то суд першої інстанції правомірно визнав дані акти недійсними.

Отже, в частині задоволення позовних вимог про визнання незаконним і скасування рішення міської ради та визнання недійсними, виданого на ім'я ОСОБА_4 та ОСОБА_3 державних актів на право власності на земельну ділянку судове рішення слід залишити без змін.

При цьому колегія суддів не примає до уваги доводи апеляційної скарги про те, що позивач пропустив строки позовної давності для звернення до суду, оскільки довідався про порушення рішенням Київської міської ради №654/2723 від 17.09.2009 року інтересів держави 23 жовтня 2009 року- з моменту отримання зазначеного рішення, колегія суддів вважає необґрунтованими, з огляду на таке.

Статтею 257 ЦК України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Факт отримання Прокуратурою міста Києва оскаржуваного рішення 23 жовтня 2009 року не може свідчити про те, що саме з цієї дати починається перебіг строку позовної давності, оскільки встановити наявність чи відсутність порушення законодавства у сфері земельних ресурсів можливо за результатами проведення комплексної перевірки.

Перевірку ж стану дотримання законодавства у сфері земельних ресурсів, за результатами якої було виявлено порушення інтересів держави зі сторони Київської міської ради, Прокуратурою міста Києва було проведено в листопаді 2010 року внаслідок чого відбулось звернення прокурора у грудні 2010 року до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом про визнання протиправним та скасування рішення Київської міської ради «Про передачу земельних ділянок ТОВ «Мегатранс» для будівництва, експлуатації та обслуговування об'єктів рекреаційного призначення (з комплексним інженерно-транспортним облаштуванням та благоустроєм території) та для житлової забудови на АДРЕСА_2» за №214/2283 від 17.09.2009 року

До Голосіївського районного суду міста Києва з даним позовом заступник прокурора міста Києва звернувся 21.02.2013 року, тобто в межах встановленого законом строку.

Не заслуговують на увагу і посилання в апеляційній скарзі на рішення Київської міської ради від 17.09.2009 року №58/2127 «Про затвердження містобудівних обгрунтувань», оскільки Пояснювальна записка проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки, погодження вказаного проекту виконані саме на підставі рішення Київської міської ради від 29.10.2009 року № 654/2723.

Разом з тим, вирішуючи спір в частині вимог щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки та відновлення становища, яке існувало до порушення шляхом визнання права власності за територіальною громадою міста Києва в особі Київської міської ради, судом першої інстанції не враховано, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55 , 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту не заборонений законом, зокрема таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Київська міська рада не була стороною договору купівлі-продажу, а спірна земельна ділянка, яка була предметом оспорюваного правочину, вибула з володіння Київської міської ради у зв'язку з порушенням вимог діючого законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Стаття 216 ЦК України визначає особливі правові наслідки недійсності правочину. Зокрема кожна зі сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Проте суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги про визнання недійним договору купівлі-продажу земельної ділянки, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, та щодо повернення земельної ділянки у власність територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради, не врахував, що реституція, як спосіб захисту цивільного права (ч. 1 ст. 216 ЦК України), застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним.

Норма ч. 1 ст. 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до набувача з використанням правового механізму, установленого статями 215, 216 ЦК України. Такий спосіб захисту можливий лише шляхом подання віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені ст. 388 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно.

Отже, за таких обставин належним способом захисту порушеного права власності є витребування майна від нинішнього його володільця шляхом пред'явлення віндикаційного позову.

З урахуванням наведеного, обраний прокурором спосіб захисту не відповідає вимогам закону.

Аналогічна правова позиція висловлена й у Постановах Верховного Суду України від 19 листопада 2014 року № 6-170цс14, від 25 червня 2014 року № 6-67цс14 та від 13 травня 2015 року № 6-67цс15.

У відповідності з вимогами ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, тощо.

Враховуючи зазначене апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки та відновлення становища, яке існувало до порушення шляхом визнання права власності на спірну земельну ділянку за територіальною громадою міста Києва в особі Київської міської ради підлягає скасуванню, з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні позову.

В решті оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст.303, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Заочне рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 23 травня 2014 року в частині задоволення позовних вимог Заступника прокурора міста Києва до Київської міської ради, ОСОБА_4, ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу, посвідченого 11 лютого 2010 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_5 та зареєстрованого в реєстрі за № 937, недійсним та відновлення становища, яке існувало до порушення шляхом визнання права власності на спірну земельну ділянку за територіальною громадою міста Києва в особі Київської міської ради - скасувати.

Ухвали в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову.

В решті оскаржуване рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: