РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«24» вересня 2015 року м. Запоріжжя

Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді Апаллонової Ю.В.

при секретарі Кудряшовій Ю.І.

за участю представника позивача: Гесня Н.В.

відповідача: ОСОБА_2, представника відповідача:ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Орджонікідзевського районного суду в м. Запоріжжя цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ТОВ «ОТП Факторинг Україна», АТ «ОТП Банк» про визнання кредитного договору недійсним,

УСТАНОВИВ:

13.10.2014 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором , який у процесі судового розгляду було уточнено (а.с 77) шляхом подання уточненої позовної заяви про збільшення позовних вимог.

В обґрунтування позовних вимог зазначило, що 04.06.2008 р. між ЗАТ «ОТП Банк» (правонаступником якого є АТ «ОТП Банк», та у відповідності до ст. 512-514 ЦК України правонаступником якого є ТОВ «ОТП Факторинг Україна») та ОСОБА_2 було укладено Кредитний договір №СМ- SМЕ-204/258/2008 .

Згідно з умовами кредитного договору та кредитних заявок Банк здійснив видачу кредитних коштів ОСОБА_2 в сумі 250 000,00 доларів США. Призначення кредиту - Придбання Нерухомого майна.

Кредит у іноземній валюті видавався на підставі генеральної банківської ліцензії №191 від 8.11.2006 та дозволу до неї №191-1 від 08.11.2006 р., що були видані ЗАТ «ОТП Банк», з урахуванням ст. 92 ЦК України, ст.ст. 44, 47, 49 Закону України «Про банки та банківську діяльність» вимог п.п, 2, 4 ст. 5 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Відповідно до п. 1.1 Частини № 2 Кредитного договору Банк надає Позичальнику кредит, що означений у Частині № 1 цього Договору (250 000,00 доларів США), а Позичальник приймає Кредит, зобов'язується належним чином використати та повернути Банку суму отриманого Кредиту, а також сплатити відповідну плату за користування Кредитом та виконати всі інші зобов'язання, як це вказано у цьому Договорі.

Однак, в супереч умовам Кредитного договору, вищевказані зобов'язання Позичальником щодо повернення Кредиту та сплати відсотків за користування кредитними коштами не виконуються.

У зв'язку з невиконанням Позичальником умов Кредитного договору щодо повернення суми кредиту та сплати відсотків, Банком на підставі п. 1.9 частини № 2 Кредитного договору, ОСОБА_2 направлено досудову вимогу № 10.10.2014 від 10.10.2014 р. про погашення заборгованості за кредитним договором протягом 30-ти календарних днів, але вказана досудова вимога ОСОБА_2 виконана не була, сума заборгованості не погашена.

В якості забезпечення укладеного Кредитного договору 04.06.2008 р. ЗАТ «ОТП Банк» був укладений Договір поруки №SR-SML-204/258/2008 з ОСОБА_4, згідно з яким ОСОБА_6 зобов'язалася відповідати перед Банком за повне та своєчасне виконання Позичальником Боргових зобов'язань по Кредитному договору у повному обсязі таких зобов'язань, з також у випадку збільшення процентної ставки у розмірі і в порядку передбаченими в кредитному договорі.

Відповідно до п. 1.2 вказаного договору поруки, Поручитель та Боржник відповідають як солідарні боржники, а це означає, що Кредитор (Банк) може звернутись з вимогою про виконання Боргових зобов'язань як до Боржника, так і до Поручителя, чи до всіх одночасно.

У зв'язку із зазначеним, позивач остаточно просив суд стягнути з відповідачів солідарно заборгованість за кредитним договором № CM-SME204/258/2008 від 04 червня 2008 року у розмірі 6616306,08 грн., яка складається із 222994,80 доларів США , що за офіційним курсом НБУ складає 5195042,96 грн. - заборгованість за тілом кредиту, 61006,83 долара США , що за офіційним курсом НБУ складає 1421263,12 грн. - заборгованість за пенею за рік з 19.03.2014 року по 19.03.2015 року та витрати по сплаті судового збору у розмірі 3654 грн.

Окрім того, 17.03.2015 року до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя надійшов зустрічний позов від ОСОБА_2 до ТОВ «ОТП Факторинг Україна», АТ «ОТП Банк» про визнання кредитного договору недійсним.

У позові зазначалось, що згідно Додатку № 1 до Кредитного договору від 04.06.2008 р. вказаного ОСОБА_2 повинен сплатити банку грошову суму за розрахунково-касове обслуговування у розмірі 6 250, 00 доларів США. Окрім того, пунктом 2 Кредитного Договору визначено, що позичальник повинен сплатити комісію за дострокове виконання боргових зобов'язань у розмірі 1% від суми часткового або повного дострокового повернення суми Кредиту.Відтак, вищезазначені умови Кредитного договору від 04.06.2008 р. є нікчемними та такими, що порушують умови діючого законодавства. Крім того, позивачем за первісним позовом не надано повного (детального) розрахунку до заявленого позову з зазначенням періодів виникнення заборгованості, сум, які вносилися позичальником на погашення кредитних зобов'язань з відхиленням від графіку погашення кредиту тощо, тоді як Позивач виконував обов'язки за договором, та, якщо і має заборгованість, то вона є значно меншою ніж заявлено у позові. Більш того, ОСОБА_2 здійснювались чисельні оплати по кредиту.

До того ж, позивач вважає п. 4.1.1. кредитного договору недійсним, оскільки зміст останнього є несправедливим і суперечить нормам закону та засадам суспільства, оскільки сума пені значно перевищує саму суму заборгованості за кредитом та відсотками.

Крім того, постановою Національного банку України від 10.05.2007 року № 168 затверджено Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту.Правилами на банки покладено наступні обов'язки: під час укладення кредитного договору про надання кредиту в іноземній валюті попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за кредитним договором несе споживач. Надати інформацію щодо методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, пов'язаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобов'язання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним (пункти 2.1 - 2.4, 3.1 - 3.8 Правил), що не зроблено відповідачем.

Окрім того, пунктом 1.3.2 Частини №2 Кредитного Договору на ОСОБА_2 покладено обов'язок укладення за власний рахунок договору страхування предмету застави, проте лише в тій страховій компанії, яка буде рекомендована Банком, а спірні положення Кредитного договору є порушенням законодавства про страхування.

До того ж, умовами Кредитного Договору від 04 червня 008 р. встановлено жорсткі обов'язки ОСОБА_2 щодо дотримання строків розрахунків і детально розписано види відповідальності за їх порушення, тоді як обов'язки Банку та порядок його відповідальності викладено у вигляді загальних бланкетних положень.

Згідно частини 1 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

ОСОБА_2 вважає, що умови Кредитного договору від 04.06.2008 р., укладеного між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2, є несправедливими в цілому, суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов'язків на погіршення становища споживача, що є підставою для визнання такого договору недійсним, просив суд визнати недійсним кредитний договір № SM-SME204/258/2008 від 04.06.2008 р. укладений між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2(а.с.61-67).

Ухвалою суду від 18.03.2015 року прийнято зустрічний позов ОСОБА_2 до ТОВ «ОТП Факторинг Україна», АТ «ОТП Банк» про визнання кредитного договору недійсним (а.с.77).

У судовому засіданні представник позивача Гесня Н.В. позовні вимоги підтримує у повному обсязі, зазначаючи, що відповідач тривалий час виконував умови договору, співпрацював з Банком, але у зв'язку із фінансовою кризою перестав виконувати свої зобов'язання. Останній платіж було зроблено відповідачем 15.05.2014 року, а 13.10.2014 року Банк звернувся до суду із позовом у зв'язку із тим, що мировим шляхом владнати вирішення спору не вдалося, просить задовольнити вимоги у повному обсязі. Крім того, зазначив, що позивач просить стягнути заборгованість у гривні і у суму боргу увійшли тіло кредиту та пеня за 1 рік. Щодо зустрічного позову то просить у його задоволенні відмовити, оскільки сторони є вільними в укладенні договору, з моменту укладення кредитного договору, позивач виконував всі його умови. Таким чином, позивач прийняв на себе всі зобов'язання та виконував їх у повному обсязі і ним визнано всі умови договору, тим більше, до моменту подання даної позовної заяви з його боку будь-яких вимог до банку чи яких-небудь пропозицій змінити умови договору в будь-якій частині не надходило. Оскільки сторони за кредитним договором домовилися щодо особливого порядку договорів страхування, посилання позивача на незаконність цього порядку є необґрунтованою. Позивачем не наведено належних та допустимих доказів того, що кредитний договір суперечить Закону України «Про захист прав споживачів», в свою чергу, відповідачем за зустрічним позовом доведено, що позивач уклав кредитний договір на власний розсуд, цілком погодившись з його істотними умовами - відсотковою ставкою, порядком його погашення, його сукупною ціною, а також отримав вказану інформацію ще до укладення кредиту. Крім того, під час розгляду справи відповідачі просили надати строк для укладення мирової угоди, проте борг на цей час не повернено.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_2 первісний позов не визнав, зустрічний позов підтримав у повному обсязі. Не оспорюючи факт укладення кредитного договору, отримання грошових коштів, вільного волевиявлення під час укладення кредитного договору, добровільного тривалого виконання умов договору, позивач позов підтримав у повному обсязі з підстав викладених у позові та просить його задовольнити. Крім того, зазначав, що у зв'язку із фінансовою кризою та наявністю особистих проблем не має матеріальної можливості належним чином виконувати умови договору.

Відповідач за первісним позовом ОСОБА_4 та відповідач за зустрічним позовом АТ «ОТП Банк» у судове засідання не з'явилися, хоча про час та місце судового розгляду справи був повідомлені належним чином, у відповідно до ст. 74 ЦПК України. Причини неявки суду не повідомили. Заяв або клопотань, які б перешкоджали розгляду справи від них не надходило.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ч.2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі.

Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.

Згідно ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за заявою фізичних або юридичних осіб, у межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами й іншими особами, що беруть участь у справі.

Судом встановлено та матеріалами справи доведено, що 04.06.2008 р. між ЗАТ «ОТП Банк» (правонаступником якого є АТ «ОТП Банк», та у відповідності до ст. 512-514 ЦК України правонаступником якого є ТОВ «ОТП Факторинг Україна» Україна») та ОСОБА_2 було укладено Кредитний договір №СМ- SМЕ-204/258/2008 .

Згідно з умовами кредитного договору та кредитних заявок Банк здійснив видачу кредитних коштів ОСОБА_2 в сумі 250 000,00 доларів США. Призначення кредиту - Придбання Нерухомого майна.

Кредит у іноземній валюті видавався на підставі генеральної банківської ліцензії №191 від 8.11.2006 та дозволу до неї №191-1 від 08.11.2006 р., що були видані ЗАТ «ОТП Банк», з урахуванням ст. 92 ЦК України, ст.ст. 44, 47, 49 Закону України «Про банки та банківську діяльність» вимог п.п, 2, 4 ст. 5 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Відповідно до п. 1.1 Частини № 2 Кредитного договору Банк надає Позичальнику кредит, що означений у Частині № 1 цього Договору (250 000,00 доларів США), а Позичальник приймає Кредит, зобов'язується належним чином використати та повернути Банку суму отриманого Кредиту, а також сплатити відповідну плату за користування Кредитом та виконати всі інші зобов'язання, як це вказано у цьому Договорі.

Згідно п. 3 частини № 1 Кредитного договору було встановлено плаваючу процентну ставку, яка складається з фіксованого відсотку в розмірі 5,99% та FIDR (процентної ставки по строкових депозитах фізичних осіб у валюті, тотожній Валюті Кредиту, що розміщені в Банку на строк в 366 днів, з виплатою процентів після закінчення строку дії депозитного договору.)

Відповідно до п. 4 частини № 1 Кредитного договору повернення кредиту та сплати процентів здійснюється шляхом сплати Позичальником Платежів, що зменшуються.

Датою остаточного повернення кредиту є 03.06.2023 р.

Відповідно до п. 1.5 (з підпунктами) Кредитного договору, повернення відповідної частини кредиту здійснюється Позичальником щомісяця у розмірі та строк, визначені у Графіку Платежів, шляхом внесення готівки в касу Банку або безготівковим перерахуванням на Поточний рахунок. Нараховані в порядку передбаченому цим Договором проценти сплачуються позичальником одночасно з погашенням відповідної частини Кредиту та в строк передбачений в Графіку Платежів.

Відповідно до п. 4.1.1 Кредитного договору, за порушення прийнятих на себе зобов'язань стосовно повернення кредитних коштів, сплати процентів за користування кредитними коштами у зазначені цим договором строки, Позичальник зобов'язаний заплатити Банку пеню в розмірі 1% від суми несвоєчасно виконаних Боргових зобов'язань за кожний день прострочки. Зазначена пеня сплачується додатково до прострочених сум.

Однак, в супереч умовам Кредитного договору, вищевказані зобов'язання Позичальником щодо повернення Кредиту та сплати відсотків за користування кредитними коштами не виконуються.

У зв'язку з невиконанням Позичальником умов Кредитного договору щодо повернення суми кредиту та сплати відсотків, Банком на підставі п. 1.9 частини № 2 Кредитного договору, ОСОБА_2 направлено досудову вимогу № 10.10.2014 від 10.10.2014 р. про погашення заборгованості за кредитним договором протягом 30-ти календарних днів, але вказана досудова вимога ОСОБА_2 виконана не була, сума заборгованості не погашена.

Так, згідно розрахунку заборгованості, заборгованість за кредитним договором станом на 19.03.2015 р. складає: за кредитним договором № CM-SME204/258/2008 від 04 червня 2008 року у розмірі 6616306,08 грн., яка складається із 222994,80 доларів США , що за офіційним курсом НБУ складає 5195042,96 грн - заборгованість за тілом кредиту, 61006,83 долара США , що за офіційним курсом НБУ складає 1421263,12 грн. - заборгованість за пенею за рік з 19.03.2014 року по 19.03.2015 року та витрати по сплаті судового збору у розмірі 3654 грн.(а.с.78)

В якості забезпечення укладеного Кредитного договору 04.06.2008 р. ЗАТ «ОТП Банк» був укладений Договір поруки №SR-SML-204/258/2008 з ОСОБА_4, згідно з яким ОСОБА_6 зобов'язалася відповідати перед Банком за повне та своєчасне виконання Позичальником Боргових зобов'язань по Кредитному договору у повному обсязі таких зобов'язань, з також у випадку збільшення процентної ставки у розмірі і в порядку передбаченими в кредитному договорі.

Відповідно до п. 1.2 вказаного договору поруки, Поручитель та Боржник відповідають як солідарні боржники, отже, Кредитор (Банк) може звернутись з вимогою про виконання Боргових зобов'язань як до Боржника, так і до Поручителя, чи до всіх одночасно.

У відповідності зі ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідносини, в яких одна сторона зобов'язана вчинити на користь другої сторони певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Стаття 526 ЦК України зазначає, що зобов'язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог ЦК України.

Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Стаття 1049 ЦК України зазначає, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилися, та сплати процентів.

Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки.

Згідно ч. 1 ст. 624 ЦК України, якщо за порушення зобов'язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків.

Відповідно до ч. 1,2 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.

Згідно ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ст. 554 Цивільного кодексу України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

Згідно ст. 543 Цивільного кодексу України у разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Солідарні боржники залишаються зобов'язаними доти, доки їхній обов'язок не буде виконаний у повному обсязі.

Таким чином, відповідач взяті на себе зобов'язання за кредитним договором не виконано, внаслідок чого утворилась заборгованість, а тому сума заборгованості підлягає солідарному стягненню з боржника і поручителя, отже позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» Україна» про стягнення заборгованості законні, обґрунтовані та підлягають задоволенню в повному обсязі.

Крім того, в силу ст. 88 ЦПК України на користь позивача з відповідачів слід стягнути понесені позивачем документально підтверджені судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 3654 грн. у рівних частках з кожного по 1872 грн.

Доводи ОСОБА_2 про неприпустимість надання йому кредитних коштів в іноземній валюті спростовуються положеннями ст.ст. 192, 533,1054 ЦК України, ст.ст. 32, 44 Закону України „Про банки і банківську діяльність", ст.ст. 1,4, 34 Закону України „Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", ст.ст. 1,3,5 Декрету Кабінету Міністрів України „Про систему валютного регулювання і валютного контролю", відповідно до яких банки та інші фінансові установи, які у встановленому порядку отримали генеральну ліцензію НБУ на здійснення валютних операцій, мають достатні юридичні підстави та законне право для надання резидентам України кредитів в іноземній валюті.

Згідно з п.6 ч.1 ст. 6 Закону України від 12.07.2001 року „Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" договір про надання фінансових послуг повинен містити розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний закон не встановлює обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до ч.2 ст. 192 та ч.3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, в тому числі при здійсненні розрахунків на території України за зобов"язаннями, допускається у випадках, в порядку та на умовах, встановлених законом. Законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю, є Декрет Кабінету міністрів України „Про систему валютного регулювання і валютного контролю".

Як передбачено ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст. 2 Закону України „Про банки і банківську діяльність" кошти - це гроші у національній або іноземній валюті.

Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.

Відповідно до ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України „Про систему валютного регулювання і валютного контролю" операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральної ліцензії) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п.2 ст. 5 вказаного Декрету.

Вимога щодо необхідності отримання індивідуальної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями встановлена в п."в" ч.4 ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України„Про систему валютного регулювання і валютного контролю", якщо терміни і суми кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Однак сьогодні такі терміни і суми кредитів в іноземній валюті законодавцем не визначено.

Згідно з п.1.5 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 14.10.2004 року № 483 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 09.11.2004 року за № 1429/10028, використання іноземної валюти як засобу платежу без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк України видав йому ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог п.1 розділу П Закону України від 15.02.2011 року № 3024-VІ „Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій).

Таким чином, розглядаючи справу, суд виходить з того, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору. Тобто, АТ «ОТП Банк» мав права на укладення зазначеного договору про надання споживчого кредиту в іноземній валюті.

Твердження відповідача щодо неможливості ТОВ «ОТП Факторинг Україна» Україна» вимагати оплату кредиту у валюті також є неспроможними, оскільки у позові позивач просить стягнути з відповідачів суму боргу у гривневому еквіваленті на час подання позову по курсу НБУ.

29.04.2010 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» Україна» () та Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» () у відповідності до ст. ст. 512, 514, Цивільного кодексу України було укладено договір купівлі - продажу кредитного портфелю № б/н.

Згідно з вищевказаним договором Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» відступило, а Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» Україна» прийняло за кредитним договором №СМ- SМЕ-204/258/2008 від 04.06.2008 р. та договором поруки №SR-SML-204/258/2008 від 04.06.2008 р. право вимоги в обсязі і на умовах, що існують на момент набрання чинності цим Договором.

Відповідно до ст. 512 Цивільного кодексу України «Кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги)», згідно з ст. 514 вказаного кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора . зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав.

Таким чином, до Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» Україна» перейшли всі права Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» щодо права вимоги до Боржника за вищевказаними кредитним договором та договором поруки.

Посилання на неправильність нарахування заборгованості, необґрунтовані, спростовуються матеріалами справи та умовами кредитного договору. Крім того, вказаний розрахунок відповідачами не спростований, контррозрахунку відповідачі суду не надали, клопотання про призначення в порядку ст.134,143 ЦПК судової бухгалтерської експертизи не заявляли.

При цьому суд враховує, що наданий розрахунок містить в собі дату останнього платежу за договором - 15.05.2014 року у сумі 97,75 грн. за тілом кредиту, зазначено що відсотки за договором погашені у повному обсязі, пеня розрахована за 1 рік з 19.03.2014 по 19.03.2015 року. При цьому розмір пені не перевищує суму боргу, як про те зазначає відповідач, оскільки пеня становить 1/3 частину від суми боргу за тілом.

Отже в порядку ст. 58 ЦПК України зазначений розрахунок суд визнає належним письмовим доказом, враховуючи, що будь-яких доказів на його спростування відповідачі не надавали.

Крім того, враховуючи зазначене, позов заявлено у межах строку позовної давності: останній платіж 15.05.2014 року- позов до суду подано 13.10.2014 року, пеня обрахована за один рік до звернення до суду, а відтак, суд не знаходить підстав для застосування строку позовної давності, як про те просить відповідач ОСОБА_2

Щодо зустрічного позову ОСОБА_2 про визнання кредитного договору недійсним, то суд вважає, що він задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Статтями 10, 11, 60 ЦПК України чітко визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є зокрема, свобода договору, яка полягає у визнанні за суб'єктом цивільного права можливості укладати договори (або утримуватись від укладення договорів) і визначати їх зміст на власний розсуд відповідно до досягнутої з контрагентом домовленості.

Принцип свободи договору передбачає, як це закріплено у ст. 627 ЦК України, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі у контрагентів та визначенні умов договору тощо.

Відповідно до ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах.

Згідно ч. 1, 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

П. 4 ч. 1 ст. 21 Закону України "Про захист прав споживачів" визначає, що крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач.

Згідно ст. 526 ЦК України, зобов'язання повинне виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК.

Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, певних змістом зобов'язання (неналежне виконання)

Згідно ст. 611 ЦК України, при порушенні зобов'язання наступають правові наслідки, установлені договором або законом.

Відповідно до ст. 55 Закону України "Про банки і банківську діяльність" відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно - правовими актив Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Договір поруки вважається укладеним з моменту досягнення згоди по всім істотним умовам договору.

Кредитний договір є консенсуальним, оплатним та двостороннім. Кредитний договір вважається укладеним з моменту досягнення згоди по всім істотним умовам договору.

Отже, вказаний договір - кредитний договір, є укладеними, про що свідчать підписи кожної із сторін і є обов'язковим до виконання сторонами відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, згідно вимог якої зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу), інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Стаття 629 ЦК України встановлює, що договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Загальними вимогами для чинності правочину згідно ст. 203 ЦК України є зміст правочину, який не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Так, сторони за вказаними договорами на дату укладення Договорів, які є предметом спору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, що не заперечується ними.

Зовнішнє волевиявлення відповідало їх внутрішній волі, умови договору є їм зрозумілими, що підтверджується змістом договорів, відповідно до яких, ці договори сторонами прочитані, відповідають їх намірам та досягнутим домовленостям, що засвідчується власними підписами сторін.

При оформлені кредитного договору, позивач був ознайомлений, про що свідчить його підпис у договорах і наведені обставини також не спростовано у судовому засіданні

Отже, позивач до підписання договорів, мав можливість ознайомитися з їх умовами та не погодитись чи відмовитись від укладання договорів, проте договори були підписані, та кредитний договір виконувався сторонами, а саме позивач сплачував платежі відповідно графіку, про що ОСОБА_2 підтвердив у судовому засіданні.

Позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що він після підписання договору оспорював або намагався змінити умови договору, розірвати відразу після його укладення, навпаки позивач сплачували кошти на умовах договору, що свідчить про прийнятність для них умов спірних пунктів кредитного договору на момент укладення.

На думку суду кредитний договір від 04.06.2008 року не суперечить загальним принципам цивільного права, положенням законів, галузевих законодавчих актів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України.

Відповідно до Постанови Пленуму ВССУ №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012р. при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (ст.ст. 215, 1048- 1052, 1054- 1055), ст.ст. 18- 19 ЗУ «Про захист прав споживачів».

Також відповідно до Узагальнення ВСУ «Про практику розгляду цивільних справ, які виникають з кредитних правовідносин» від 07.10.2010р. при вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги законодавства, що стосуються їх чинності. Вони встановлені ЦК України (ст.ст. 1048-1052,1054), та ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Як вбачається зі змісту Договору усі істотні умови були виконані.

Відповідно до п.5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором. Несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором.

Як встановлено ч.1 ст. 638 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно актів цивільного законодавства.

Даний Кредитний договір містить суму кредиту, розмір відсоткової ставки, розмір щомісячного платежу та строк повернення грошових коштів, саме ці умови є істотними для договору даного виду згідно норм чинного законодавства (ст.ст.1046-1048, 1054 ЦК України).

При укладені Кредитного договору Позивачу були відомі всі умови Кредитного договору та не існувало ніяких інших умов, які б примусили Позивача підписати кредитний договір на вкрай невигідних для нього умовах.

Посилання позивача на не ознайомлення його перед укладенням кредитного договору з правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту не може свідчити про те, що він не був ознайомлений з умовами кредитного договору та не дає підстав для визнання оспорюваних правочинів недійсними, оскільки спростовується дослідженими в суді матеріалами справи.

Крім того, слід зазначити, що застосування положень Закону України «Про захист прав споживачів» можливе щодо спорів, які виникають з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо предметом і підставою позову є питання надання інформації споживачеві про умови отримання кредиту, типи процентної ставки, валютні ризики, процедура виконання договору тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають кредитні правовідносини, тому до спорів щодо виконання цього договору зазначений закон не може застосовуватись, а застосуванню підлягає спеціальне законодавство, що регулює кредитні правовідносини, які регулюються Цивільним кодексом України.

Отже, судом встановлено, що на момент вчинення правочину, тобто укладення кредитного договору, волевиявлення позивача було вільним і відповідало його внутрішній волі, укладений кредитний договір був спрямований на реальне настання правових наслідків, що були ним обумовлені, тобто відповідач надав, а позивач прийняв кредит і зобов'язався повернути його відповідачу у встановлені кредитним договором розмірі і строки.

Доводи про те, що банк порушив вимоги ст. 18 Закону України „Про захист прав споживачів", оскільки кредитний договір є несправедливим, порушує принцип добросовісності та розумності, був укладений в інтересах Банку, а не в інтересах позичальника, не заслуговує на увагу, оскільки підписання позивачем кредитного договору, а також той факт, що позивач ОСОБА_2 виконував умови договору щодо повернення кредитних коштів, свідчать про те, що кредитний договір укладений саме в інтересах ОСОБА_2 і відповідав його інтересам.

Доводи позову є власним тлумаченням позивачем норм чинного законодавства та обставин справи, в зв'язку з чим суд вважає їх необґрунтованими, оскільки вони не підтверджені належними та допустимими доказами.

Посилання на те, що позивач є юридично неграмотним, а на момент укладення договору йому не були роз'ясненні і не були зрозумілі повною мірою його умови, з огляду на положення ст.68 Конституції України згідно з яким, незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності, є неспроможними

З огляду на наведене вище, суд не вбачає зі сторони АТ «ОТП Банк» порушень законодавства про захист прав споживачів щодо Позивача під час укладення оспорюваного кредитного договору.

Щодо укладення договорів страхування в акредитованих компаніях Банку то слід зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України "Про іпотеку" іпотекодавець зобов'язаний застрахувати предмет іпотеки на його повну вартість від ризиків випадкового знищення, випадкового пошкодження та псування, якщо іпотечним договором цей обов'язок не покладено на іпотекодержателя.

Згідно п. 35 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про страхування" страхування предмета іпотеки від ризиків випадкового знищення, випадкового пошкодження або псування є видом обов'язкового страхування.

Оскільки сторони за кредитним договором домовилися щодо особливого порядку договорів страхування, посилання позивача на незаконність цього порядку є необґрунтованою, в світлі того також, що ці умови виконувалися позивачем.

Заявляючи позовні вимоги позивач послався на ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів" зазначивши те, що укладений сторонами договір порушує права позивача, оскільки містить несправедливі умови п.п. 4.1. а саме розмір пені 1% від суми несвоєчасно виконаних зобов'язань за кожен день прострочки .

Позивач не довів, що зміст кредитного договору суперечить ст.ст. 18,19 Закону України «Про захист прав споживачів», а відтак відсутні підстави для визнання такої умови недійсною з підстав, передбачених ч. 1 ст.203 ЦК України. Доказів того, що права позивача на отримання повної та достовірної інформації щодо умов договору та порядку сплати кредиту були порушені суду не було подано.

Тому з урахуванням того, що сторонами на власний розсуд шляхом вільного волевиявлення визначено умови договору, зокрема щодо розміру пені за порушення умов договору, а на час укладання кредитного договору позивач був ознайомлений з інформацією про умови кредитування відповідно до ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» суд доходить до висновку про те, що відсутні підстави для визнання такої умов договору дискримінаційною або ж несправедливою.

Щодо доводів про встановлення відповідачем плати за розрахунково-касове обслуговування у розмірі 6250 доларів, враховуючи згоду з цими умовами позивачем при підписанні кредитного договору, є безпідставними.

Щодо тверджень позивача про не попередження його про наявність валютних ризиків то слід зазначити, що підписуючи договір про надання кредиту від 04.06.2008 року, ОСОБА_2 був ознайомлений з його умовами та наслідками, погоджувався з ними, зокрема, з умовами надання кредитних ресурсів в іноземній валюті - доларах США.

За вказаних обставин суд не приймає до уваги посилання позивача на несправедливість умов договору щодо виконання зобов'язань в іноземній валюті без врахування ризику позичальника у разі знецінення національної валюти.

Виходячи зі змісту статей 1046, 1054 ЦК України, відповідальність за валютні ризики лежить саме на позичальнику.

Відповідно до п.3 ст. 3 та ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладанні договорів та визначенні умов з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, вимог розумності та справедливості.

Статтею 36 Закону України „Про Національний Банк України" визначено, що офіційний курс гривні до іноземних валют встановлюється Національним Банком України.

Валютні курси, як зазначено у ч.1 ст. 8 Декрету Кабінету Міністрів України „Про систему валютного регулювання та валютного контролю", встановлюються Національним Банком України за погодженням з Кабінетом Міністрів України.

Поряд з цим, згідно Положення про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів, затвердженого Постановою Правління Національного Банку України від 12 листопада 2003 року № 496, офіційний курс гривні до іноземних валют, зокрема, до долару США, установлюється щоденно. Для розрахунку курсу гривні до іноземних валют використовується інформація про котирування іноземних валют за станом на останню дату.

Отже незмінність курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплена , а тому, укладаючи кредитний договір в іноземній валюті, сторони приймали на себе певні ризики на випадок зміни валютного курсу.

При цьому, обставина звернення до суду через 7 років після підписання договору свідчить на користь того, що позивач знав про свої обов'язки і погоджувався з ними і почав вважати їх недобросовісними після утворення заборгованості перед фінансовою установою та звернення до суду із позовом про стягнення заборгованості.

Таким чином, з огляду на викладене, кредитний договір укладений між сторонами не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особи, які вчиняли правочин, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасників правочину були вільним і відповідали його внутрішній волі; правочини вчинялися у формі, встановленій законом; оспорювані пункти договору узгоджувалися сторонами; правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Підсумовуючи вищенаведене та аналізуючи надані сторонами докази, суд вважає, що позивачем не було доведено тих обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог, а відтак суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими та не доведеними, а тому приходить до висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_2

Враховуючи ті обставини,що у задоволенні позову відмовлено відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України витрати за цим позовом слід віднести на рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 3,10, 11, 51-61,88, 209, 212, 214, 215,218 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» » до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором, задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, Ідентифікаційний номер НОМЕР_1, Паспорт: НОМЕР_3, виданий Ленінським РВ УМВС України в Запорізькій обл., 09.07.1996 р., АДРЕСА_1 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 Ідентифікаційний номер НОМЕР_2, Паспорт: НОМЕР_4, виданий Ленінським РВ УМВС України в Запорізькій обл., 02.12.1999 р., АДРЕСА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» Україна» (п/р 3333 в АТ «ОТП Банк» м. Київ, МФО 300528, ) солідарно заборгованість за Кредитним договором № CM-SME-204/258/2008 від 04 червня 2008 року у розмірі 6616306,08 грн. (шість мільйонів шістсот шістнадцять тисяч триста шість грн. 08 коп.) та витрати по сплаті судового збору у рівних частках по 1827 грн. з кожного у загальному розмірі 3654 грн.(три тисячі шістсот п'ятдесят чотири грн.).

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ТОВ «ОТП Факторинг Україна» », АТ «ОТП Банк» про визнання кредитного договору недійсним, залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Запорізької області через суд першої інстанції протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя: Ю.В.Апаллонова