Справа № 22-ц-6474/11 Головуючий у І інстанції Орел А.С.
Категорія 33 22.10.2015
РІШЕННЯ

Іменем України

19 грудня 2011 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді: Воробйової Н.С.,

суддів: Семенцова Ю.В., Ігнатченко Н.В.,

при секретарі: Бобку О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та товариства з обмеженою відповідальністю «Електросервіс» на рішення Славутицького міського суду Київської області від 18 липня 2011 року в справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Електросервіс» до ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,-

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2011 року позивач ТОВ «Електросервіс» звернулося до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що 18 червня 2008 року близько 18 год. 10 хв. в м. Славутичі Київської області на перехресті вул. Дружби народів та вул. Героїв Дніпра відповідач ОСОБА_3, керуючи у стані алкогольного сп'яніння автомобілем НОМЕР_1 , власником якого є ОСОБА_2, порушив вимоги правил дорожнього руху, внаслідок чого допустив наїзд на автомобіль НОМЕР_2, що належить позивачеві. Внаслідок цього автомобіль був пошкоджений і позивачеві завдано матеріальної шкоди. Оскільки відповідач ОСОБА_4В. в порушення вимог правил дорожнього руху передав керування належного йому автомобіля відповідачу ОСОБА_3, який перебував у стані алкогольного спяніння, тому просить стягнути солідарно з відповідачів 19 610, 47 грн. матеріальної шкоди та 822 грн. судових витрат..

Рішенням Славутицького міського суду Київської області від 18 липня 2011 року позов задоволено частково. Стягнути з ОСОБА_2 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Електросервіс» 13 090 грн. 04 коп. завданих збитків, 250 грн. 90 грн. судових витрат, всього 13 340 грн. 94 коп. У задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу. Вважає рішення суду незаконним та просить його скасувати і ухвалити нове рішення, яким частково задовольнити позов та стягнути солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 11 814 грн. матеріальної шкоди.

Не погоджуючись з рішенням суду, товариство з обмеженою відповідальністю «Електросервіс» подало апеляційну скаргу, оскільки вважає суд неправильно застосував норми процесуального права та висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, тому просить скасувати рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог та стягнути солідарно з відповідачів 20 110 грн. 47 коп. матеріальної шкоди.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суду приходить до висновку, що апеляційні скарги підлягають задоволенню частково із наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд серед інших питань вирішує: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення та якими доказами вони підтверджуються; чи є фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

Але судом першої інстанції, вважає колегія суддів, дані вимоги закону у повному обсязі не виконано.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами цивільної справи та справами про адміністративні правопорушення, що 18 червня 2008 року в м. Славутичі Київської області на перехресті вул. Дружби народів та вул. Героїв Дніпра відповідач ОСОБА_3, керуючи у стані алкогольного сп'яніння автомобілем НОМЕР_1 , власником якого є ОСОБА_2, порушив вимоги п.п. 12.1., 13.1., 1.2. ПДР України, внаслідок чого допустив наїзд на автомобіль НОМЕР_2, в результаті чого автомобілі отримали механічні пошкодження.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 61 ЦПК України вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обоязкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок чи постанову суду з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Постановою судді Славутицького міського суду Київської області від 27 червня 2008 року у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, ОСОБА_3 був притягнутий до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП за порушення правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів, і на нього накладено адміністративне стягнення у виді штрафу.

Крім того, постановою судді Славутицького міського суду Київської області від 8 липня 2008 року у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, ОСОБА_3 за керування автомобілем в стані алкогольного сп'яніння був притягнутий до адміністративної відповідальності за ст. 130 ч. 1 КУпАП і на нього накладено адміністративне стягнення у виді штрафу.

Постановою судді Славутицького міського суду Київської області від 8 липня 2008 року у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, ОСОБА_2 за передачу керування автомобілем ОСОБА_3, який перебував у стані алкогольного сп'яніння, був притягнутий до адміністративної відповідальності за ст. 130 ч. 1 КУпАП і на нього накладено адміністративне стягнення у виді штрафу.

Тому висновок суду першої інстанції, що відповідач ОСОБА_2 в порушення вимог п. 2.9 ПДР України передав керування власним автомобілем ОСОБА_3, який не мав при собі посвідчення водія, є помилковим та не ґрунтується на матеріалах справи.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що за завдану позивачеві шкоду має відповідати у повному обсязі відповідач ОСОБА_2, який на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, що посвідчує право власності, володів автомобілем, дією якого завдано пошкоджень автомобілю позивача; відповідач ОСОБА_3, який безпосередньо заподіяв шкоду позивачеві, перед ним не відповідає, оскільки не був правомірним володільцем автомобіля, яким керував, в момент заподіяння шкоди.

Проте з такими висновками суду повністю погодитися неможливо, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі ( право власності, інше речове право, договору підряду, оренди, тощо ) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим обєктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Постановою Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27 березня 1992 року розяснено, що під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав ( договори оренди, довіреності, тощо ).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Відповідно до ч. 1 ст. 1190 ЦК України особи, спільними діями або бездіяльністю яких було завдано шкоди, несуть солідарну відповідальність перед потерпілим.

Пленум Верховного Суду України в ч. 2. п. 3 постанови «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27 березня 1992 року № 6 роз`яснив, що солідарну відповідальність перед потерпілим несуть особи, які спільно заподіяли шкоду, тобто заподіяли неподільну шкоду взаємоповязаними, сукупними діями або діями з єдністю наміру.

В судовому засіданні встановлено, що відповідач ОСОБА_2, який перебував у стані алкогольного спяніння та є власником автомобіля НОМЕР_1, в порушення вимог п.2.9. «г». ПДР України передав керування автомобілем ОСОБА_3, який перебував у стані алкогольного сп'яніння та в порушення вимог п. 2.9. «а» керував вказаним автомобілем, що призвело до ДТП, тобто між діями відповідачів та шкодою, яка була заподіяна позивачу, є причинно - наслідковий зв'язок.

Колегія суддів вважає, що оскільки матеріальну шкоду позивачу - товариству з обмеженою відповідальністю «Електросервіс» - завдано спільними діями відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_2, які повинні нести солідарну відповідальність, тому апеляційні скарги в цій частині підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків в результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування в повному обсязі. Збитками є втрати, яких особа зазнала у звязку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права ( реальні збитки ).

Згідно із ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала, а ч. 2 ст. 1192 ЦК України передбачає розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Як вбачається з матеріалів справи, розмір завданих позивачеві матеріальної шкоди підтверджується висновком автотоварознавчого дослідження, актами виконаних робіт, рахунком-фактурою, платіжними документами, копії яких долучено до справи.

Стягуючи матеріальну шкоду в розмірі 13 090, 04 грн. суд послався лише на: 1) висновком автотоварознавчого дослідження № Т-8796 від 30 червня 2008 року, згідно якого дійсний розмір матеріального збитку, завданого власнику легкового автомобіля НОМЕР_3, що належить ТОВ «Електросервіс», з урахуванням ПДВ, становить 11 814 грн. 75 коп. (а.с.13); 2) акт № ОУ-0000011 здачі - приймання робіт (надання послуг), згідно виписки по особовому рахунку позивача за 28.10.2008 р. оплачено 775,14 грн.; 3) акт виконаних робіт, рахунок-фактуру, згідно виписки по особовому рахунку позивача від 19.06.2008 року оплачено за проведення експертизи 500 грн.

Але з зазначеним розміром матеріальної шкоди не можна погодитися.

Так, суд безпідставно не взяв до уваги акт виконаних робіт № 422, згідно якого вартість робіт складає 3606, 11 грн. та оплачена позивачем ( а.с.23, 25 зворот.). Крім того, суд помилково відніс до матеріальної шкоди витрати за проведення експертного автотоварознавчого дослідження в розмірі 500 грн., оскільки відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 79 ЦПК України витрати, повязані із залученням спеціалістів, та проведенням судових експертиз відносяться до витрат, повязаних з розглядом справи.

Таким чином, загальний розмір завданих позивачеві матеріальних збитків, які підлягають відшкодуванню відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_2В становитиме 16196, 15 грн.( 11 814, 75 грн. + 775, 14 + 3606, 11 грн.).

А тому апеляційні скарги в частині стягнення з відповідачів зазначених ними розмірів матеріальної шкоди, не підлягають задоволенню.

Доводи апелянта ОСОБА_2 про те, що позивач ТОВ «Електросервіс» пропустив десятиденний строк звернення до суду з апеляційною скаргою, а тому слід залишити без розгляду апеляційну скаргу ТОВ «Електросервіс», не заслуговують на увагу, оскільки є безпідставними. Як вбачається з матеріалів справи, рішення суду було проголошено 18 липня 2011 року, а апеляційну скаргу ТОВ «Електросервіс» подало у встановлений ч. 1 ст. 294 ЦПК України десятиденний строк з дня проголошення рішення суду , а саме 27.07.2011 року ( а.с. 97 ).

Враховуючи викладені обставини, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновок суду не відповідає фактичним обставинам справи, а тому відповідно до вимог ст. 309 ЦПК України дане рішення підлягає зміні.

Виходячи із задоволених вимог, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне стягнути з відповідачів на користь позивача судову витрати в розмірі 781 грн. 96 коп. ( 161, 96 грн. судового збору + 500 грн. витрат, повязаних із залученням спеціаліста + 120 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи ).

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та товариства з обмеженою відповідальністю «Електросервіс» задовольнити частково.

Рішення Славутицького міського суду Київської області від 18 липня 2011 року змінити та викласти в наступній редакції.

Позов товариства з обмеженою відповідальністю «Електросервіс» задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Електросервіс» 16 196 грн. 15 коп. матеріальної шкоди та 781 грн. 96 коп. судових витрат , всього 16978 грн. 11 коп.

В іншій частині позову відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішення апеляційного суду.

Головуючий

Судді