Справа №463/1054/15-ц
Провадження №2/463/859/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2015 року Личаківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді - Лакомської Ж. І.

за участі секретаря Коник О.Б.

представника відповідача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про захист порушених прав споживача та визнання окремого положення договору банківського дебетового карткового рахунку недійсним,

встановив:

Позивач ОСОБА_2звернулась до суду з позовом до відповідача ОСОБА_3 акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про захист порушених прав споживача та визнання окремого положення договору банківського дебетового карткового рахунку недійсним.

Позов мотивує тим, що 29 вересня 2014 року між не ю та відповідачем укладено договір дебетового карткового рахунку (що складається із заява про відкриття банківського дебетового карткового рахунку та умов правил надання банківських послуг).В період з 16.12.2014 р. по 28.12.2014 року позивачем здійснено ряд транзакцій - на дебетову картку покладено певну суму коштів та на території ОСОБА_4 знято її за місцевим курсом валют. Згодом за рішенням відповідача було змінено курс валюти, за яким знімались кошти з картки, у зв'язку з чим виникла заборгованість.

Умовами та правилами надання банківських послуг, які є невід'ємною частиною укладеного договору, до основних обов'язків позивача віднесено п.1.1.2.1.9 (або1.1.2.1.11)за умовами якого, у разі виникнення заборгованості держателя по картрахунку в результаті курсової різниці, технічних помилок в роботі техніки та в інших випадках, клієнт зобов'язується погашати заборгованість протягом 30 днів з моменту її виникнення. Як наслідок, у позивача виник несанкціонований овердрафт на суму 362 786,55грн. Позивач положення п.1.1.2.1.9 (або1.1.2.1.11) Умов та правил надання банківських послуг вважає несправедливими, таким, що суперечать нормам чинного законодавства України,оскільки вони фактично передбачають перекладання майнової відповідальності за недоліки в роботі ПАТ «ПриватБанк» на позивача, що свідчить про істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду позивачу.Вважає, що п.1.1.2.1.9 (або1.1.2.1.11) умов суперечить нормам законодавства України та порушує права позивача. Тому просить византи пункт 1.1.2.1.9 (або1.1.2.1.11.) на ступного змісту : у разі виникнення заборгованості Держателя по Картковому рахунку в результаті курсової різниці, технічних помилок у роботі обладнання та в інших випадках клієнт зобов»язується погасити заборгованість протягом 30 днів з моменту її виникнення.» умов та правил надання банківських послуг, що є невід»ємною частиною Догвору банківського Дебетового карткового рахунку, укладеного 24.09.2014 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 - недійсним з моменту укладення договору.

Позивач ОСОБА_2 в судове засідання не з»явилась, 13 жовтян 2015 року на адресу суду надійшло клопотання представника позивача ОСОБА_5 про проведення розгляду справи без участі позивача та його представника.

Представник відповідача ПАТ КБ «Приватбанк» ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги заперечив, вважає їх необґрунтованими. Зокрема вважає, що посилання позивача на ті обставини, що оспорюване положення договору про банківське обслуговування є несправедливим і не заслуговують на увагу, оскільки нею заявлено позов в силу незгоди з прописаним у правочині обов'язком щодо погашення курсової різниці Банку-емітенту (відповідачу), що виникла із номінуванням (купівлею-продажем) позивачем за межами України суми коштів із національної в іноземну валюту за курсом іноземного Банку, в той час як положення Закону України «Про захист прав споживачів»про несправедливі умови договору не застосовуються до вказаних правовідносин відповідно до п.5 ч.4 ст.18 даного Закону. Крім цього вважає необґрунтованою іншу підставу позовних вимог, як укладення договору в частині оспорюваного його положення внаслідок здійснення ними нечесної підприємницької практики. На його думку, виходячи із положень ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів», до спірних відносин, могла б застосовуватися лише ознака нечесної підприємницької практики шляхом ведення ними будь-якої діяльності, що вводить споживача в оману або є агресивною. Однак, вважає, що позивачем не тільки не доведено перед судом обов'язкових складових обману протилежною стороною, а й взагалі не зазначено, яку саме підставу визначенуЗаконом України «Про захист прав споживачів» слід вважати у спірних правовідносинах оманою. Що стосується ведення агресивної політики, то з врахуванням положень п.4 ч.5 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» такою слід вважати вимогу оплати продукції, поставленої продавцем (виконавцем), якщо споживач не давав прямої та недвозначної згоди на її придбання. Проте на його думку, положення договору що надає право Банку вимоги щодо погашення курсової різниці, котра виникла після зняття за межами України із гривневої картки іноземної валюти, не можуть підпадати під ознаки ведення нечесної підприємницької діяльності, оскільки лише дублюють норми спеціального матеріального права, яким чітко врегульовується порядок формування курсової різниці, котра може виникати після домінування користувачем картки суми коштів із національної в іноземну валюту за межами України та купівлею банком-емітентом на міжбанківському валютному ринку України тієї кількості іноземної валюти, що була знятою в банкоматі іноземного Банку клієнтом. А тому просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

Заслухавши пояснення представника відповідача, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності, дослідивши та перевіривши усі обставини справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, суд у задоволенні позовних вимог відмовляє з таких підстав.

Згідно зі ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно зі ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Судом встановлено, що на підставі анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приват Банку (а.с.45), 24.09.2014 року між позивачем ОСОБА_2 та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено Договір про надання банківських послуг з відкриття карткового рахунку та видачі платіжної картки для виплат «Універсальна» з встановленими кредитним лімітом по платіжній карті.

Пунктом 1.1.2.1.11 Умов та Правил надання банківських послуг, які становлять невідємну частину договору, визначено, що у разі виникнення заборгованості держателя по картковому рахунку в результаті курсової різниці, технічних помилок у роботі обладнання та в інших випадках клієнт зобовязується погасити заборгованість протягом 30 днів з моменту її виникнення.

Позивач, вважаючи незаконною вказане положення договору, заявила позовні вимоги про визнання недійсним договору про банківське обслуговування в цій частині у відповідності до ч.1 ст.215 ЦК України.

Згідно зі ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно з ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3, 5 та 6 ст.203 цього Кодексу.

Однією із підстав недійсності правочину в частині п.1.1.2.1.11 Умов та Правил надання банківських послуг позивач посилається на ту обставину, що при укладенні договору про надання банківських послуг її не було ознайомлено під розписку з Умовами та Правилами надання банківських послуг, які і містять в собі оспорювань положення договору, і такі їй вручені не були. Проте, як вбачається із змісту підписаної позивачем анкети-заяви про приєднання від 19.09.2014 року, при укладенні договору про надання банківських послуг позивач погодилась, що подана нею анкета-заява разом, Умовами і Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складають між сторонами угоду про надання банківських послуг. Крім цього в тексті заяви містить відмітка про ознайомлення позивача з Умовами та Правилами надання банківських послуг.

За таких обставин суд приходить до переконання, що на момент укладення договору про надання банківських послуг від 24.09.2014 року сторонами договору було дотримано передбачені ст.207 ЦК України вимоги щодо письмової форми правочину. А відтак підстав для визнання правочину таким, що укладений з порушенням ч.4 ст.203 ЦК України суд не вбачає.

Підставами недійсності правочину виходячи із положень ч.1 ст.215 ЦК України позивач зазначає, невідповідність змісту п.1.1.2.1.11 договору іншим законодавчим актам (тобто з підстав ч.1 ст.203 ЦК України).

Зокрема, вважає, що назване положення договору є несправедливим в розумінні ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», порушує її законні права, як споживача, оскільки фактично передбачає перекладання на нього майнової відповідальності за недоліки в роботі відповідача, а саме в частині понесення додаткових витрат у випадку збою компютерної програми з вини відповідача, а також внаслідок коливань валютного курсу, що на його думку свідчить про істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду позивача.

Однак, такі посилання позивача є необґрунтованими виходячи з наступного.

Дійсно положеннями ч.ч.1 та 2 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

При цьому, ч.5 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Однак, більш ширше ознаки несправедливості умов договору законодавець розкриває у ч.3 ст.18 Закону.

Зокрема, оскільки оскаржувані умови договору стосуються підстав, порядку та строків оплати заборгованості, що може виникати з передбачених підстав, до них підлягає застосуванню ч.13 Закону, яка зазначає, що несправедливими являються умови договору про визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору.

Але, відповідно до абз.5 ч.4 ст.18 даного Закону положення пунктів 8, 11 та 13 частини третьої цієї статті про несправедливі умови договору не застосовуються до: 1) операцій із цінними паперами, фінансовими послугами та іншими товарами або послугами, ціна яких залежить від зміни котировок або індексів на біржах чи ставок на фінансових ринках, які не контролюються продавцем; 2) договорів про купівлю/продаж: іноземної валюти, дорожніх чеків або про міжнародні грошові перекази, номіновані в іноземній валюті.

Таким чином, оскільки предметом договору про надання банківських послуг являється обслуговування банком карткового рахунку позивача, а оспорюваним пунктом договору регулюються правовідносини при виникненні заборгованості держателя при здійсненні операцій з валютою, в тому числі і внаслідок номінування (купівлі-продажу) позивачем за межами України суми коштів із національної в іноземну валюту за курсом іноземного Банку, а відтак суд приходить до переконання про відсутність правових підстав для визнання оспорюваного пункту договору недійсним з підстав, того що такі є несправедливими та суперечать положенням ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Іншою підставою невідповідності змісту п.1.1.2.1.11 договору іншим законодавчим актам (ч.1 ст.203 ЦК України), позивач зазначає що такий правочин укладений в порушення встановленої заборони ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо проведення нечесної підприємницької практики, тобто здійснення відповідачем будь-якої діяльності (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.

Крім цього, визнання недійсним правочину з підстав введення однією із сторін правочину іншу в оману щодо істотних умов договору регулюються положеннями ЦК України.

Зокрема, відповідно до ст.230 ЦК України обман має місце тоді, коли одна сторона навмисно вводить в оману іншу сторону правочину стосовно природи правочину, прав та обов'язків сторін, а також, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або вона замовчує їх існування".

Згідно з п.1 ч.1 ст.230 суд визнає угоду недійсною у випадку, якщо "одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ст.229 цього Кодексу)".

Відповідно до ст.229 ЦК України "істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням".

При цьому, відповідно до п.20 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року «ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення».

Однак позивачем не надано жодного належного доказу на підтвердження введення його в оману. Усі її посилання про наявність в діях відповідача обману ґрунтуються виключно на її поясненнях не підкріплених жодними доказами, частина з яких стосується дій відповідача, які вчинялися уже після укладення договору, а не на час його укладення, що не може братися судом до уваги при перевірці дійсності правочину в частині оспорюваних його положень.

В той же час судом встановлено, що договір про надання банківських послуг, підписаний сторонами, з врахуванням Умов та Правил надання банківських послуг, які становлять невідємну частину договору містить детальний опис послуг, що надаються відповідачем.

Підписавши заяву-анкету про приєднання до умов і правил надання банківських послуг, позивач тим самим підтвердила свою обізнаність з умовами цього Договору та висловив свою згоду з цими умовами.

А відтак в цій частині позовні вимоги про визнання правочину недійсним з підстав ведення відповідачем нечесної підприємницької практики через введення позивача в оману щодо істотних умов договору є недоведеними та безпідставними.

Так само, позивачем не наведено жодних доказів проведення відповідачем агресивної підприємницької практики в розумінні значення, передбаченого ч.4 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів», так як не доведено перед судом, що в діях відповідача при укладенні договору, а зокрема оскаржуваного пункту, були наявні елементи примусу, докучання або неналежного впливу що істотно вплинуло чи могло вплинути на свободу вибору або поведінку позивача, як споживача.

В той же час вважає проявом нечесної підприємницької практики зі сторони Банку незаконне виставлення Банком додаткових вимог щодо погашення курсової різниці, котра виникла після зняття за межами України із гривневої картки іноземної валюти.

Однак, такі обставини виникли уже після укладення самого договору, а відтак жодним чином не могли вплинути на його недійсність в момент укладання.

В той же час, аналізуючи положення п.1.1.2.1.11 договору на відповідність положенням ст.19 Закону України «Про захист прав споживача» суд виходить з наступного.

Пунктом 4 ч.5 ст.19 Закону визначено, що як агресивні забороняються форми підприємницької практики, зокрема, у виді вимоги оплати продукції, поставленої продавцем (виконавцем), якщо споживач не давав прямої та недвозначної згоди на її придбання.

В той же час відповідно до п.1.4 ст.1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», за умовами договору, позивач є держателем електронного платіжного засобу, фізичною особою, яка на законних підставах використовує електронний платіжний засіб для ініціювання переказу коштів з відповідного рахунку в банку або здійснює інші операції із застосуванням зазначеного електронного платіжного засобу.

Пунктом 1.27 ст.1 цього Закону визначено, платіжна картка - електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду картки, що використовується для ініціювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунка банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором.

Статтею 28 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" визначено особливості виконання міжбанківського переказу, ініційованого за допомогою електронного платіжного засобу.

Згідно зі ст.28.2 даного Закону передбачено, що Міжбанківський переказ між банками учасниками міжнародних платіжних систем за операціями із застосуванням електронних платіжних засобів, здійсненими їх держателями за межами України, а також за операціями, здійсненими в межах України держателями електронних платіжних засобів нерезидентами України, проводиться у валюті, визначеній у відповідних договорах із платіжними організаціями міжнародних платіжних систем.

Статтею 28.5 даного Закону передбачено, якщо валюта, в якій проводиться міжбанківський переказ, не збігається з валютою, списаною з рахунка клієнта, емітент може виконати операції з купівлі-продажу необхідної валюти на міжбанківському валютному ринку України в порядку, встановленому Національним Банком України, або провести внутрішньобанківський кліринг.

Відповідно до п.3 розділу IX Міжбанківські перекази за операціями з використанням електронних платіжних засобів Постанови Національного Банку України № 705 від 05.11.2014 року «Про здійснення операцій з використанням електронних платіжних засобів»емітент зобов'язаний у разі виконання користувачем платіжної операції з використанням електронного платіжного засобу у валюті, яка відрізняється від валюти рахунку, здійснювати перерахунок суми за операцією в порядку, визначеному договором.

З наведених правових норм, що є спеціальними нормами матеріального права, що підлягають застосуванню для даного виду правовідносин, визначається порядок формування курсової різниці, яка може виникати після номінування користувачем картки (позивачем) суми коштів із національної в іноземну валюту за межами України та купівлею банком-емітентом (відповідачем) на міжбанківському валютному ринку України тієї кількості іноземної валюти, що була знятою в банкоматі іноземного Банку клієнтом.

Таким чином, оскаржуваний позивачем пункт договору відповідає зазначеним правовим нормам та по своїй суті лише дублює їх, але аж ніяк не суперечить такому. А тому в цій частині позовні вимоги є також необґрунтованими.

З врахуванням наведеного, оскільки інших доказів позивачем в обґрунтування своїх позовних вимог не наведено, а внаслідок представлених в ході судового розгляду доказів, наведені позивачем обставини недійсності договору про надання банківських послуг в частині п.1.1.2.1.11 не знайшли свого підтвердження та були спростовані, а відтак у задоволенні позовних вимог слід відмовити за їх безпідставністю.

Керуючись ст.ст.4, 10, 11, 60, 88, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

вирішив :

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 акціонерного товариства «ПриватБанк» про захист порушених прав споживача та визнання окремого положення договору банківського дебетового карткового рахунку недійсним відмовити за безпідставністю вимог.

Рішення може бути оскаржене в порядку та строки передбачені ст. 294 ЦПК України.

Суддя: Лакомська Ж. І.