Справа № 581/926/15-ц
Провадження № 2/581/348/15
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

26 жовтня 2015 року Липоводолинський районний суд Сумської області у складі:

головуючого судді - Сізова Д.В.,

з участю секретаря - Самілик Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3

про визнання права власності на спадкове майно,

в с т а н о в и в :

25 вересня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом.

Вимоги мотивував тим, що він є єдиним спадкоємцем за заповітом після смерті батька ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у с.Панасівка Липоводолинського району Сумської області, спадщину після якого він вчасно прийняв шляхом звернення з заявою до нотаріальної контори.

Спадкоємцями за законом першої черги на майно померлого була дружина померлого (його мачуха) ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 не встигла прийняти спадщину після його смерті, та є дочка померлого (сестра по батьковій лінії) ОСОБА_2, а також син померлого (брат) ОСОБА_3, які не заперечують проти оформлення ним спадщини після батька.

За відсутності державної реєстрації за ОСОБА_4 права власності на належне йому житло по АДРЕСА_1, позивач позбавлений можливості отримати свідоцтво про право на спадщину на це нерухоме майно, тому просив визнати за ним в порядку спадкування право власності на житло за вказаною адресою.

ОСОБА_1 у судовому засіданні підтримав позовні вимоги.

Відповідачі у судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, від них також маються заяви про розгляд справи за їх відсутності.

Заслухавши пояснення, дослідивши матеріали справи, суд дійшов таких висновків.

Як встановлено судом, із лютого 1954 року ОСОБА_4 та ОСОБА_6 проживали у зареєстрованому шлюбі, від якого мали сина ОСОБА_1, 1954 року нар., ОСОБА_3, 1957 року нар. (а.с.18, 51 зворот).

Відповідно до рішенням зборів бувшого колгоспу «Зоря» у 1960-х роках, ОСОБА_4 було виділено під забудову житлового будинку земельну ділянку по АДРЕСА_1 (а.с.17).

ІНФОРМАЦІЯ_3 померла мати позивача ОСОБА_6 (а.с.7).

03 січня 1971 року ОСОБА_4, 1929 року нар., зареєстрував шлюб із ОСОБА_5., 1935 року нар. (а.с.74), від шлюбу мали дочку ОСОБА_2, 1972 року народження (а.с. 30, 31, 51).

З погосподарських книг Панасівської сільської ради за 1983-1995 роки вбачається, що господарство ОСОБА_4 увесь вказаний період відносилося до суспільної групи господарств - колгоспного двору, главою якого був ОСОБА_4 У домоволодінні у цей період проживали ОСОБА_4, його дружина ОСОБА_5 та їх дочка ОСОБА_7, яка у 1989 році після закінчення десяти класів вибула на навчання до медичного інституту у м. Тернополі (а.с.30-32).

Із погосподарської книги Панасівської сільської ради за 1996-2000 роки вбачається, що господарство продовжувало рахуватись як колгоспний двір, хоча такий статус воно втратило 15 квітня 1991 року з моменту набрання чинності Законом України «Про власність» (а.с.23).

26 вересня 2007 року ОСОБА_4 отримав державний акт на право приватної власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,081 га, у с.Панасівка Липоводолинського району (а.с.10).

Із довідки Панасівської сільської ради Липоводолинського району від 29 липня 2015 року вбачається, що житловий будинок АДРЕСА_1 згідно з записами погосподарських книг значиться за померлим (а.с.16).

08 грудня 2006 року ОСОБА_4 заповів усе своє майно сину ОСОБА_1 Заповіт 08 грудня 2006 року посвідчено секретарем виконкому Панасівської сільської ради Липоводолинського району за реєстровим №117 (а.с.8, 9).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер. До своєї смерті постійно проживав по АДРЕСА_1 разом зі своєю дружиною ОСОБА_5 (а.с.6, 11, 20, 21).

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла мачуха позивача ОСОБА_5 (а.с. 75).

27 липня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини після смерті батька, заведена спадкова справа №46/2015 (а.с.45).

28 серпня 2015 року дочка померлого ОСОБА_2 та 14 вересня 2015 року син померлого ОСОБА_3 подали заяви про відмову від прийняття спадщини після смерті батька (а.с.51).

Відповідно до технічних паспортів, виготовлених органами БТІ у 1989 році та 10 серпня 2015 року, домоволодіння по АДРЕСА_1 складається із житлового будинку літ.«А-І», із прибудовою літ.«а», сараїв літ.«Б», літ.«В», літ.«Г», погребу «п/г», загальною інвентаризаційною вартістю 126926 грн. (а.с.13-15, 36-38, 69).

Згідно зі ст.120 ЦК УРСР, майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності (стаття 112 цього Кодексу).

Колгоспний двір може мати у власності підсобне господарство на присадибній ділянці землі, що знаходиться в його користуванні, жилий будинок, продуктивну худобу, птицю та дрібний сільськогосподарський реманент відповідно до статусу колгоспу.

Крім того, колгоспному двору належать передані в його власність членами двору їх трудові доходи від участі в громадському господарстві колгоспу або інше, передане ними у власність двору майно, а також предмети домашнього вжитку і особистого користування, придбані на спільні кошти.

Відповідно до ст.123 ЦК УРСР, частка члена колгоспного двору в майні двору визначається:

1) при виході його з складу двору без утворення нового двору (виділ);

2) при утворенні з одного двору двох і більше дворів (поділ);

3) при зверненні стягнення при особистих зобов'язаннях члена двору.

Розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.563 ЦК УРСР у разі смерті члена колгоспного двору спадкоємство в майні двору не відкривається. Якщо після смерті члена колгоспного двору інших членів двору не залишається, до майна двору застосовуються правила цього розділу (Розділ VII. Спадкове право).

Відповідно до роз'яснень, наданих у п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 24 червня 1983 року «Про практику розгляду судами України справ про спадкування» (постанова втратила чинність на підставі постанови Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 року) правила ст.563 ЦК УРСР про те, що спадщина на майно колгоспного двору відкривається лише після смерті останнього його члена поширюється на випадки припинення колгоспного двору лише з цих підстав до 1 липня 1990 року. При припиненні двору з інших підстав (перетворення колгоспу у радгосп, виходу з колгоспу членів двору тощо), а також в разі смерті члена двору після 30 червня 1990 р. спадщина на відповідну частку майна колгоспного двору (майна, що збереглося) відкривається після смерті кожного з його колишніх членів (у редакції постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 25 грудня 1992 року).

Відповідно до роз'яснень, які містяться в п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України №20 від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» (із змінами і доповненнями, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України №15 від 25 травня 1998 року):

положення статей 17, 18 Закону «Про власність» щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року). До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме:

а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, які до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні;

б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося;...

г) згідно зі ст.4 Постанови Верховної Ради України «Про введення в дію Закону «Про власність» загальні правила спадкування щодо частки члена колгоспного двору в майні двору застосовуються з 1 липня 1990 року...

Таким чином, вбачається, що відповідно до ст. ст.17, 18 Закону «Про власність» право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні.

Відповідно до ст.126 ЦК УРСР працездатний член колгоспного двору втрачає право на частку у майні двору, якщо він не менше трьох років підряд не брав участі своєю працею і коштами у веденні спільного колгоспного двору. Це правило не застосовується у разі, якщо член двору не брав участі у веденні господарства у зв'язку з призовом на строкову військову службу, навчанням у навчальному закладі або хворобою.

Тому, оскільки станом на 15 квітня 1991 року у колгоспному дворі проживали батько позивача ОСОБА_4, його дружина ОСОБА_5, а дочка ОСОБА_2 з 1989 року перебувала на навчанні, вони втрьох набули право власності на майно колгоспного двору, а їх частки у праві власності відповідно до ст.123 ЦК УРСР є рівними (по 1/3 у кожного).

Зважаючи на те, що спадщина на 1/3 частину належного померлому ОСОБА_4 домоволодіння відкрилась за дії ЦК України, то спадкування вказаної частини відбулося вже за правилами цього кодексу.

Зважаючи на правовий режим спірного нерухомого майна, заповідаючи усе своє майно позивачеві, ОСОБА_4 розпорядився лише належною йому частиною майна.

Статтями 1217, 1218 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом; до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч.1 ст.1241 ЦК України непрацездатна вдова спадкує незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка б належала їй у разі спадкування за законом (обов'язкова частка).

Згідно з ч.3 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

За таких обставин, за відрахуванням обов'язкової частки у розмірі 1/12 (1/3 : 4), успадкованої вдовою ОСОБА_5, 1935 року народження, внаслідок проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, позивач успадкував належну батькові частину домоволодіння у розмірі 1/4 її частини (1/3 - 1/12).

Наявні у позовній заяві посилання на те, що мачуха не успадкувала належної їй після смерті чоловіка обов'язкової частки є безпідставними, оскільки матеріали справи не містять заяви про відмову від прийняття нею спадщини.

Відповідно до ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року №1952-IV, право власності та інші речові права на нерухоме майно, що набуті до набрання чинності цим Законом згідно з чинними у той час нормативно-правовими актами, визнаються державою.

Отже, право власності на збудоване до набрання чинності цим Законом нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час спорудження, а не виникає у зв'язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим Законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого права.

Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року №56, не передбачала обов'язкової реєстрації (інвентаризації) будинків і домоволодінь у сільських населених пунктах (п.4, 6 Інструкції), однак передбачала її проведення в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції).

Обов'язок власників забезпечити державну реєстрацію прав власності на об'єкти нерухомого майна введено лише Інструкцією, затвердженою наказом Держкомітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 09 червня 1998 року №121.

Згідно з абз. 52 п.3.2 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24 травня 2001 року №127, не належать до самочинного будівництва: індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них, побудовані до 05 серпня 1992 року.

Відповідно до ч. 8 ст. 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» експлуатація закінчених будівництвом об'єктів, не прийнятих (якщо таке прийняття передбачено законодавством) в експлуатацію, забороняється.

Оскільки діюче законодавство не передбачає прийняття в експлуатацію побудованих до 05 серпня 1992 року будинків та господарських будівель і споруд, для визнання права власності на нерухомість, яка відповідає певним будівельним нормам, суд бере до уваги наданий позивачем технічний паспорт, що був виготовлений на підставі технічної інвентаризації за станом на 1989 рік.

Враховуючи, що спірний житловий будинок побудований на виділеній для цього земельній ділянці на підставі отриманого в установленому порядку дозволу, за наявності технічного паспорту, який засвідчує відповідність закінченого будівництвом до 05 серпня 1992 року індивідуального житлового будинку, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, наявні правові підстави для визнання права власності на частину цього домоволодіння за спадкоємцем в порядку спадкування за заповітом.

За відсутності клопотання про повернення судового збору за результатами розгляду справи, це питання судом не вирішується, що відповідає принципу диспозитивності цивільного судочинства.

Керуючись ст.ст.10, 212-215, 223 ЦПК України, суд,

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частину домоволодіння та господарських споруд по АДРЕСА_1.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржено до апеляційного суду Сумської області через Липоводолинський районний суд протягом 10 днів з дня його проголошення, а особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, мають право подати апеляційну скаргу протягом 10 десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Д. В. Сізов