АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/7067/15 Головуючий 1 інст. - Скотар А.Ю.
Категорія : договірні Доповідач - Черкасов В.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі :

головуючого судді - Черкасова В.В.

суддів - Бобровського В.В., Кокоші В.В,

за участю секретаря - Лашаковій Д.І.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м.Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на заочне рішення Московського районного суду м.Харкова від 26 травня 2010 року

по цивільній справі за позовом третьої особи, що заявляє самостійні вимоги ОСОБА_2, законний представник ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору комісії, скасування державної реєстрації правочину, -

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2010 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання недійсними договорів.

В обгрунтування позовних вимог ОСОБА_3 вказувала, що вона разом із своїм неповнолітнім сином ОСОБА_2, 1993 року народження, і тіткою ОСОБА_5, 1937 року народження зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 Вказана квартира належить їй на праві власності. 26 січня 2009 року між нею та відповідачем було укладено договір комісії за яким ОСОБА_4 мав право вчиняти правочини в її інтересах та за її рахунок, а саме - здійснення продажу однокімнатної квартири АДРЕСА_1. Крім того, 26 січня 2009 року між нею та ОСОБА_6 укладено договір позики, відповідно до якого вона отримала 10 880 доларів США з терміном повернення до 26 січня 2010 року. На забезпечення виконання договору позики укладено також договір іпотеки, предметом якого є вищевказана квартира. 11 вересня 2009 року ОСОБА_4 уклав договір купівлі-продажу її квартири з ОСОБА_1 Останній проник до квартири, змінив замки та порушує її права та права неповнолітнього сина. ОСОБА_3 вважає усі вищевказані договори, які були нею укладені недійсними, оскільки вона не усвідомлювала їх змісту, вважала, що підписувала кредитний договір, а договір комісії їй назвали страховим полісом на випадок неповернення кредиту. Правочини є недійсними з підстав порушення прав неповнолітнього, бо вчинені без дозволу органу опіки та піклування.

Тому, ОСОБА_3, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила суд визнати її право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1, визнати недійсним договір комісії від 26 січня 2009 року, укладений між нею та ОСОБА_4, визнати недійсним договір позики від 26 січня 2009 року, укладений між нею та ОСОБА_6, визнати недійсним договір іпотеки від 26 січня 2009 року, визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 11 вересня 2009 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_1, зобов'язати ОСОБА_4 відшкодувати їй шкоду, завдану майну у розмірі 120 000 грн., зобов'язати ОСОБА_1 відшкодувати їй шкоду, завдану майну у розмірі 100 000 грн. та виселити ОСОБА_1 із вказаної однокімнатної квартири, що належить їй на праві власності.

У травні 2010 року ОСОБА_2, законним представником якого є ОСОБА_3, звернувся до суду з позовом про визнання недійсним договору комісії, скасування державної реєстрації правочину, посилаючись на порушення його прав на житло як неповнолітньої особи, вказував, що відповідач не повідомляв їх про укладення договору купівлі-продажу квартири, гроші не передавав, згоди органу опіки та піклування на відчуження квартири не одержував.

Тому, ОСОБА_2, законним представником якого є ОСОБА_3, просив суд визнати недійсним договір комісії від 26 січня 2009 року, скасувати державну реєстрацію договору комісії щодо спірної квартири та зобов'язати державну нотаріальну контору у Московському районі м.Харкова внести зміни до державного реєстру правочинів у зв'язку зі скасуванням державної реєстрації договору комісії від 26 січня 2009 року.

Ухвалою Московського районного суду м.Харкова від 26 травня 2010 року позовну заяву ОСОБА_3 про відшкодування шкоди залишено без розгляду за заявою позивачки.

Заочним рішенням Московського районного суду від 26 травня 2010 року позов задоволено частково. Визнано недійсним договір комісії від 26 січня 2009 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 та скасовано його державну реєстрацію. В іншій частині в задоволенні позову відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь держави судовий збір в розмірі 8,50 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в розмірі 120 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування заочного рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення, яким в задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

В обгрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вказує, що оскаржуване рішення зачіпає його права та інтереси як нового власника квартири АДРЕСА_1. Так, рішеннями апеляційних інстанції відмовлено позивачам у задоволенні позову про визнання недійсними договорів позики, іпотеки та договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, встановивши, що на час укладення оспорюваних договорів у спірній квартирі була зареєстрована лише ОСОБА_3, доказів порушення прав неповнолітнього її сина не надано. Тому, договір комісії від 26 січня 2009 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 не суперечить вимогам законодавства.

Сторони та їх представники про час та місце розгляду справи в апеляційному суді повідомлялися належним чином причин неявки до суду не надали.

Неявка сторін належно повідомлених про час та місце розгляду справи відповідно до вимог ч.2 ст.305 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи судом апеляційної інстанції.

ОСОБА_1 та ОСОБА_7 направили заяви до апеляційного суду про розгляд справи у їх відсутність.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи, заслухавши доповідь судді апеляційного суду, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення районного суду у відповідності до ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, знаходить апеляційну скаргу не підлягаючою задоволенню.

При цьому колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 292 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Виходячи зі змісту положень даної статті, особи, які не брали участі у розгляді справи але звертаються з апеляційною скаргою, оскільки вважають, що суд вирішив питання про їх права та обв'язки, повинні довести, а апеляційний суд повинен з'ясувати наявність правового зв'язку між скаржником і сторонами у справі.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право подати до суду апеляційної інстанції всі наявні в них докази на підтвердження порушення їх прав.

Задовольняючи частково позовні вимоги про визнання недійсним договору комісії, суд першої інстанції виходив з того, що спірний договір суперечить правам та інтересам неповнолітнього ОСОБА_2, оскільки вчинений без дозволу органу опіки та піклування, тоді як неповнолітній ОСОБА_2 має право користування квартирою АДРЕСА_1

Такі висновки суду першої інстанції колегія суддів вважає правильними.

Судом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що ОСОБА_3 є власником квартири АДРЕСА_1 (а.с.20).

26 січня 2009 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір комісії, за яким відповідач зобов'язувався діяти за дорученням ОСОБА_3, вчиняючи правочин в інтересах та за рахунок останньої , але від свого імені, створюючи певні юридичні наслідки, - а саме здійснити продаж однокімнатної квартири АДРЕСА_1 (а.с.27).

Відповідно до ст.. 1011 ЦК України за договором комісії одна сторона (комісіонер) зобов'язується за дорученням другої сторони (комітента) за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента.

Статтею 203 ЦК України передбачено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Отже, підставою недійсності правочину за ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України є суперечність саме змісту правочину нормам ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства з огляду на те, що змістом правочину є відповідні його виду умови.

Відповідно до положень ст.12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей" ( в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) держава охороняє і захищає права та інтереси дітей при вчиненні правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей. Для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів опіки та піклування. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав і охоронюваних законом інтересів дітей при наданні згоди на вчинення правочинів щодо належного дітям нерухомого майна.

Частиною 3 ст.17 Закону України "Про охорону дитинства" встановлено, що батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватись від імені дитини порукою, видавати зобов'язання.

Недотримання цієї вимоги є підставою для визнання договору недійсним.

Роз'яснюючи вказані норми закону Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п.44 постанови №5 від 30 березня 2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" зазначив, що суди повинні виходити із того, чи мала дитина право власності на предмет іпотеки чи право користування предметом іпотеки на момент укладення договору.

Вказані роз'яснення за аналогією можуть бути застосовані до оспорюваного договору.

За приписами ст.12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей" попередня згода органів опіки і піклування для здійснення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна є обов'язковою не тільки тоді, коли дитина має право власності на це майно, а і тоді, коли вона має право користування ним.

Матеріали справи свідчать, що станом на 15 березня 2010 року у квартирі АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_3 на праві власності, зареєстровані троє чоловік: ОСОБА_3 з 16 серпня 1985 року, її син ОСОБА_2 з 18 вересня 1993 року та її тітка ОСОБА_8 з 04 серпня 2008 року (а.с.24).

Судом встановлено, що попередня згода на відчуження житла, право користування на яке мав неповнолітній ОСОБА_2, органом опіки та піклування не надавалась.

Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку про визнання недійсним договору комісії, оскільки згода органу опіки і піклування є обов'язковою, якщо буде встановлено, що дитина мала право власності чи право користування житлом на момент укладення договору комісії.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що договір комісії не порушує прав ОСОБА_2, не приймаються колегією суддів до уваги виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, суд апеляційної інстанції вказував, що на момент укладення договору купівлі-продажу ОСОБА_2 вже не був зареєстрований у спірній квартирі, тому його права не є порушеними (а.с.141-143).

Зазначені доводи суду апеляційної інстанції не розповсюджуються на договір комісії від 26 січня 2009 року, оскільки матеріали справи свідчать, що на момент укладення вказаного договору ОСОБА_2 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1

Рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, постановлено з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п.1ч.1ст.307, ст..ст.308,313,314,315,317,319,324 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Заочне рішення Московського районного суду м.Харкова від 26 травня 2010 року - залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий -

Судді: