Справа № 544/897/15-ц
Пров. №2/544/301/2015
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 серпня 2015 року м. Пирятин

Пирятинський районний суд Полтавської області у складі:

головуючого судді Сайко О.О.,

за участі секретаря Костенко Т.В.,

позивача ОСОБА_1, представника позивачів ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3 (фізичних осіб), представника третьої особи ОСОБА_4 (представника державної установи),

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду на вул. Леніна, 41 цивільну справу за позовом ОСОБА_5, ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання недійсними записів у трудовій книжці,

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_5, ОСОБА_1 у червні 2015 року звернулися до суду з позовною заявою до ОСОБА_3 про визнання недійсними записів у трудовій книжці.

Позовні вимоги позивачі обґрунтовують тим, що у вересні 2010 року до них звернувся чоловік відповідачки ОСОБА_6, який попросив влаштувати на роботу його дружину на 4 роки. 01 жовтня 2010 року головою селянського фермерського господарства «Озера» (далі СФГ «Озера) ОСОБА_5 було видано наказ про прийняття ОСОБА_3І на посаду різноробочої. Згодом ОСОБА_3 подала заяву, де просила звільнити її у звязку з виходом на пенсію. Про те, що відповідач має право на пільгову пенсію, позивачі до укладення трудового договору з нею не знали. Проте, у період з 01.10.2010 по 01.01.2011, відповідач жодного дня не працювала на займаній посаді, а з 04 жовтня 2010 року до 01 січня 2011 року остання перебувала у відпустці у звязку із захворюванням дитини.

Згодом СФГ «Озера» листом від Управління Пенсійного фонду України в Пирятинському районі Полтавської області було повідомлено про необхідність сплачувати Управлінню до 21 числа щомісяця кошти у відшкодування фактичних витрат на виплату та доставку пенсії, призначеної відповідачу відповідно до частини 2 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування».

Позивачі уважають, що у даному випадку є місце порушення їх прав, оскільки трудові відносини між сторонами є фіктивними, так як відповідач влаштовувалася на роботу без наміру виконувати передбачену роботу з дотриманням внутрішньому трудовому розпорядку. На протязі жовтня-грудня 2010 року відповідач на роботу не виходила, до виконання робочих обовязків не приступала. Сторони здійснювали трудові відносини без наміру створення правових наслідків, тобто вони є фіктивними, а тому відповідно і накази і записи у трудовій книжці повинні бути визнані судом недійсними. Просить суд визнати недійсним запис №13 від 04.10.2010 в трудовій книжці відповідача про прийняття її на роботу різноробочої та запис №14 від 20.01.2011 про звільнення ОСОБА_3 з роботи у звязку з виходом на пенсію та відповідно визнати недійсними наказ №4 від 04.10.2010, винесений СФГ «Озера» про прийняття ОСОБА_3 на посаду різноробочої та наказ №1 від 03.01.2011, винесений СФГ «Озера» про звільнення з роботи ОСОБА_3 у звязку з виходом на пенсію та витребувати у відповідача трудову книжки для внесення до неї відповідних записів.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та представник позивача ОСОБА_2 позовні вимоги підтримали, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві.

Відповідач у судовому засіданні позов не визнала, проти його задоволення заперечує. Не заперечувала, що мала намір влаштуватися на роботу, щоб отримати право на отримання пільгової пенсії. З цією метою вона домовилася із позивачем ОСОБА_1 про її оформлення на роботу в СФГ «Озера», надавши відповідні документи. При цьому позивач повідомив, що по мірі необхідності буде викликати її на роботу по телефону. Не заперечував, щоб на роботу виходив за неї її чоловік. В подальшому на роботу виходила і вона сама (підмітала та виконувала іншу роботу, яку загадували) та її чоловік ОСОБА_6 Зарплату їй за цей час не нараховували, страхові внески сплачувало СФГ «Озера». Заяву про надання їй відпустки вона написала пізніше, на початку 2015 року, так як її про це попросив позивач ОСОБА_1

Представник третьої особи Управління Пенсійного фонду України в Пирятинському районі Полтавської області у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив відмовити у задоволенні позову. Зазначив, що управлінням правомірно призначено відповідачу пільгову пенсію з огляду на те, що з наданих нею документів на призначення пенсії вбачається, що на час звернення вона працювала у СФГ «Озера», що підтвердив позивач записами у трудовій книжці. Сумнівів щодо факту того, що вона не працювала в господарстві не виникало і працівники УПФ ніяк не могли про це знати, як стверджує позивач. Страхові внески за працівника ОСОБА_3 до Пенсійного фонду України сплачувало СФГ «Озера», що підтверджується індивідуальними відомостями про застраховану особу. До того ж відповідач з 2011 року отримує пільгову пенсію, а позивачами заявлено вимогу про визнання недійними записів у її трудовій книжці лише після того, як УПФУ направило їм вимоги про відшкодування коштів із сплати пільгової пенсії ОСОБА_3 згідно із змінами до законодавства .

Свідки ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у судовому засіданні пояснили, що працювали у позивача по найму, ні відповідача, ні її чоловіка ОСОБА_6 вони в господарстві не бачили, на підприємстві позивача вказані особи ніколи не працювали.

Свідок ОСОБА_9 у судовому засіданні пояснила, що на прохання позивача ОСОБА_1 допомагала йому складати фінансову звітність про роботу СФГ. 04.10.2010 позивач приніс їй для оформлення заяву від ОСОБА_3 про прийняття її на роботу, а після обіду того ж дня приніс її заяву про надання відпустки за свій рахунок у звязку з хворобою дитини. Лікарняний вона не надавала, страхові внески за себе сплачувала самостійно. Табелі обліку робочого часу на підприємстві не вели. Згодом їй зателефонувала працівник УПФУ та повідомила, що ОСОБА_3 як багатодітна мати має право на пільгову пенсію.

Свідок ОСОБА_6 у судовому засіданні пояснив, що знайомі йому порадили звернутися до ОСОБА_10 з питанням про працевлаштування його дружини на роботу в СФГ. Дружина написала заяву та була оформлено різноробочою з 04.10.2010 року. Коли виникала необхідність, позивач її викликав на роботу, ходила вона на підприємство не щодня, інколи він підміняв її та сам виходив на роботу.

Заслухавши пояснення сторін, представника третьої особи, свідків, дослідивши письмові докази справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Судом установлено такі факти та відповідні їм правовідносини:

Згідно виписки з наказу № 4к від 04.10.2010 відповідач у справі ОСОБА_3 на підставі поданої заяви прийнята різноробочою у СФГ «Озера» з 04.10.2010 (а.с. 22, 24).

04.10.2010 відповідач звернулась до голови СФГ «Озера» про надання їй відпустки на 4 місяці у звязку з хворобою дитини (а.с. 20). Зі слів позивача така відпустка їй була надана.

ОСОБА_3 є багатодітною матірю та працюючи на підприємстві, що займається сільськогосподарським виробництвом, відповідно до п. ж ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» отримала право на призначення пільгової пенсії.

01.01.2011 відповідач звернулась до голови СФГ «Озера» ОСОБА_5 із заявою про звільнення з роботи в звязку з виходом на пенсію (а.с. 21).

Наказом № 1 від 03.01.2011 ОСОБА_3 була звільнена з роботи в звязку з виходом на пенсію (а.с. 23).

Відомості про прийом відповідача на роботу в СФГ «Озера» та про звільнення з роботи були внесені позивачем до трудової книжки відповідача ОСОБА_3 та завірені печаткою підприємства (а.с. 11).

Відповідно до ст. 27 ЗУ «Про фермерське господарство» трудові відносини у фермерському господарстві базуються на основі праці його членів. У разі виробничої потреби фермерське господарство має право залучати до роботи в ньому інших громадян за трудовим договором (контрактом).

Трудові відносини членів фермерського господарства регулюються Статутом, а осіб, залучених до роботи за трудовим договором (контрактом), - законодавством України про працю. Трудові спори у фермерському господарстві вирішуються у встановленому законом порядку.

Статтями 231, 232 КЗпП передбачено, що у районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах розглядаються трудові спори за заявами працівника чи власника або уповноваженого ним органу, коли вони не згодні з рішенням комісії по трудових спорах підприємства, установи, організації (підрозділу); прокурора, якщо він вважає, що рішення комісії по трудових спорах суперечить чинному законодавству, та спори, що підлягають безпосередньому розглядові у судах.

Згідно ст. 21 КЗпП трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу (ч. ч. 1, 3 ст. 24 КЗпП).

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 57 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи

В обґрунтування вимог щодо визнання недійсними наказів про прийняття та звільнення відповідача з робота та записів у трудовій книжці, позивачі посилалися на те, що сторони при його укладенні не переслідували мети настання трудових відносин, а після його підписання жодна із сторін не виконували передбачених договором обовязків: позивач заробітну плату не платив, оскільки відповідач до виконання трудових обовязків не приступила, обовязкові платежі до фондів соціального страхування оплачувала самостійно.

Разом з тим, позивачі на надали суду належних та достатніх доказів на підтвердження того, що трудові відносини між сторонами існували фіктивно, відповідач на роботу жодного дня не виходила. В ході судового розгляду встановлено, що табель обліку робочого часу на підприємстві не вівся, а працівників позивач запрошував на роботу по мірі необхідності для виконання окремих завдань. Невиконання трудових обовязків є порушенням трудової дисципліни, за яке передбачені заходи стягнення, проте це не є підставою для визнання недійсними наказу про прийняття на роботу та записів у трудовій книжці.Крім того, на думку суду, є нелогічними посилання позивачів на те, що відповідач жодного дня не виходила на роботу, оскільки, як стверджує позивач ОСОБА_1 за заявою ОСОБА_3 їй була надана відпустка без збереження заробітної плати терміном на 4 місяці з 04.10.2010. за умови, що відрахування до державного бюджету вона буде сплачувати самостійно.

Суд не приймає до уваги показання свідків про те, що ОСОБА_3 жодного дня не працювала у господарстві, оскільки останні самі в цей період у трудових відносинах з позивачами не перебували (з їх пояснень вони час від часу працювали на підприємстві позивачів неофіційно без оформлення трудових договорів).

Сам намір відповідача влаштуватися на роботу до позивачів з метою подальшого оформлення пільгової пенсії за відсутності інших обґрунтованих доказів, не свідчить про фіктивність трудових відносин, що склалися між сторонами.

Крім того, позивачі дізнавшись про те, що остання має право на пільгову пенсію, надали їй всі необхідні документи для її оформлення та підтвердили трудовий стаж на підприємстві. Питання про звільнення відповідача з підстав невиходу на роботу позивачем ніколи не ставилося. Лише після змін до законодавства про виплату пільгових пенсій за рахунок підприємства, де до виходу на неї працював пенсіонер, позивачі почали заперечувати наявність у відповідача трудового стажу на власному підприємстві, а понад 4 роки свідомо про це замовчували. На думку суду, сам позов є лише способом захисту від предявлених вимог УПФУ до них про стягнення коштів за доставку та виплату пенсії відповідачу.

Доводи позивача про неправильність оформлення трудової книжки позивача після виходу не пенсію відповідно до вимог Інструкції про прядок ведення трудових книжок працівників" , затвердженої Наказом за № 110 від 17 серпня 1993 року Міністерства праці України, Міністерства юстиції України та Міністерства соціального захисту населення України із змінами, у звязку з чим УПФУ незаконно призначило їй пенсію, не може слугувати підставою для визнання записів у ній недійсними і не стосується предмету доказування у даній справі.

Представник позивача просив визнати недійсними накази про прийняття та звільнення відповідача з роботи, крім вказаних у позові статей КЗпП України, також і на підставі ст.234 ЦК України, проте застосовувати до трудових правовідносин положень ЦК України, який передбачає випадки визнання правочинів недійсними, є неприпустимим.

При таких обставинах суд не знаходить підстав для задоволення позову.

Керуючись ст.ст.10, 11, 60, 212, 215 ЦПК України, на підставі ст.ст. 231, 232 КЗпП України, ЗУ «Про фермерське господарство», суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_5, ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання недійсними записів у трудовій книжці відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до апеляційного суду Полтавської області через Пирятинський районний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набуває законної сили після розгляду справи.

Головуючий -

Повний текст рішення виготовлений 21.08.2015