Справа № 303/1026/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

22 жовтня 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі:

судді-доповідача: Куцина М. М.,

суддів: Павліченка С. В., Собослоя Г. Г.,

при секретарі: Терпай С. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" на рішення Мукачівського міськрайонного суду від 29 квітня 2015 року по справі позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_2 , ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про виселення із житлового будинку, -

в с т а н о в и л а :

У лютому 2015 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк „Приватбанк" звернувся із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про виселення із житлового будинку.

Позов мотивовано тим, що 15.08.2005 року ОСОБА_2, відповідно до кредитного договору № МКZOGK00000200, отримала в Банку кредит в розмірі 23828 доларів США для купівлі будинку зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 12 % на рік з кінцевим терміном повернення кредиту до 15.08.2025 року. Відповідно до умов договору в рахунок погашення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом відповідач зобов'язана щомісяця сплачувати Банку визначені договором кошти.

Виконання зобов'язання відповідача по кредитному договору було забезпечено договором іпотеки, укладеного між Банком та відповідачем 15.08.2005 року. Згідно з даним договором, відповідач надала в іпотеку куплений нею за кредитні кошти будинок загальною площею 104,4 кв.м., який розташований в АДРЕСА_1.

Рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 20 квітня 2010 року задоволений позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення.

В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором № МКZOGK00000200 від 15.08.2005 року в розмірі 19329,63 (дев'ятнадцять тисяч триста двадцять дев'ять) доларів США звернуто стягнення на предмет іпотеки - належний іпотекодавцю на праві власності будинок загальною площею 104,4 кв. м., який розташований за адресою: АДРЕСА_1.

У задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про виселення з будинку- відмовлено у зв'язку з дією мораторію.

Оскільки звернуто стягнення на переданий в іпотеку житловий будинок, це є підставою для виселення всіх мешканців з будинку, що відповідає вимогам ст. 40 ЗУ „Про іпотеку" та ст.109 ЖК України.

Оскільки відповідачі не виконали їх письмові вимоги про добровільне звільнення житлового будинку, а проживання відповідачів у цьому будинку перешкоджає виконанню судового рішення по реалізації будинку, їх виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Позивач, посилаючись на зазначені у позовній заяві обставини справи, та з підстав, передбачених ст. 526, 527, 530 ЦК України та ст. 40 Закону України „ Про іпотеку", ст.109 ЖК України , ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", просив у суді першої інстанції виселити всіх відповідачів та інших осіб, які зареєстровані та проживають у будинку, який є предметом іпотеки, за адресою : будинок АДРЕСА_1.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 29 квітня 2015 року у задоволені позову ПАТ КБ „ Приватбанк" - відмовлено.

Позивач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, оскаржив дане рішення в апеляційному порядку, вважаючи, що таке є не об'єктивним, не обґрунтованим, винесеним із грубим порушенням норм матеріального права та не повним з'ясуванням обставин, що мають істотне значення для справи, а тому просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.

Представник позивача у суді апеляційної інстанції вимоги апеляційної скарги підтримав у повному обсязі.

Представник відповідачів вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, а апеляційну скаргу безпідставною.

Дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд, керуючись принципом диспозитивності, відповідно до вимог ч. 1 ст. 303 ЦПК України та роз'яснень Верховного Суду України, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2008 року № 12 "Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку", перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, не роблячи висновків щодо неоскарженої частини судового рішення.

Відповідно до ст. ст. 10, 11, 59, 60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішить справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене не основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (попущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону ухвалене рішення у справі не відповідає.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, виходив із того, що іпотекодержатель продаж предмету іпотеки на підставі судового рішення не вчинив, а тому він не вправі відчужувати даний будинок до припинення дії мораторію, а позовна вимога позивача про виселення відповідачів з житлового будинку є передчасною, відповідно до п.1 частини першої Закону України „ Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", а тому під час дії мораторію вимоги про виселення не підлягають задоволенню

Проте, з таким висновком суду першої інстанції погодитися не можна, оскільки суд дійшов його без повного та всебічного з'ясування дійсних обставин справи, прав сторін та з порушенням норм матеріального права.

Разом з тим, суд першої інстанції не врахував, що предметом цього позову є не звернення стягнення на предмет іпотеки, а виселення відповідачів як наслідок невиконання рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки, ухваленого та такого, що набрало законної сили до набрання чинності Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Також суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позову не звернув увагу та не перевірив підстави набуття права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 ОСОБА_2, та підстави вселення відповідачів у цей будинок, і чи придбала ОСОБА_2 даний житловий будинок, який передала у іпотеку, за кредитні кошти.

Апеляційним судом встановлено, що, відповідно до кредитного договору за № МКZOGK.08.2005 року, ОСОБА_2 отримала в Банку кредит в розмірі 23828 доларів США для купівлі будинку зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 12 % на рік з кінцевим терміном повернення кредиту до 15.08.2025 року. Відповідно до умов договору в рахунок погашення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом відповідач зобов'язана щомісяця сплачувати Банку визначені договором кошти.

Виконання зобов'язання відповідача по кредитному договору було забезпечено договором іпотеки, укладеного між Банком та відповідачем 15.08.2005 року. Згідно з даним договором відповідач надала в іпотеку житловий будинок, загальною площею 104,4 кв.м., який розташований в АДРЕСА_1, і який належав подружжю ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності.

Рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 20 квітня 2010 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено.

В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором № МКZOGK00000200 від 15.08.2005 року в розмірі 19329,63 (дев'ятнадцять тисяч триста двадцять дев'ять) доларів США звернуто стягнення на предмет іпотеки - належний іпотекодавцю на праві власності будинок загальною площею 104,4 кв. м., який розташований за адресою: АДРЕСА_1.

Дане рішення не виконано.

Нормами Закону України „ Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" встановлено тимчасову заборону на примусове стягнення нерухомого майна, яке вважається предметом іпотеки, згідно зі ст. 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язання громадянина України ( позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими у іноземній валюті, і, відповідно до п.2 частини першої статті 263 ЦК України, є відстроченням виконання зобов'язання.

Даний закон не підлягає до застосування до звернення стягнення на майно, яке є предметом іпотеки, а відповідно не може бути застосований до позовних вимог про виселення із цього будинку.

За таких обставин судова колегія вважає, що у суду першої інстанції були відсутні правові підстави для застосування Закону України „ Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" .

З врахування наведеного судова колегія вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення: про відмову у задоволенні позову- із наступних підстав.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина третя статті 109 ЖК Української РСР регулює порядок виселення громадян.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Відтак, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК Української РСР.

Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються з жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Оскільки з матеріалів справи вбачається, що в іпотеку передано житловий будинок, який був придбаний не за рахунок отриманих кредитних коштів, то відсутні передбачені законом підстави для виселення мешканців із зазначеного будинку без надання їм іншого постійного житла, а дана вимога банку задоволенню не підлягає.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суду України в своїй Постанові №6-39цс15 від 18.03.2015 року, що є обов'язковою для всіх судів України (ч.2 ст. 214, ч.1 ст. 360-7 ЦПК України).

Відповідач ОСОБА_6 та позичальник по кредитному договору ОСОБА_2 є чоловіком та дружиною, оскільки перебувають у зареєстрованому шлюбові і даний факт не оспорюється сторонами справі.

Рішенням Лохівської сільської ради від 15 липня 2005 року оформлено за ОСОБА_6 право власності на домоволодіння АДРЕСА_1 (а.с. 144).

Виконавчим комітетом Лохівської сільської ради 30 липня 2005 року ОСОБА_6 видано свідоцтво на нерухоме майно, зокрема на будинок АДРЕСА_1 (а. с. 145).

30 липня 2005 року ТЗоВ "Мукачівське районне бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки" зареєстровано права власності за ОСОБА_6 на житловий будинок АДРЕСА_1 (а.с. 146).

Відповідно до договору купівлі- продажу від 04 серпня 2005 року ОСОБА_6 продав, а ОСОБА_2 придбала житловий будинок АДРЕСА_1.

Отже, вищезазначеними поданими письмовими документами стверджується факти того, що станом на 30 липня 2005 року будинок АДРЕСА_1, який є предметом іпотеки, був набутий на праві спільної сумісної власності подружжям ОСОБА_6 ( відповідач по справі) та ОСОБА_2 ( яка є позичальником по кредитному договору та іпотекодавцем по договору іпотеки) за час перебування ними у зареєстрованому шлюбові, і складає об'єкт спільної сумісної власності у порядку ст. ст.60, 61, 63 СК України, а тому подружжя ОСОБА_2 та їх члени сім'ї вселися у цей будинок до його передачі у іпотеку.

З врахуванням зібраних по справі доказів судова колегія приходить до висновку, що цей будинок, який є предметом іпотеки, не був придбаний за рахунок кредитних коштів, оскільки подружжя ОСОБА_6 та ОСОБА_2 набули права власності на цей будинок у порядку, передбаченому ст. ст. 60, 61, 63 СК України, до укладення кредитного та іпотечного договору, а тому відсутні правові підстави передбачені ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» ч.ч. 2, 3 ст. 109 ЖК Української РСР для виселення відповідачів із зазначеного будинку без надання їм іншого постійного житла, у зв'язку з чим у задоволенні позову слід відмовити.

За таких обставин, відповідно до п.п.1, 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" - задовольнити частково.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду від 29 квітня 2015 року - скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: