15.09.2015 Справа № 2/331/1345/15
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 вересня 2015 року місто Запоріжжя
Жовтневий районний суд м.Запоріжжя в складі :
головуючого - судді Антоненка М.В.,
при секретарі - Рухлової М.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Запоріжжі справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди, спричиненої внаслідок дорожньо- транспортної пригоди, -
У липні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди, спричиненої внаслідок дорожньо- транспортної пригоди.
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 20 травня 2015 року, о 18 годині 35 хвилин, ОСОБА_2, керуючи автомобілем «Daewoo Nexia», державний номер НОМЕР_1, рухаючись у стані алкогольного спяніння напроти будинку № 115 по вул. Перемоги в м. Запоріжжя, не витримав безпечної швидкості руху та дистанції, внаслідок чого скоїв зіткнення з автомобілем «Hyundai Accent», державний номер НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_1, котрий рухався попереду у попутному напрямку, у результаті чого сталося зіткнення. Внаслідок зіткнення автомобілі були технічно пошкоджені.
17 червня 2015 року Жовтневим районним судом м. Запоріжжя за справою про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_3 винесена постанова, згідно якої останнього визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.ст. 124, 130 КпАП України, та накладено адміністративне стягнення у вигляді позбавлення права керування транспортним засобом строком на 1 рік.
Позивач звернувся до суду з письмовою заявою, в якій зазначив, що просить суд розглядати справу без фіксації процесу технічними засобами, позовні вимоги підтримує у повному обсязі; просить суд ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.
Відповідач у судове засідання не зявився, хоча про день, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином. Причину неявки суду не повідомив. Заяв або клопотань, які б перешкоджали розгляду справи до суду від нього не надходило.
Статтею 157 ЦПК України визначено, що суд розглядає справу протягом розумного строку, але не більше двох місяців з дня відкриття провадження у справі, а справи про поновлення на роботі, про стягнення аліментів одного місяця. У виняткових випадках за клопотанням сторони, з урахуванням особливостей розгляду справи, суд ухвалою може подовжити розгляд справи, але не більш як на п»ятнадцять днів.
Крім того, однією з основних вимог до поведінки судді, закріплених у ст. 6 Закону України « Про статус суддів» : - при здійсненні правосуддя дотримуватися вимог Конституції та законів України, забезпечувати повний, всебічний та об»єктивний розгляд судових справ з дотриманням установлених законом строків.
Виходячи з зазначених нормативно-правових актів України, взявши до увагу заяву позивача та з урахуванням того, що справа перебуває в провадженні суду значний час, її розгляд неодноразово відкладався у звязку з неявкою відповідача, суд приходить до висновку про можливість розгляду справи за відсутності сторін по справі та ухвалою від 15 вересня 2015 року ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення.
Вивчивши матеріали цивільної справи, взявши до уваги заяву позивача, проаналізувавши надані стороною позивача докази, суд приходить до наступного.
Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.
Матеріалами справи встановлено, що 20 травня 2015 року, о 18 годині 35 хвилин, ОСОБА_2, керуючи автомобілем «Daewoo Nexia», державний номер НОМЕР_1, рухаючись у стані алкогольного спяніння напроти будинку № 115 по вул. Перемоги в м. Запоріжжя, не витримав безпечної швидкості руху та дистанції, внаслідок чого скоїв зіткнення з автомобілем «Hyundai Accent», державний номер НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_1, котрий рухався попереду у попутному напрямку, у результаті чого сталося зіткнення. Внаслідок зіткнення автомобілі були технічно пошкоджені.
17 червня 2015 року Жовтневим районним судом м. Запоріжжя за справою про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_3 винесена постанова, згідно якої останнього визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.ст. 124, 130 КпАП України, та накладено адміністративне стягнення у вигляді позбавлення права керування транспортним засобом строком на 1 рік. (а.с. 19-20)
Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказується при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.
Згідно ст. 1 ЦК України, цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. До майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом.
Згідно ч. 1 ст. 11 ЦК України,цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами , але за аналогією породжують цивільні права та обовязки.
Частиною 2 ст. 11 ЦК України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є: договори та інші правочини; створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; інші юридичні факти.
Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, захисту інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу в разі його невизнання, або порушення. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обовязків в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної республіки Крим та органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Відповідно до ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Тобто, відшкодування моральної шкоди може здійснюватися не тільки в силу договору, але й закону.
Відповідно до ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.3 постанови "«Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995р. № 4, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством (п.5 Постанови).
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації.
Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
За ст. 10 ЦПК України судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Аналогічним чином питання обов»язків доказування і подання доказів регулює ст. 60 ЦПК України, за якою кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.
Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.
Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно абзацу 2 п. 23 постанови Пленуму Верховного суду України № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ в суді першої інстанції» від 12.06.2009 року встановлено, що розглядаючи справи, судам слід неухильно виконувати вимоги ст.ст. 58, 59 ЦПК України про належність та допустимість доказів.
Згідно ч.1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Із змісту вказаної норми права вбачається, що відомості про факти, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, повинні бути одержані із зазначених у законі джерел і передбаченими у законі способами.
Згідно з ч. 1 ст. 179 цього ж Кодексу предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Зазначений факт відноситься до предмету доказування та підлягає детальному аналізу судом.
Аналізуючи надані позивачем докази, суд приходить до наступного.
Матеріалами справи встановлено, що відповідно до довідки ВДАІ б/н від 20.05.2015р. внаслідок дорожньо-транспорної пригоди, яка мала місце 20 травня 2015 року, о 18 годині 35 хвилин автомобіль «Hyundai Accent», державний номер НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_1, було технічно пошкоджено. (а.с. 18)
Відповідно до виписки № 3299-дпв від 27.07.2015 року з амбулаторної карти ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, вбачається, що неповнолітній ОСОБА_4 надглядається у консультативній групі з 17 липня 2015 року з діагнозом «расстройство приспособительных реакций с расстройством эмоций». З виписки також вбачається, що ОСОБА_4 та його батьки отримали консультацію дитячого психолога з приводу постстресового стану страху неповнолітнього внаслідок ДТП, ОСОБА_4 рекомендовано лікування лікарськими препаратами та повторна консультація лікаря після проходження курсу лікування. (а.с. 52)
Аналізуючи перелічені норми матеріального та процесуального права, надані стороною позивача належні та допустимі докази, суд приходить до висновку, що зібрані у справі докази вказують на наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2
Стосовно позовних вимог позивача щодо стягнення на його користь з ОСОБА_2 по справі судових витрат у вигляді судового збору, суд вважає за необхідне зазначити наступне.
Відповідно до ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат повязаних з розглядом справи. До витрат повязаних з розглядом справи відносяться витрати на надання правової допомоги.
При подачі позовної заяви до суду позивач по справі сплатив судовий збір у розмірі 200 грн. 00 коп. (а.с. 4 «а»)
Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.
Таким чином, вимога позивача щодо відшкодування понесених судових витрат також підлягає частковому задоволенню, а саме в частині стягнення сплаченого при подачі до суду позову судового збору у розмірі 100,00 грн., .
Керуючись ст. ст. 10, 11, 212, 214-215, 224-226 ЦПК України, ст. ст. 16, 23, ЦК України, суд
Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.
В іншій частині позовні вимоги залишити без задоволення.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, який його ухвалив, за письмовою заявою відповідача протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Запорізької області через Жовтневий районний суд м. Запоріжжя шляхом подання в 10-денний строк з дня отримання рішення суду апеляційної скарги.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку.

Суддя: М.В.Антоненко