Справа № 370/265/15-ц Головуючий у І інстанції Косенко А. В.
Провадження № 22-ц/780/5441/15 Доповідач у 2 інстанції Антоненко В. І.
Категорія 19 06.10.2015
УХВАЛА

Іменем України

06 жовтня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого - судді Антоненко В.І.,

суддів: Білоконь О.В., Ігнатченко Н.В.,

за участю секретаря - Франюк Т.В.,

розглянула у відкритому судовому засіданні у м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Макарівського районного суду Київської області від 24 червня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи на стороні відповідача без самостійних вимог на предмет спору: Мотижанська сільська рада Макарівського району Київської області, Комунальне підприємство Київської обласної ради «Північне бюро технічної інвентаризації», Державний реєстратор Департаменту реєстрації речових прав на нерухоме майно Макарівського районного управління юстиції Київської області, ОСОБА_4, приватний нотаріус Макарівського районного нотаріального округу Дарнопих Т.М. про визнання договору купівлі-продажу домоволодіння та свідоцтва про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно недійсними та їх скасування, про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном житлової власності шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши матеріали справи та доводи скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

У січні 2015 року ОСОБА_2 звернувся з даним позовом до суду і просив визнати договір купівлі - продажу домоволодіння від 18 січня 2012 року та свідоцтва про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно від 28 грудня 2011 року та від 10 лютого 2012 року недійсними та їх скасувати, крім того усунути перешкоди у користуванні нерухомим майном житлової власності шляхом виселення без надання іншого жилого приміщення. Свої позовні вимоги ОСОБА_2 обґрунтовував тим, що під час укладення договору купівлі - продажу домоволодіння, що розташоване в АДРЕСА_1, яке належить йому на праві особистої приватної власності (1/1 частина), він не мав наміру продавати домоволодіння, адже прийшов до нотаріальної контори для підписання документів, що пов'язані з «особистими правами його дружини ОСОБА_4 Проте через деякий час дізнався, що у будинку в АДРЕСА_1 проживає ОСОБА_3 та відмовляється виселятись з нього, заявляючи, що даний будинок він купив. Враховуючи, що добровільно виселитись з вищевказаного будинку відповідач ОСОБА_3 бажання не має, ОСОБА_2 був вимушений звернутися до суду за захистом порушених прав, оскільки договір купівлі-продажу був вчинений під впливом обману.

Рішенням Макарівського районного суду Київської області від 24 червня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

По справі встановлено, що відповідно до договору купівлі - продажу від 18 липня 1985 року, посвідченого секретарем виконкому Мотижинської сільської ради депутатів трудящих Макарівського району Київської області, ОСОБА_2 мав у особистій власності (1/1 частина) житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами в АДРЕСА_1. Згідно договору купівлі - продажу від 18 січня 2012 року ОСОБА_2 продав вказане домоволодіння відповідачу ОСОБА_3

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд правомірно застосував ст.ст. 15, 16, 202, 203, 209, 215, 228, 230, 657, 658 ЦК України, та обгрунтовано виходив з того, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження недійсності правочину.

Відповідно до ст. 202 Цивільного кодексу України (надалі- по тексту-ЦК України), правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Частиною другою ст. 203 ЦК України визначено, що особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, згідно до ч. З цієї ж статті, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно до ч. 1 ст. 209 ЦК України, правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін.

Приписами ч. 2 ст. 209 ЦК України визначено, що нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису.

Відповідно до ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу житлового будинку укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ст. 658 ЦК України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару.

У преамбулі оспорюваного договору вказано про те, що сторони - позивач та відповідач, при укладенні договору перебувають при здоровому розумі та ясній памяті, діють добровільно, за відсутністю будь-якого примусу як фізичного, так і психічного, маючи необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Вищевказане повністю спростовує доводи позивача про те, що правочин було вчинено ним під впливом обману, та прямо вказує на те, що при підписанні спірного правочину, позивач повністю усвідомлював ті дії, які ним вчиняються та те, що його волевиявлення було вільним.

Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені част. 1-3, 5,6 ст. 203 цього Кодексу.

Таким чином, з огляду на дотримання і письмової форми укладеного договору купівлі-продажу від 18 січня 2012 р., і його нотаріального посвідчення в розумінні ст. 657 ЦК України, вказаний договір є таким, що відповідає вимогам Закону та є дійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 228 ЦК України, правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, АРК Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Згідно до ч. 2 ст. 228 ЦК України, правочин, який порушує публічний порядок є нікчемним.

Посилання позивача на нікчемність вчиненого 18 січня 2012 р. спірного правочину з продажу нерухомого майна, що розташоване в с. Мотижин Макаріського району Київської області є такими, що прямо суперечать диспозиції ст. 228 ЦК України, так як спірний правочин не був і не міг бути спрямованим на порушення конституційних прав і свобод людини або знищення чужого майна, з огляду на те, що дії сторін правочину відповідали вимогам ст. 203 ЦК України.

Таким чином, спірний договір купівлі-продажу від 18 січня 2012 р. не може бути нікчемним по своїй суті через дотримання при його укладенні сторонами імперативних вимог ст. ст. 202, 203 ЦК України.

Виходячи з того, що як на підставу своїх позовних вимог про визнання недійсним правочину від 18 січня 2012 р., позивач посилається на те, що з його боку такий правочин було вчинено під впливом обману, жодного доказу в розумінні ст. 60 ЦПК України ним до позовної заяви не надано, що дає можливість вважати такі твердження нічим іншим як припущенням, яке ґрунтується на хибних доводах та не може бути розцінено судом як підстава для визнання правочину недійним.

Посилання на існування договірних чи інших відносинах між його дружиною та відповідачем, з яких нібито і виникло зобов'язання, на забезпечення якого і було реалізовано його майно у с. Мотижин Макарівського району Київської області, ніякими доказами не підтвердилось, адже позивачем не було надано будь-якого договору, розписки або іншого підтверджуючого документа про існування заборгованостей між дружиною позивача та відповідачем.

Посилання позивача на наявність впливу обману при вчиненні ним спірного правочину є необґрунтованими, оскільки відповідно до ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Жодні нарікання на істотні умови спірного правочину з боку позивача відсутні, крім цього, наявність введення в оману позивача та умислу у відповідача з цього приводу не підтверджена будь-яким доказом чи свідченням.

Крім того, відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Таким чином, позивачем не надано жодного доказу в розумінні ст. 60 ЦПК України, які б могли обґрунтувати його посилання на існування впливу обману на його дії при вчиненні правочину, що прямо свідчить про те, що вказані твердження є надуманими і належним чином не підтвердженими. Відтак, підставою для визнання недійсним договору купівлі-продажу бути не можуть.

Посилання позивача на неотримання від відповідача грошових коштів за домоволодіння по спірному договору купівлі - продажу спростовуються договором купівлі - продажу від 18 січня 2012 р., у п. 2.2. якого прямо зазначено, що підписання позивачем цього договору свідчить про проведення з ним розрахунку у повному обсязі та про відсутність з його боку будь-яких претензій фінансового характеру відносно Покупця- Відповідача по справі.

Інші позовні вимоги позивача є похідними від первинної вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 18 січня 2012 р., а тому, виходячи з відсутності підстав для визнання договору купівлі-продажу від 18 січня 2012 р. недійсним, суд першої інстанції вважав, що і для задоволення похідних позовних вимог не має законних підстав.

Таким чином суд першої інстанції правильно визначився з характером правовідносин, що виникли між сторонами та застосував до них відповідні норми права.

Висновки суду відповідають вимогам закону та обставинам справи.

Рішення суду постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав до його скасування при апеляційному розгляді справи не встановлено.

Докази та обставини, на які посилається апелянт в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Керуючись ст. ст. 308, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, а рішення Макарівського районного суду Київської області від 24 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: