Номер провадження: 22-ц/785/5/15
Головуючий у першій інстанції Ільченко Н. А.
Доповідач Комлева О. С.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.02.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Одеської області у складі:

Головуючого-судді Комлевої О.С.

суддів Журавльова О.Г., Ісаєвої Н.В.

при секретарі Колмакові В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2, ОСОБА_3 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18 вересня 2014 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа Приморська районна адміністрація Одеської міської ради в особі органу опіки та піклування про позбавлення батьківських прав, за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа Приморська районна адміністрація Одеської міської ради в особі органу опіки та піклування про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та у її вихованні,

в с т а н о в и л а:

У травні 2013 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3, третя особа Приморська районна адміністрація Одеської міської ради в особі органу опіки та піклування про позбавлення батьківських прав у відношенні малолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, посилаючись на те, що з лютого 2011 року вона і відповідач ОСОБА_3 остаточно припинили шлюбно-сімейні відносини і не живуть разом, та з того часу їх син ОСОБА_4 проживає разом з нею і вона самостійно займається вихованням сина, піклується про його фізичний та духовний розвиток, навчання та підготовку до самостійного життя, а відповідач з початку 2011 року взагалі не спілкується з сином, не проявляє до нього батьківської турботи, не цікавиться його успіхами у навчанні, не турбується про його фізичний і духовний розвиток, не піклується станом його здоров'я та не надає йому матеріальної допомоги на його виховання, та більш того, відповідач власноруч написав заяву, що не заперечує проти позбавлення його батьківських прав у відношенні малолітнього сина ОСОБА_4.

ОСОБА_3 звернувся до суду з зустрічним позовом, який згодом уточнив та подав позов до ОСОБА_2, третя особа Приморська районна адміністрація Одеської міської ради в особі органу опіки та піклування про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, в якому просив визначити спосіб його участі у вихованні малолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, шляхом надання йому можливості один раз на два місяці протягом двох днів бачитися з сином за місцем постійного проживання дитини, а також шляхом проживання сина разом з ним, дідусем та бабусею за його місцем проживання для відпочинку і оздоровлення дитини біля моря протягом одного місяця на рік.

В судовому засіданні позивачка та її представник свій позов підтримали, зустрічний позов не визнали.

Відповідач та його представник зустрічний позов підтримали, первісний позов не визнали.

Представник третьої особи Приморської районної адміністрації Одеської міської ради в особі органу опіки та піклування первісний позов ОСОБА_2 не підтримала, зустрічний позов ОСОБА_3 підтримала.

Представник прокуратури Приморського району м. Одеси просила відмовити у задоволені первісного позову ОСОБА_2 та вирішити зустрічний позов ОСОБА_3 на розсуд суду.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 18 вересня 2014 року в задоволені позову ОСОБА_2 та в задоволені зустрічного позову ОСОБА_3 відмовлено в повному обсязі.

На рішення суду ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якої просить рішення суду скасувати, постановити нове, яким позбавити ОСОБА_3 батьківських прав у відношенні малолітнього сина, посилаючись на те, що судом порушенні норми матеріального права та процесуального права.

Також на рішення суду ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якої просить рішення суду змінити в частині відмови в задоволені позовних вимог ОСОБА_3 про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, посилаючись на те, що висновки суду не відповідають обставинам справи, а також, що судом порушені норми матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційних скарг та заперечень на них, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 не підлягає задоволенню, а апеляційна скарга ОСОБА_3 підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Колегія суддів погоджується з рішенням суду не в повній мірі, виходячи з наступного.

Судом встановлено, та матеріалами справи підтверджується, що 29.12.2007 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 уклали шлюб.

Від цього шлюбу сторони мають малолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с. 8 т. 1).

Заочним рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 31.08.2012 року у справі № 2-4016/11, яке набрало законної сили, шлюб між сторонами було розірвано, та цим судовим рішенням встановлено, що сторони остаточно припинили шлюбно-сімейні відносини у лютому 2011 року, а також що сторони дійшли згоди щодо того, що після розірвання шлюбу між ними їх малолітній син ОСОБА_4 буде проживати з матір'ю ОСОБА_2 (а.с. 10).

З ОСОБА_3 стягуються аліменти на утримання сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі ? частки заробітку (доходу), але не менш ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно до повноліття цієї дитини на користь її матері ОСОБА_2 на підставі рішення Новомосковського міскрайнного суду Дніпропетровської області від 05.01.2012 року у справі № 2-4012/11, яке набрало законної сили (а.с.9).

Також судом встановлено, що з початку 2011 року між сторонами склалися вкрай неприязнені стосунки, в зв'язку з чим ОСОБА_2 стала уникати від зустріч і спілкування з ОСОБА_3, в тому числі не відповідала на його телефонні дзвінки, що в свою чергу позбавляло ОСОБА_3 можливості бачити малолітнього сина ОСОБА_4, спілкуватися з ним та отримувати будь-яку інформацію щодо його місцеперебування.

В червні, липні і серпні 2011 року ОСОБА_3 направив поштою на адресу ОСОБА_2 грошові перекази на утримання сина ОСОБА_4, але ОСОБА_2 відмовилась від отримання цих грошових коштів (а.с. 54).

Згодом ОСОБА_2 звернулася до органу опіки та піклування Приморської райадміністрації Одеської міськради із заявою про позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав у відношенні малолітнього сина ОСОБА_4, та в березні 2013 року повідомила ОСОБА_3 про те, що нібито він не є біологічним батьком малолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, в зв'язку з чим ОСОБА_3, перебуваючи в стресовому стані від такої новини, надав до органу опіки та піклування Приморської райадміністрації Одеської міськради письмову заяву про те, що він не заперечує проти позбавлення його батьківських прав у відношенні малолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, і 08.04.2013 року Приморською райадміністрацією Одеської міськради було складено висновок №01-11/508 про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 у відношенні малолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 11).

Однак в подальшому ОСОБА_3 зрозумів, що ОСОБА_2 ввела його в оману щодо його батьківства у відношенні їх дитини, тому звернувся до органу опіки та піклування Приморської райадміністрації Одеської міськради з заявою про перегляд висновку органу опіки та піклування №01-11/508 від 08.04.2013 року про доцільність позбавлення його батьківських прав у відношенні малолітнього сина ОСОБА_4, 24.03.20 10 року народження, в зв'язку з чим це питання було повторно винесено на засідання органу опіки та піклування Приморської райадміністрації Одеської міськради, і 05.08.2014 року органом опіки та піклування Приморської райадміністрації Одеської міськради був складений новий висновок №01-11/1478 про залишення питання про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 у відношенні малолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, на розсуд суду (а.с. 204).

Пленум Верховного Суду України в пп. 15, 16 постанови N 3 від 30 березня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" роз'яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Відмовляючи в задоволені позову ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав, суд першої інстанції виходив з того, що на протязі останнього року ОСОБА_3 щомісяця сплачував аліменти ОСОБА_2 на утримання малолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та регулярно погашає заборгованість по аліментах, яку було встановлено станом на 18.09.2013 року згідно з розрахунком по аліментах, зробленим державним виконавцем першого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського у правління юстиції при примусовому виконанні виконавчого листа №2-4012/11, виданого 19.04.2012 року Новомосковськом міськрайсудом Дніпропетровської області.

З даним висновком суду погоджується колегія суддів.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов'язками.

Крім того, суд першої інстанції обґрунтовано взяв до уваги той факт, що ОСОБА_3 має щире бажання спілкуватися зі своїм малолітнім сином ОСОБА_4 та брати участь у його вихованні, сприяти фізичному і духовному розвитку дитини.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те що, суд при прийнятті рішення неповно з'ясував обставини, а саме те, що ОСОБА_3 ухилявся від своїх батьківських обов'язків, не піклувався про фізичний стан та духовний розвиток дитини, не готував дитину до самостійного життя, не забезпечував необхідного харчування, медичного огляду, лікування, не утримував та не спілкувався з дитиною, не приймаються до уваги, оскільки спростовуються матеріалами справи, а саме тим, що в судовому засіданні було встановлено, що ОСОБА_3 щомісячно сплачував аліменти на утримання неповнолітнього сина, а також, що має бажання спілкуватися зі своєю дитиною, тому не має передбачених законом підстав для позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав у відношенні його малолітнього сина.

Відмовляючи в задоволені зустрічного позову ОСОБА_3 про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 не звертався до Приморської райадміністрації Одеської міськради в особі органу опіки піклування щодо визначення способів його участі у вихованні малолітнього сина та спілкування.

З вказаними висновками суду першої інстанції, колегія суддів апеляційної інстанції не погоджується з наступних підстав.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 15 Закону України "Про охорону дитинства" дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Статтею 153 СК України передбачено, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли це право обмежене законом. Дитина, яка розлучена з одним із батьків чи обома батьками, має право регулярно підтримувати особисті стосунки й прямі контакти з обома батьками, крім випадків, коли це суперечить найвищим інтересам дитини.

Згідно приписів ст.157, ч.1, ч.2, ч.3 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Відповідно до ст.158 СК України за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Рішення органу опіки та піклування є обов'язковим до виконання.

Якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема, якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування, з урахуванням віку, стану здоров'я дитини, поведінки батьків, а також інших обставин, що мають істотне значення. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи (ч.ч.1,2 ст.159 СК).

Відповідно до ч.ч. 4, 5 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Разом з тим орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Відповідно до висновку органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації ОМР від 31.01.2015 року, малолітній ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, мешкає разом з матір'ю, яка перешкоджає побачення ОСОБА_3 з сином. За цих підстав, було зроблено висновок про зобов'язання громадянку ОСОБА_2 не перешкоджати зустрічам і спілкуванню батька з малолітнім сином, також визначений спосіб участі ОСОБА_3 з малолітнім сином ОСОБА_4, шляхом встановлення систематичних зустрічей батька з дитиною щосуботи з 10.00 до 20.00 год, та другий день, а також у святкові дні, за попередньою домовленістю батьків дитини.

Враховуючи стан здоров'я малолітньої дитини, його вік, поведінку обох батьків, інші обставини справи, що мають істотне значення, колегія суддів вважає, що позовні вимоги ОСОБА_3 в частині зобов'язання ОСОБА_2 не чинити перешкоди зустрічам і спілкуванню батька з сином цілком підтверджені та підлягають задоволенню.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

У силу ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Дотримуючись рівноваги між інтересами дитини та рівними права батьків щодо спілкування з дитиною, особлива увага має бути приділена найважливішим інтересам дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (Рішення Європейського суду з прав людини від 07.12.2006 р. року по справі "Хант проти України").

Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою.

Відповідно до ч. 6 ст. 19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Колегія суддів, також приходить до висновку з урахуванням позовних вимог ОСОБА_3 та зробленого висновку, а також приймаючи до уваги, що між батьками на цей час не існує домовленості стосовно виховання дитини, визначити ОСОБА_3 спосіб участі у вихованні сина ОСОБА_4 шляхом встановлення побачень один раз на тиждень: щосуботи з 10.00 години до 20.00 години, та протягом одного місяця на рік допустити проживання ОСОБА_4 з батьком ОСОБА_3 за його місцем проживання для відпочинку та оздоровлення дитини.

Такий спосіб спілкування позивача з малолітнім сином, як вважає колегія суддів на даний час як найкраще відповідає інтересам дитини.

Інші доводи апеляційних скарг не приймаються до уваги, оскільки вони спростовуються матеріалами справи, а письмових доказів на підтвердження доводів апеляційних скарг від апелянтів до суду надано не було.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційних скарг, вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 задоволенню не підлягає, а апеляційна скарга ОСОБА_3 підлягає частковому задоволенню, а рішення суду в цієї частині підлягає скасуванню, з ухваленням нового.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18 вересня 2014 року - в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа Приморська районна адміністрація Одеської міської ради в особі органу опіки та піклування про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та у її вихованні - скасувати, ухваливши нове рішення в цієї частині.

Позовні вимоги ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Зобов'язати ОСОБА_2 не перешкоджати зустрічам і спілкуванню батька ОСОБА_3 з малолітнім сином ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Визначити способи участі ОСОБА_3 з малолітним сином ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, шляхом встановлення систематичних зустрічей батька з дитиною щосуботи з 10.00 до 20.00 години та протягом одного місяця на рік допустити проживання ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з батьком ОСОБА_3 за місцем проживання батька.

В задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_3 - відмовити.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку на протязі двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ О.Г. Журавльов

______________________________________ Н.В. Ісаєва