Провадження № 22-ц/773/1401/15 Категорія: 27 Доповідач: Завидовська-Марчук О. Г.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 жовтня 2015 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Завидовської - Марчук О.Г.,

суддів - Федонюк С.Ю., Грушицького А.І.,

при секретарі Перебойчуку Р.В.,

з участю представника позивача Ліпкевича І.В.,

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Дельта Банк» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність та усунення перешкод у здійсненні права власності за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_3 на заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 квітня 2014 року,

В С Т А Н О В И Л А :

У листопаді 2013 року позивач ПАТ "Дельта Банк" звернувся до суду із вищевказаним позовом, покликаючись на те, що 22 січня 2008 року між АКІБ "Укрсиббанк", правонаступником якого є ПАТ "Укрсиббанк", та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір, згідно умов якого останній отримав кредит у розмірі 60 000 доларів США зі сплатою 13,4 % річних, з кінцевим терміном повернення 20 січня 2023 року. З метою забезпечення виконання зобов'язань по кредитному договору, 22 січня 2008 року між АКІБ "Укрсиббанк" та ОСОБА_3 укладено договір іпотеки. 08 грудня 2011 року ПАТ "Укрсиббанк" передало право вимоги ПАТ "Дельта Банк" в тому числі щодо даного кредитного договору.

У зв'язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань за кредитним договором утворилась заборгованість, яка станом на 19 березня 2013 року складає 77 622,85 доларів США, що еквівалентно 620 439,44 грн.

У зв'язку з порушенням позичальником строків сплати кредиту та відсотків за користування ним, банк має право на дострокове погашення всієї суми заборгованості, про що було повідомлено відповідача. Відповідач не повернув заборгованість по кредиту.

На підставі викладеного, просив звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю предмету іпотеки у власність та визнання за ним права власності на вказаний предмет іпотеки, зобов'язати Державну реєстраційну службу України здійснити державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки за ПАТ «Дельта Банк», припинити право власності іпотекодавця ОСОБА_3 на предмет іпотеки та виселити відповідача та всіх мешканців зі спірної квартири.

Заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 квітня 2014 року позов в даній справі задоволено частково. В рахунок погашення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту від 22.01.2008 року №0, укладеного між АКІБ "УкрСиббанк", правонаступником якого є ПАТ "Дельта Банк" та ОСОБА_3, яка станом на 19.03.2013 року становить 620 439,44 грн., звернуто стягнення на предмет іпотеки - на квартиру №50 загальною площею 59,9 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 шляхом визнання за ПАТ "Дельта Банк" права власності на предмет іпотеки. В решті позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_3 в користь ПАТ "Дельта Банк" 3 670,40 грн. судового збору.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, відповідач ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу на це рішення, в якій, покликаючись на неправильне застосування норм матеріального права, просив рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки скасувати та ухвалити нове про відмову у позові.

Рішенням Апеляційного суду Волинської області від 12 травня 2015 року апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3 задоволено, заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 квітня 2014 року скасоване та ухвалене нове рішення про відмову в позові.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 05 серпня 2015 року рішення апеляційного суду Волинської області від 12 травня 2015 року скасоване, а справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В судовому засіданні представник відповідача апеляційну скаргу підтримав і просив її задовольнити.

Представник позивача апеляційну скаргу заперечив та просив її відхилити.

Заслухавши осіб, які беруть участь у справі, перевіривши законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін з наступних підстав.

Задовольняючи позов в частині звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на квартиру за ПАТ «Дельта Банк», суд першої інстанції виходив з того, що банк мав право вимагати дострокового погашення всієї суми заборгованості за кредитним договором шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, який передбачено іпотечним договором та Законом України «Про іпотеку» - визнання за позивачем права власності на предмет іпотеки.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними і такими, що відповідають обставинам справи та нормам матеріального права.

Судом першої інстанції правильно встановлено і ці обставини підтверджуються наявними у справі належними доказами, що 22 січня 2008 року між АКІБ "УкрСиббанк", правонаступником якого є ПАТ "Укрсиббанк", та ОСОБА_3 укладено договір про надання споживчого кредиту, згідно умов якого відповідач отримав кредит у розмірі 60 000 доларів США з процентною ставкою 13,4% річних та з кінцевим терміном повернення до 20 січня 2023 року ( а.с. 10, 17, 39).

В рахунок забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 22 січня 2008 року між АКІБ "УкрСиббанк" та ОСОБА_3 укладено договір іпотеки, згідно умов якого передано в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1, вартістю 410 356 грн., яка належить йому на праві власності ( а.с 25 - 28).

08 грудня 2011 року між ПАТ "УкрСиббанк" та ПАТ "Дельта Банк" укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, в тому числі і щодо кредитного договору від 22 січня 2008 року, укладеного з відповідачем. Договір посвідчено нотаріусом ( а.с.31-32).

Внаслідок невиконання позичальником ОСОБА_3 взятих на себе кредитних зобов'язань станом на 19 березня 2013 року у нього утворилась заборгованість у розмірі 77622,85 доларів США, що еквівалентно 620439,44грн., з яких: тіло кредиту - 56 091,80 доларів США, відсотки - 21 531,05 доларів США ( а.с.43).

28.02.2013 року на адресу ОСОБА_3 ТзОВ "Колекторська компанія "Вердикт" від імені ПАТ "Дельта Банк" направила повідомлення про порушення забезпеченого обтяженням зобов'язання (а.с.57). Крім того, даним листом боржника попереджено про звернення стягнення на предмет іпотеки у випадку невиконання даної вимоги у визначений термін.

Відповідно до ч.1 ст. 33, ст. 39 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду.

Згідно п. 4.1.1. іпотечного договору у випадку порушень будь-якого зобов'язання за кредитним договором банк має право одержати задоволення своїх вимог шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Статтею 36 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

При цьому, у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 цього Закону (ст. 39 зазначеного Закону).

У п. 4.2 договору іпотеки сторонами визначено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду або виконавчого напису нотаріуса, або за договором про задоволення вимог іпотекодержателя, укладеним шляхом здійснення застереження про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до п. 5.2.1 договору іпотеки передбачено право іпотекодержателя про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку».

Пунктом 39 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» судам роз'яснено, що з урахуванням положень ч. 3 ст. 33, ст. 36, ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

У зв'язку з наведеним суди мають виходити з того, що з урахуванням цих норм права не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки в такий спосіб і набуття іпотекодержателем права власності на нього за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо його передбачено договором. Тому, в разі встановлення такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки в договорі іпотекодержатель на підставі ч. 2 ст. 16 ЦК України має право вимагати застосування його судом.

Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній в постанові від 11 грудня 2013 року № 6-124цс13.

Отже, виходячи з наведеного, висновки суду першої інстанції щодо наявності у іпотекодержателя права на звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття права власності на предмет іпотеки ґрунтуються на нормах матеріального права та відповідають укладеному між сторонами договору.

Разом з тим, відповідно до ст. 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки.

Всупереч вказаній нормі, суд першої інстанції у резолютивній частині рішення вказав лише загальну суму заборгованості без зазначення складових цієї заборгованості, а тому, не змінюючи рішення суду, яке по суті вирішення спору є законним і обґрунтованим, абзац 2 резолютивної частини рішення, після слів 620439 (шістсот двадцять тисяч чотириста тридцять дев'ять) грн. 44 коп., слід доповнити реченням такого змісту: з яких: 56091, 80 доларів США, що в еквіваленті становить 448341, 76 грн. - заборгованість за кредитом, 21531, 05 доларів США, що в еквіваленті становить 172097,68 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині виселення всіх мешканців із спірної квартири, суд виходив з того, що банк не надав належних і допустимих доказів того, що відповідачу надсилалась і ним отримано письмову вимогу про виселення, що вимагається положеннями ст. 109 ЖК України та ст. 40 Закону України «Про іпотеку».

Згідно ч.1 ст.40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться в порядку, встановленому законом.

У частинах 2, 3 статті 40 цього Закону встановлено, що після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок, житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Аналогічний порядок щодо виселення всіх громадян, що мешкають у житловому будинку або житловому приміщенні, на які звернуто стягнення, як на предмет іпотеки, передбачено ч.3 ст. 109 ЖК України.

Отже, за змістом зазначених норм закону виселенню мешканців із житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, передує вимога іпотекодержателя про добровільне звільнення житлового будинку.

Як вбачається з матеріалів справи, банк з такою вимогою до ОСОБА_3 не звертався, доказів зворотного, всупереч ст. 10, 60 ЦПК України, суду не надав.

Крім того, відповідно до частини другої статті 109 ЖК України громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК України встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються з жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Таку ж правову позицію висловив ВСУ в постанові від 18.03.2015 року у справі № 6-39цс15.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме з п.1.1 договору іпотеки від 22 січня 2008 року (а.с.25), укладеного між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3. іпотекодавець передає в іпотеку іпотекодержателю наступне нерухоме майно: двокімнатна квартира № 50 житловою площею 40,7 кв.м., загальною - 59,9 кв.м., що знаходиться в будинку АДРЕСА_1 та є власністю іпотекодавця (ОСОБА_3) на підставі договору купівлі - продажу, посвідченого 08 листопада 2007 року приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Троц Ю.Б. за р.н. 3443.

З копії договору купівлі - продажу від 08.11.2007 року (а.с.29) вбачається, що квартиру, що є предметом іпотеки, ОСОБА_3 купив у ОСОБА_5 та ОСОБА_6 ще до укладення кредитного договору у січні 2008 року.

Отже, у справі, яка переглядається, в іпотеку передано житловий будинок, який був придбаний не за рахунок отриманих кредитних коштів, а тому відсутні передбачені законом підстави для виселення мешканців із зазначеного будинку без надання їм іншого постійного житла.

Таким чином, рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки на даний час діє Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», дія якого поширюється на спірні правовідносини, а оскаржуване рішення не набрало законної сили і, як вбачається з матеріалів справи, є всі умови для застосування положень цього закону, то суд вважає за необхідне застосувати норми цього Закону до спірних правовідносин.

Відповідно з правовою позицією ВСУ, викладеної в постанові від 09.09.2015 року у справі №6-483цс15 рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає виконанню.

В зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає за необхідне доповнити абзац 2 резолютивної частини рішення ще одним реченням такого змісту: «Рішення в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає виконанню».

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3 відхилити.

Заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 квітня 2014 року в даній справі залишити без змін, доповнивши абзац 2 резолютивної частини рішення, після слів 620439 (шістсот двадцять тисяч чотириста тридцять дев'ять) грн. 44 коп., реченням такого змісту: «з яких: 56091, 80 доларів США, що в еквіваленті становить 448341, 76 грн. - заборгованість за кредитом, 21531, 05 доларів США, що в еквіваленті становить 172097, 68 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом» та реченням: «Рішення в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає виконанню».

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий

Судді: