Справа № 199/4920/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

27 жовтня 2015 року м. Дніпропетровськ

Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

Головуючий - суддя Сенчишин Ф.М.

При секретарі Карабань А.Є.

За участю представника позивача Шандиби Ю.С.

відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом, за яким просить суд стягнути солідарно з позичальника ОСОБА_2 та її поручителя ОСОБА_3 заборгованість за укладеним 02 квітня 2008 року кредитним договором № DNG0GA у загальному розмірі 1777787,25 доларів США, що на час подання позову до суду еквівалентно 3674862,42 грн., яка складається з:

-42400,21 доларів США - заборгованість за тілом кредиту;

-31308,48 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом;

-944,03 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом;

-94656,95 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором;

-12,09 доларів США - штраф (фіксована частина);

-8465,48 доларів США - штраф (процентна складова).

В судовому засіданні представник позивача ПАТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_1 підтримала в повному обсязі заявлені позовні вимоги та доводи позовної заяви, на яких вони ґрунтуються.

Відповідачка ОСОБА_2 в судовому засіданні заперечила проти задоволення позовних вимог. Заперечення обґрунтувала тим, що кредитний договір був укладений нею за умов стабільної економіки та грошово-фінансової системи. Через настання світової фінансової кризи, зростання курсу долару, необхідність проведення складної операції та втрату у зв'язку із цим роботи, відповідачка була позбавлена можливості виконувати свої зобов'язання за кредитним договором. Не дивлячись на це, вона намагалася належним чином здійснювати платежі за графіком. Починаючи з січня 2009 року позивач відмовився отримувати часткове виконання зобов'язань за договором шляхом блокування неповних платежів, що призвело до збільшення заборгованості. На її звернення щодо пошуку шляхів подальшого виконання зобов'язань - пролонгації, кредитних канікул, реструктуризації боргу тощо, банк відповідав відмовою. Вважає, що позивач неправильно розрахував заборгованість. Просить суд врахувати її тяжке матеріальне становище, стан здоров'я, той факт, що член її онук, який мешкає разом з нею, є інвалідом дитинства і на його лікування також потрібні значні кошти, і за можливості зменшити розмір нарахованої їй неустойки.

Належним чином та завчасно сповіщений про час та місце розгляду справи відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив. За ухвалою суду справа розглянута у його відсутність.

Вирішуючи позовні вимоги, суд виходить з наступного.

Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Позивачем до позову додана копія кредитного договору № DN81AR03110175 (а.с. 14-15), укладеного 02 квітня 2008 року відповідачкою ОСОБА_2 з Закритим акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», за яким банк зобов'язався надати позичальнику кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу на строк з 02 квітня 2008 року по 02 квітня 2018 року включно у вигляді не поновлюваної лінії у розмірі 47100 доларів США, з яких 42000 доларів США на споживчі цілі, а 5100 доларів США на сплату страхових платежів, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 2 % від суми наданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за резервування ресурсів у розмірі 0,48 % річних від суми зарезервованих ресурсів.

ОСОБА_2 визнаний той факт, що зазначений кредитний договір підписаний особисто нею, а також той факт, що ПАТ КБ «ПриватБанк» свої зобов'язання за кредитним договором виконало належним чином та надало позичальнику кредитні кошти в повному обсязі.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

За ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Як зазначено у ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ст. 610 ЦК України, порушення зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до умов договору ОСОБА_2 зобов'язалася повертати кредит, сплачувати відсотки та комісію у період з 3 по 10 число кожного місяця шляхом здійснення щомісячного платежу у сумі 618,55 доларів США згідно графіку погашення кредиту.

Згідно розрахунку заборгованості за кредитом (а.с. 5-8), ОСОБА_2 здійснювала повернення кредиту, сплату відсотків та комісії у розмірах менших, ніж передбачено відповідним графіком, та з порушенням строків сплати, внаслідок чого станом на 22 травня 2015 року утворилася прострочена заборгованість за тілом кредиту у розмірі 22772,32 доларів США, за простроченими відсотками у розмірі 31150,38 доларів США та за простроченою комісією у розмірі 944,03 долари США.

Розрахунок простроченої заборгованості за кредитом, відсотками і комісією позивачем здійснений арифметично правильно та у межах визначеного п. 5.5 кредитного договору п'ятирічного строку позовної давності.

Відповідні заперечення відповідачки ОСОБА_2 не є предметними, носять декларативний характер, висновків суду не спростовують та судом відхиляються.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: ... сплата неустойки.

За ч. 1 ст. 624 ЦК України, якщо за порушення зобов'язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків.

Відповідно до п. 8.4 кредитного договору, при порушенні позичальником зобов'язань, із погашення кредиту, позичальник сплачує банку пеню у розмірі 0,15 % від суми простроченої заборгованості по кредиту за кожний день прострочення, але не менше 1 гривні.

Як передбачено п. 5.3 кредитного договору, при порушенні позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов'язань, передбачених кредитним договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф у розмірі 250 грн. + 5 % від суми позову.

Позивачем з дотриманням вимог п. 5.3, п. 8.4 кредитного договору на підставі п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України здійснене нарахування пені за прострочення сплати кредиту у розмірі 94565,95 доларів США, а також штрафу у розмірі 250 грн. (фіксована частина) та 8465,48 доларів США (процентна складова).

Розрахунок пені та штрафу позивачем здійснений арифметично правильно та у межах визначеного п. 5.5 кредитного договору п'ятирічного строку позовної давності..

Таким чином, відповідачка ОСОБА_2, як позичальник за кредитним договором, в порушення вимог ч. 1 ст. 1049, ч. 1 ст. 1054 ЦК України прострочила виконання грошового зобов'язання в частині повернення позикодавцеві чергової частини позики у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позивач стверджує, що наслідком прострочення сплати позичальником чергової частини кредиту більш ніж на один місяць є виникнення у позивача права вимагати дострокового повернення тієї частини кредиту, строк повернення якої не минув.

Згідно розрахунку заборгованості за кредитом (а.с. 5-8), розмір поточної заборгованості за кредитом становить 19627,89 доларів США, а розмір поточної заборгованості за відсотками - 158,1 доларів США.

Суд враховує, що укладеним сторонами кредитним договором (п. 2.3.7, п. 2.3.3) передбачено, що у випадку порушення позичальником зобов'язань, передбачених умовами договору … банк має право достроково стягнути кредит.

Наведені положення договору кореспондуються з вимогами ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якою передбачено, що якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення чергової частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Зазначена норма міститься у параграфі 1 «Позика» глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України.

За ч. 2 ст. 1054 ЦК України, до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлене цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Оскільки укладений між сторонами кредитний договір є договором про надання споживчого кредиту, положення ч. 2 ст. 1054 ЦК України підлягають застосуванню з урахуванням вимог п. 10 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», за яким, якщо кредитодавець згідно з договором про надання споживчого кредиту одержує внаслідок порушення споживачем умов договору право на вимогу повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, або на вилучення продукції чи застосування іншої санкції, він може використати таке право лише у разі:

1) затримання сплати частини кредиту та/або відсотків щонайменше на один календарний місяць; або

2) перевищення сумою заборгованості суми кредиту більш як на десять відсотків; або

3) несплати споживачем більше однієї виплати, яка перевищує п'ять відсотків суми кредиту; або

4) іншого істотного порушення умов договору про надання споживчого кредиту.

Якщо кредитодавець на основі умов договору про надання споживчого кредиту вимагає здійснення внесків, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі внески або повернення споживчого кредиту можуть бути здійснені споживачем протягом тридцяти календарних днів з дати одержання повідомлення про таку вимогу від кредитодавця. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про надання споживчого кредиту, вимога кредитодавця втрачає чинність.

Оскільки відповідачка ОСОБА_2 затримала сплату чергової частини кредиту більш ніж на один календарний місяць, у позивача на підставі п. 2.3.7, п. 2.3.3 кредитного договору, ч. 2 ст. 1054 ЦК України з урахуванням вимог п. 10 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» виникло право вимагати від відповідача дострокового повернення чергової частини позики, що залишилася у розмірі 19627,89 доларів США та відсотків у розмірі 158,1 доларів США.

Позивачем до позову додана копія датованої 01 червня 2015 року вимоги на адресу ОСОБА_2 (а.с. 10), за якою банк вимагав від останньої погасити прострочену заборгованість з попередженням про визнання терміну повернення кредиту таким, що настав у разі її не погашення.

Зазначена вимога спрямована на адресу відповідача рекомендованим відправленням 05 червня 2015 року, що підтверджується копією реєстру рекомендованих відправлень (а.с. 12-13).

Відповідачкою ОСОБА_2 визнаний той факт, що прострочена заборгованість протягом тридцяти календаних днів після отримання нею вказаної вимоги банку не погашена.

Таким чином, загальна заборгованість позичальника ОСОБА_2 перед позивачем складається з:

-42400,21 доларів США - заборгованість за тілом кредиту;

-31308,48 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом;

-944,03 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом;

-еквівалент 94656,95 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором;

-250 грн. - штраф (фіксована частина);

-еквівалент 8465,48 доларів США - штраф (процентна складова).

Згідно ч. 1 ст. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Кредитний договір був забезпечений укладенням позивачем зі співвідповідачем - ОСОБА_3, договору поруки від 02 квітня 2008 року (а.с. 17), за яким поручитель зобов'язався відповідати перед позивачем за виконання ОСОБА_2 усіх зобов'язань що виникли з кредитного договору.

За ч.ч. 1, 2 ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Таким чином, співвідповідач ОСОБА_3, як поручитель ОСОБА_2, згідно ч. 1 ст. 553, ч.ч. 1, 2 ст. 554 ЦК України відповідає перед банківською установою у тому ж обсязі, що і остання, включаючи сплату основного боргу, процентів та неустойки.

Згідно ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідачі згідно ч. 1 ст. 625 ЦК України не звільняються від відповідальності за неможливість виконання ними грошового зобов'язання, і у відповідності до вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України зобов'язані сплати суму боргу.

За наведених обставин позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення з відповідачів заборгованості за кредитом, відсотками, комісії, нарахованої пені та штрафів є ґрунтовними по суті.

Разом з тим, згідно вимог ч. 3 ст. 551 ЦК України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Суд враховує роз'яснення, викладені у п. 27 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», згідно яких положення частини третьої статті 551 ЦК України про зменшення розміру неустойки може бути застосовано судом лише за заявою відповідача до відсотків, які нараховуються як неустойка, і не може бути застосовано до сум, які нараховуються згідно з частиною другою статті 625 ЦК, які мають іншу правову природу. Істотними обставинами в розумінні частини третьої статті 551 ЦК можна вважати, зокрема, ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (наприклад, відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов'язання).

Також суд враховує правовий висновок, викладений Верховним судом України у постанові № 6-100цс14 від 03 вересня 2014 року, за яким частиною третьою статті 551 ЦК України, зокрема передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків. Отже, частина третя статті 551 ЦК України з урахуванням положень статті 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та частини четвертої статті 10 ЦПК України щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків.

Відповідачка ОСОБА_2 в судовому засіданні зробила заяву про зменшення розміру нарахованої їй банком пені та штрафу.

Суд, з урахуванням:

- ставлення відповідачки до виконання своїх зобов'язань за кредитним договором;

- того факту, що відповідачка після отримання кредиту втратила роботу і на цей час не працевлаштована, що підтверджується копією її трудової книжки (а.с. 111)

- наявності відомостей про захворювання позивачки, яке потребує постійного медикаментозного лікування та хірургічного втручання, що підтверджується відповідними медичними документами (а.с. 105, 112, 113);

- того факту, що неповнолітній член сім'ї позивачки є інвалідом дитинства, потребує постійного медичного догляду та лікування, що підтверджується відповідними письмовими доказами (а.с. 101-104, 106-110);

виходячи з загального розміру заборгованості за кредитним договором, керуючись розумним балансом інтересів сторін, основоположними засади розумності, виваженості та справедливості, на підставі ч. 3 ст. 551 ЦК України вважає за необхідне зменшити загальний розмір пені та штрафу (94656,95 доларів США, 250 грн., 8465,48 доларів США) до еквіваленту 100 доларів США.

На підставі викладеного, з відповідачів на користь позивача підлягає соліданому стягненню заборгованість за кредитним договором у загальному розмірі, еквівалентному 74752,72 долари США, яка складається з заборгованості:

-еквівалент 42400,21 доларів США - заборгованість за тілом кредиту;

-еквівалент 31308,48 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом;

-еквівалент 944,03 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом;

-еквівалент 100 доларів США - нейстойка за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором;

Суд враховує роз'яснення, викладені у п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», за якими суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК, частина третя статті 533 ЦК; Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю»).

Суд також враховує, роз'яснення, викладені у п. 12 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», згідно яких у разі якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті та кредитодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам частини третьої статті 533 ЦК.

Окрім цього суд, керуючись вимогами ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, враховує правовий висновок, викладений Верховним судом України у постанові № 6-145цс14 від 24 вересня 2014 року, за яким у силу положень статей 192, 533 ЦК України та статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» вирішуючи спір про стягнення боргу за кредитним договором в іноземній валюті, суд повинен установити наявність в банку ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, а встановивши вказані обставини,- стягнути грошову суму в іноземній валюті.

Вирішуючи питання щодо того, чи правомірно наданий кредит в іноземній валюті, суд виходить з роз'яснень, викладених у п. 10 зазначеної постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, за якими банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність») банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету про валютне регулювання).

Позивачем надані копія банківської ліцензії (а.с. 75), а також дозволу на проведення операцій з валютними цінностями (а.с. 76-78), які в сукупності підтверджують право позивача здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті.

Пленум Верховного Суду України у п. 14 своєї постанови № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» розтлумачив, що згідно з частиною першою статті 192 ЦК законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. У зв'язку з цим при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України - гривні. При стягненні періодичних платежів суд має вказати період, протягом якого проводиться виконання. У разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення.

Оскільки позика позивачем надавалася у доларах США, заборгованість підлягає стягненню з визначенням еквіваленту у грошовій одиниці України - гривні з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення.

Згідно службового розпорядження Національного Банку України, офіційний курс гривні до долару США станом на час ухвалення судового рішення становить 2290,5896 гривень за 100 доларів США.

За наведених обставин, заборгованість відповідачів перед позивачем еквівалентна 74752,72 долари США дорівнює 1712278,03 грн. (74752,72 х 22,905896.

Оскільки позовні вимоги задоволені частково, на підставі ст. 88 ЦПК України розподілу між сторонами підлягають понесені позивачем та документально підтверджені (а.с. 1) судові витрати зі сплати судового збору у частці, пропорційній частці задоволених судоми вимог, а саме у розмірі 1536,36 грн. (3654 х 74752,72 / 177787,25).

При цьому суд враховує роз'яснення, викладені у п. 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», за якими солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено.

Отже, з кожного з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню судові витрати зі сплати судового збору у розмірі по 768,18 грн. з кожного (1536,36 / 2).

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 212, 214 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у загальному розмірі 74752 (сімдесят чотири тисячі сімсот п'ятдесят дві) долари США 72 (сімдесят два) центи, що на час постановлення рішення еквівалентно 1712278 (одному мільйону семистам дванадцяти тисячам двомстам сімдесяти восьми) гривням 03 (трьом) копійкам.

Стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» судові витрати зі сплати судового збору у розмірі по 768 (сімсот шістдесят вісім) гривень 18 (вісімнадцять) копійок з кожного.

У задоволенні решти позовних вимог Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» - відмовити.

На рішення може бути подана апеляційна скарга в Апеляційний суд Дніпропетровської області через Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Головуючий :