Справа № 539/3124/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2015 року Лубенський міськрайонний суд

Полтавської області

В складі: головуючого судді - Матвієнка В. М.

при секретарі - Павличенко О.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ПАТ "Шліфверст" до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди завданої підприємству, працівником,

В С Т А Н О В И В :

Позивач ПАТ «Шліфверст» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди завданої підприємству, працівником, мотивуючи свої вимоги тим, що з наказом голови правління ВАТ "Шліфверст" від 17.02.2005 року №12 зі складу працівників підприємства була створена комісія з прийому - передачі матеріальних цінностей комори мобілізаційного резерву.

Згідно акту прийому - передачі матеріальних цінностей комори мобілізаційного резерву від 28.02.2005 року було виявлено " ряд відхилень фактичної наявності матеріальних цінностей від даних бухгалтерського обліку" та зафіксовано нестача 614 кг алюмінію вторинного вартістю - 4925 грн.14 коп. та 876, 5 кг бронзи вартістю - 8122 грн. 14 коп.

30.03. 2012 року згідно наказу №1000 від 23.03.2012 року ОСОБА_1 був звільнений з ПАТ "Шліфверст" _правонаступник ВАТ "Шліфверст".

В зв"язку з нестачею товаро - матеріальних цінностей, відповідач заподіяв підприємству матеріальну шкоду в розмірі - 11774 грн. , яка по теперішній час ним не відшкодована , що підтверджується довідкою бухгалтерії.

На підставі викладеного, позивач ПАТ «Шліфверст» прохав суд стягнути з відповідача ОСОБА_1 на свою користь 11774 грн. майнової шкоди, завданої підприємству в зв"язку з нестачею товаро - матеріальних цінностей.

В судове засідання представник позивача ПАТ «Шліфверст» не з»явився, про час та місце розгляду справи позивач був повідомлений належним чином, неодноразово направляв до суду заяви згідно яких прохав суд розглядати справу за його відсутність.

Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не з»явився повторно, звернувшись до суду з письмовою заявою про розгляд справи без його участі. Крім того надав письмові заперечення на позов , прохаючи суд відмовити у позові за безпідставністю та у зв»язку з пропуском строку позовної давності. Свої заперечення на позов обгрунтував тим, що позивачем не надано жодних доказів, підтверджуючих , що безпосередньо ним була заподіяна дана шкода підприємству , його вини у нестачі товаро- матеріальних цінностей, не вказав розмір прямої дійсної шкоди, не надав документів, підтверджуючих одержання ним товаро- матеріальних цінностей під звіт , що з ним укладався договір про повну матеріальну відповідальність. Крім цього відповідач вказує на те що позивачем пропущено строк позовної давності при зверненні до суду із даними позовними вимогами.

У зв"язку з розглядом справи за відсутності осіб, які беруть участь у справі, судом відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України не здійснювалося фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

З»ясувавши обставини справи на підставі наданих доказів , суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позову, виходячи з наступного.

Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.10, ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Враховуючи клопотання представника позивача, відповідача про розгляд справи у їх відсутність, заперечення відповідача на позов, суд здійснив розгляд справи без їх участі та ухвалив рішення на підставі наданих письмових матеріалів.

Встановлено, що згідно наказу №100 від 23.03.2012 року відповідач ОСОБА_1 звільнений з ПАТ «Шліфверст» (а.с .8).

Доказів про прийняття на роботу ОСОБА_1 до ВАТ "Шліфверст", ПАТ "Шліфверст" , з якої дати прийнятий на роботу, на яку посаду позивач суду не надав.

Крім того доказів щодо правонаступництва ПАТ «Шліфверст» відносно ВАТ «Шліфверст», позивач до суду також не подавав.

У довідки бухгалтерії позивача ПАТ «Шліфверст» , виданій на підставі оборотно-сальдової відомості по рахунку 375 контрагент ОСОБА_1 за 1.07.2015-1.07.2015, зазначено, що заборгованість ОСОБА_1 перед ПАТ «Шліфверст» по розрахункам за відшкодування завданих збитків становить 11774 грн. (а.с. 9,10).

Згідно акту прийому - передачі матеріальних цінностей від 28.02.2005 року комори мобілізаційного резерву було виявлено " ряд відхилень фактичної наявності матеріальних цінностей від даних бухгалтерського обліку" та зафіксовано нестача 614 кг алюмінію вторинного вартістю - 4925 грн.14 коп. та 876, 5 кг бронзи вартістю - 8122 грн. 14 коп. (а.с.3-5).

В цей же день 28.02.2005 року комісією з прийому матеріальних цінностей комори мобілізаційного резерву був складений протокол за яким зроблено висновок наступного змісту: розглянувши результати інвентаризації комори мобілізаційного резерву п. 4 комісія вважає, що нестача матеріальних цінностей утворилась за тривалий час зберігання. За цей період неодноразово матеріали видавалися у виробництво та поверталися на склад. Можливо матеріали поверталися інші, а не ті , що бралися. При перевірці КРУ , передачі складу у 2003 році нестача не виявлялась, тому ці матеріали не переважувалися. Таким чином , винних осіб не встановлено і тому комісія пропонує суму нестачі списати за рахунок інших операційних витрат. (а.с.6).

Виходячи з цього документу позивач підтверджує, факт не встановлення винних осіб у нестачі матеріальних цінностей на складі, що облік матеріальних цінностей по складу в законному порядку не проводився протягом тривалого часу , починаючи з 2003 року, з часу передачі складу.

Відповідно до ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. На працівників не може бути покладена відповідальність за шкоду, яка відноситься до категорії нормального виробничо-господарського ризику, а також за шкоду, заподіяну працівником, що перебував у стані крайньої необхідності.

Статтею 134 КЗпП України передбачено, що відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли: 1) між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей; 2) майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами; 3) шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку; 4) шкоди завдано працівником, який був у нетверезому стані; 5) шкоди завдано недостачею, умисним знищенням або умисним зіпсуттям матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування; 6) відповідно до законодавства на працівника покладено повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків; 7) шкоди завдано не при виконанні трудових обов'язків; 8) службова особа, винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу; 9) керівник підприємства, установи, організації всіх форм власності, винний у несвоєчасній виплаті заробітної плати понад один місяць, що призвело до виплати компенсацій за порушення строків її виплати, і за умови, що Державний бюджет України та місцеві бюджети, юридичні особи державної форми власності не мають заборгованості перед цим підприємством.

Відповідно до ст. 135-1 КЗпП України письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв'язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.

Спільною постановою Держкомпраці СРСР та Секретаріату ВЦРПС від 28.12.1977 року № 447/24 затверджено Перелік посад і робіт, які заміщаються або виконуються працівниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм для зберігання, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування у процесі виробництва.

Даним Переліком до таких посад і робіт віднесено також і завідувачів коморами цінностей, завідувачів складами та їх заступників , а також роботи з приймання на зберігання , обробку, відпуску матеріальних цінностей на складах, базах (нафтобазах) , автозаправних станціях, холодильниках, харчоблоках, сховищах, заготівельних (приймальних) пунктах , товарних і товаро - перевалочних ділянках, камерах схову , коморах і гардеробах.

Згідно ст. 136 КЗпП України покриття шкоди працівниками в розмірі, що не перевищує середнього місячного заробітку, провадиться за розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, керівниками підприємств, установ, організацій та їх заступниками - за розпорядженням вищестоящого в порядку підлеглості органу шляхом відрахування із заробітної плати працівника. Розпорядження власника або уповноваженого ним органу, або вищестоящого в порядку підлеглості органу має бути зроблено не пізніше двох тижнів з дня виявлення заподіяної працівником шкоди і звернено до виконання не раніше семи днів з дня повідомлення про це працівникові. Якщо працівник не згоден з відрахуванням або його розміром, трудовий спір за його заявою розглядається в порядку, передбаченому законодавством. У решті випадків покриття шкоди провадиться шляхом подання власником або уповноваженим ним органом позову до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду.

У відповідності до ст. 137 КЗпП України суд при визначенні розміру шкоди, що підлягає покриттю, крім прямої дійсної шкоди, враховує ступінь вини працівника і ту конкретну обстановку, за якої шкоду було заподіяно. Коли шкода стала наслідком не лише винної поведінки працівника, але й відсутності умов, що забезпечують збереження матеріальних цінностей, розмір покриття повинен бути відповідно зменшений.

Статтею 138 КЗпП України передбачено обов»язок доказування наявності умов для покладення матеріальної відповідальності на працівника, а саме, що для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 КЗпП України.

Разом із тим, у відповідності до Постанови Пленуму Верховного Суду України N 14 від 29.12.1992 року «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» суд у кожному випадку зобов'язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об'єктивного з'ясування обставин, від яких згідно зі статтями 130, 135-3, 137 КЗпП залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, з'ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов'язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника. Якщо шкоду заподіяно кількома працівниками, в рішенні суду має бути зазначено, які конкретно порушення трудових обов'язків допустив кожен працівник, ступінь його вини та пропорційна їй частка загальної шкоди, за яку до нього може бути застосовано відповідний вид і межі матеріальної відповідальності. За шкоду, заподіяну внаслідок порушення трудових обов'язків, працівник несе відповідальність перед підприємством (установою, організацією), з яким перебуває в трудових відносинах. Встановивши при розгляді справи, що шкода заподіяна не лише з вини працівника, до якого пред'явлено позов, але й з вини службових осіб підприємства, установи, організації, суд має обговорити питання про притягнення їх до участі в справі як співвідповідачів.

Керуючись вище зазначеними нормами КЗПП України, п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 14 від 29.12.1992 року «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» при розгляді справи суд виявив відсутність доказів щодо укладання з відповідачем договору про повну матеріальну відповідальність, з якого часу він був прийнятий на роботу до відповідача, яку посаду займав, відсутні докази про порушення працівником обов'язків за трудовим договором і наявність причинного зв'язку між його протиправною поведінкою і шкодою, яка наступила, відсутні пояснення працівника, відсутність актів і доповідних записок службових осіб, матеріалів службових перевірок, вироку суду чи постанови органу розслідування, наказу за результатами перевірки даного випадку, висновків компетентних органів або експертизи про допущені порушення і причини шкоди, документів про коло трудових обов'язків працівника, тощо. Цих доказів позивач суду не надав.

Таким чином суд вважає, що позовні вимоги позивача є не доведеними .

Крім цього, як вбачається із змісту позовної заяви, про недостачу позивачу стало відомо в 2005 році, а із позовом до суду позивач звернувся в серпні 2015 року.

Згідно ж ст. 233 КЗпП України для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди.

Відповідачем у запереченні заявлено про застосування до позовних вимог позивача строку звернення до суду.

Таким чином, суд вважає, що позивачем при зверненні із даним позовом до суду дійсно пропущено строк, передбачений ст. 233 КЗпП України.

Разом із тим, враховуючи відсутність підстав для задоволення позовних вимог по суті, суд відмовляє в задоволенні позову саме за його недоведеністю .

Керуючись ст.ст. 2, 10, 60, 88, 209, 212-215 ЦПК України.

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ПАТ "Шліфверст" до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди завданою підприємству, працівником відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Полтавської області протягом 10 днів з дня його проголошення через суд першої інстанції.

Суддя Лубенського

міськрайонного суду Матвієнко В. М.