Головуючий суду 1 інстанції - Шкиря В.М.
Доповідач - Лозко Ю.П.
Справа № 417/807/15-ц
Провадження № 22ц/782/497/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2015 року м. Сєвєродонецьк

Судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Луганської області у складі:

Головуючого Лозко Ю.П.,

Суддів: Назарової М.В., Заіки В.В.,

за участю секретаря Козубської А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Марківського районного суду Луганської області від 29 липня 2015 року по справі за позовом Управління служби безпеки України в Луганській області до ОСОБА_2 про виселення зі службового приміщення, -

ВСТАНОВИЛА:

26 травня 2015 року, позивач в особі представника Обаполенка С.С. звернувся до суду з вказаним позовом в обґрунтування якого вказав, що відповідач ОСОБА_2 проходив військову службу в Управлінні СБУ в Луганській області з 18.03.1996 року по 08.12.2014 р. 16 липня 2014 року розпорядженням Марківської державної адміністрації відповідачу було надане службове приміщення 2 - х кімнатна квартира АДРЕСА_1, в якій відповідач зареєструвався складом сім'ї одна особа. Раніше надане службове приміщення, а саме житловий будинок АДРЕСА_2, відповідачем здано не було. Позивач зазначив, що відповідач від дня реєстрації у вищевказаній квартирі фактично не проживає, а використовує це приміщення не за цільовим призначенням а саме, надав це службове житлове приміщення для проживання та зберігання особистих речей стороннім особам ОСОБА_7 та ОСОБА_8, посилаючись на п.5.18,5.21 наказу Служби безпеки України №792 від 06.11.2007 року «Про затвердження Інструкції про організацію забезпечення і надання військовослужбовцям СБУ та членам їх сімей житлових приміщень», вимоги ст. 72 ЖК України, позивач просив суд, визнати ОСОБА_2, особою, що втратила право користування службовим житловим приміщенням, а саме, квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_1, та підлягає виселенню із вказаного службового житла без надання іншого службового приміщення.

Рішенням Марківського районного суду Луганської області від 29 липня 2015 року позовні вимоги Управління служби безпеки України в Луганській області до ОСОБА_2 про виселення зі службового приміщення задоволено.

Визнано ОСОБА_2, особою, що втратила право користування службовим житловим приміщенням, а саме, квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_1, та яка підлягає виселенню із вказаного службового житла без надання іншого службового приміщення.

Непогодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, відповідач в особі представника ОСОБА_3, звернувся з до суду апеляційною скаргою, в якій посилаючись на численне порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив суд, скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог Управління служби безпеки України в Луганській області до ОСОБА_2 про виселення зі службового житла відмовити в повному обсязі.

Заслухавши доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду, обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія, вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом, обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові витрати;

7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Судова колегія вважає, що судом вказані вимоги закону у повному обсязі не дотримано.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходів з вимог ст. 118 ЖК УРСР, ст. 116 ЖК УРСР та положень п. 5.1. п.5.21 Інструкції про організацію забезпечення і надання військовослужбовцям СБУ та членам їх сімей житлових приміщень» дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивача, з тих підстав що відповідач використовував службове житлове приміщення а саме, квартиру АДРЕСА_1, не за призначенням, оскільки передав це службове житлове приміщення в оренду іншим громадянам. В свою чергу не проживав у спірній квартирі тривалий час, з цих підстав застосував також вимоги ст. 72 ЖК УРСР .

Таких висновків суд дійшов помилково, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1, ч. 2 ст. 11 ЦПК України суд розглядає справу за зверненням фізичних і юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач ОСОБА_2 проходив військову службу в управлінні СБУ в Луганській області з 18.03.1996 року.

Наказом №1086 -ос від 16.08.2010 року ОСОБА_2 було переведено з м. Луганська в с. Марківка для подальшого проходження військової служби.

Позивач УСБУ в Луганській області, як окрема юридична особа, яка веде самостійний квартирний облік, відповідно до Закону України «Про Службу безпеки України» має свій самостійний житловий фонд службового житла.

Пунктом 2 Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженого постановою КМУ від 03.08. 2006 року №1081, визначено, що військовослужбовці та члени їх сімей забезпечуються службовими житловими приміщеннями, що відповідають вимогам житлового законодавства.

Квартира з приводу якої виник спір, відповідно до розпорядження голови Марківської РДА Луганської області за №377 від 11.09.2000 року на підставі клопотання УСБУ в Луганській області та рішення виконкому селищної ради від 04.08.2000 року №94, була виділена УСБУ в Луганській області в число службових.

Відповідно до ст. 118 ЖК УРСР службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв'язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього.

Наказом №1086 -ос від 16.08.2010 року ОСОБА_2 було переведено з м. Луганська в с. Марківка для подальшого проходження військової служби.

За розпорядженням голови Марківської РДА Луганської області №400 від 16.07.2014 року ОСОБА_2 як начальнику Марківського МРВ УСБУ в Луганській області, було надано в користування службову квартиру АДРЕСА_1, що складається з двох кімнат, житловою площею 27,8 м2 з членами сім'ї у складі двох осіб. В той же день на ім» я ОСОБА_2 був виданий ордер на вказане службове житлове приміщення за №18.

23.07.2014 року відповідач зареєструвався складом сім'ї 1 особа, як наймач уклав договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкової території з Марківським КП «Марківський комунальник». Здійснював відповідні комунальні платежи.

08.12.2014 року наказом УСБУ №502 -ос ОСОБА_2 був звільнений, є полковником запасу СБУ та ветераном військової служби.

Вказані обставини не заперечуються сторонами по справі.

Отже між сторонами виник спір з приводу користування службовим житловим приміщенням, і ці правовідносини регулюються нормами Житлового Кодексу УРСР та положеннями закріпленими наказом Служби безпеки України №792 від 06.11.2007 року «Про затвердження Інструкції про організацію забезпечення і надання військовослужбовцям СБУ та членам їх сімей житлових приміщень».

Відповідно до вимог ч.1 ст. 71 ст. 72 ЖК УРСР, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за

ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Визнання особи такою, що втратила право користування жилим

приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені

строки, провадиться в судовому порядку.

Виходячі з аналізу норм ст. ст.71,72 ЖК УРСР, особа втрачає право користування житлом лише у разі відсутності без поважних причин більше 6 місяців.

Як вбачається з матеріалів справи, з часу одержання у користування спіроної квартиру та реєстрації в цій квартирі розташованої за адресою: АДРЕСА_1, відповідач ОСОБА_2 постійно проживав в ній та сплачував відповідні комунальні послуги.

У грудні 2014 року ОСОБА_2 тимчасово виїхав з смт Марківка по особистим справам. При цьому дозволив тимчасово проживати в даній квартирі своєму знайомому ОСОБА_7 Відповідач ОСОБА_2 тимчасово був відсутній у смт Марківка з кінця грудня 2014 року по початок березень 2015 року тобто, менше ніж 3 місяці.

Таким чином, суд першої інстанції у порушення вказаних норм, дійшов хибного висновку про обґрунтованість позовних вимог про визнання відповідача ОСОБА_2 особою, що втратила право користування службовим житловим приміщенням, та безпідставно задовольнив ці вимоги, оскільки в даному випадку обставини на які посилався позивач не знайшли свого об'єктивного підтвердження, тому ці вимоги не підлягають задоволенню з підстав визначених ст. 71 ст.72 ЖК УРСР.

Згідно вимог ст. 116 ЖК УРСР якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку,а заходи запобігання і громадського впливу виявились

безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших

заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого

приміщення.

Осіб, які підлягають виселенню без надання іншого жилого

приміщення за неможливістю спільного проживання, може бути

зобов'язано судом замість виселення провести обмін займаного

приміщення на інше жиле приміщення, вказане заінтересованою в

обмін істороною. Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Відповідно до п.5.18,п.5.19, п.5.20 наказу Служби безпеки України №792 від 06.11.2007 року «Про затвердження Інструкції про організацію забезпечення і надання військовослужбовцям СБУ та членам їх сімей житлових приміщень» зі службових житлових приміщень без надання іншого житлового приміщення не може бути виселено: осіб, які мають вислугу або стаж роботи в СБ України не менш як десять років; осіб, що звільнені з посади, у зв'язку з якою їм було надано житлове приміщення, але не припинили військової служби в СБ України;

Співробітник, члени його сім'ї або інші особи, які проживають у службовому житловому приміщенні, можуть бути виселені без надання іншого службового житлового приміщення також у разі, якщо вони систематично руйнують або пошкоджують службове житлове приміщення, або використовують його не за призначенням (у тому числі шляхом передачі в оренду іншим громадянам чи організаціям), або створюють умови, які унеможливлюють проживання інших осіб в одній квартирі або будинку.

Особи, які самоправно зайняли службове житлове приміщення, виселяються за рішенням суду без надання їм іншого службового житлового приміщення.

Згідно ст. 125 ЖК Української РСР, без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено: - осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років; - осіб, що звільнені з посади, у зв'язку з якою їм було надано жиле приміщення, але не припинили трудових відносин з підприємством, установою, організацією, які надали це приміщення; - пенсіонерів по старості, персональних пенсіонерів.

Як вбачається з матеріалів справи і не заперечується сторонами, стаж роботи відповідача ОСОБА_2 в управлінні Служби Безпеки України, значно перевищує 10 років, відповідач має статус пенсіонера по старості.

Отже, в даному випадку у суду не було жодних законних підстав для задоволення позовних вимог про виселення відповідача зі службового приміщення. При цих обставинах, встановлення наявності або відсутності у відповідача ОСОБА_2 іншого житлового приміщення, колегій суддів не встановлюється.

Ті обставини, на які посилався позивач а саме, що відповідач використовує спірне житлове службове приміщення не за призначенням, здав квартиру у найм стороннім особам, які в свою чергу використовують спірну квартиру не для проживання, не знайшли свого підтвердження, оскільки ці обставини а саме, оплата за користування спірним приміщенням та укладання відповідного договору в письмовій формі, що визначено ст. 818 ЦК України, суду не доведені та не підтверджені належними доказами відповідно до вимог ст. ст. 57 -59 ЦПК України.

А та обставина, що відповідач на час своєї тимчасової відсутності, дозволив проживати своїм знайомив у спірній квартирі та користуватись нею, не може бути підставою для задоволення заявлених позивачем вимог в розумінні вищевказаних норм Закону.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції не звернув уваги на зазначені обставини, неправильно застосував норми процесуального та матеріального права, зробив висновки, які не відповідають обставинам справи, що потягло неправильне вирішення спору, та ухвалення незаконного рішення по справі.

У відповідності зі ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право:

1) постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін;

2) скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог;

3) змінити рішення;

4) постановити ухвалу про скасування рішення суду першої інстанції і закриття провадження у справі або залишення заяви без розгляду;

Як встановлено ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є:

1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими;

3) невідповідність висновків суду обставинам справи;

4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, а також розгляд і вирішення справи неповноважним судом; участь в ухваленні рішення судді, якому було заявлено відвід на підставі обставин, що викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою; ухвалення чи підписання постанови не тим суддею, який розглядав справу.

Таким чином, судова колегія вважає, що оскаржуване рішення підлягає скасуванню, з прийняттям нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, судова колегія

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Марківського районного суду Луганської області від 29 липня 2015 року задовольнити.

Рішення Марківського районного суду Луганської області від 29 липня 2015 року скасувати.

Ухвалити по справі нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог Управління служби безпеки України в Луганській області до ОСОБА_2 про виселення зі службового приміщення відмовити в повному обсязі.

Рішення апеляційного суду набирає чинності негайно та може бути оскаржене у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів після його проголошення.

Головуючий

Судді: