РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2015 року Хмельницький міськрайонний суд в складі:

головуючої судді Демінської А.А.,

з участю секретаря судового засідання Підвальної Є.З.,

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Хмельницький цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення боргу, -

ВСТАНОВИВ:

В червні 2015 року позивач звернулась до суду з вище вказаним позовом, в якому просить стягнути з відповідача на її користь 126612,00 грн. боргу за договором позики, 46973,05 грн. інфляційного збільшення суми боргу, 1665,03 грн. 3% річних від простроченої суми боргу, а всього 175250,08 грн. В обґрунтування заявлених вимог зазначила, що 1.02.2014 року між нею та відповідачем було укладено договір позики, за яким вона позичила відповідачу 6000 доларів США (еквівалент в національній валюті - 126612 грн. станом на дату подання позову) строком на 11 місяців, тобто до 31.12.2014 року. Усно також сторони погодили, що відповідач надаватиме позивачу матеріальну допомогу, і в березні та квітні 2014 року відповідач передав в якості такої допомоги позивачу загалом 220 доларів США. У визначений між ними строк відповідач позики не повернув, більше жодних коштів не надавав, тому просить стягнути з нього повну суму боргу з урахуванням індексу інфляції та 3% річних за період з 1.01.2015 року по 9.06.2015 року.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала і просить їх задовольнити, додатково пояснивши, що її чоловік ОСОБА_5, котрий помер 24.06.2011 року, за життя позичив відповідачу гроші в сумі 6000 доларів США, про що відповідач написав йому розписку. До даного часу борг не повернутий. Впродовж усього часу з дня позики відповідач надавав по 150 200 доларів на рік, загалом на суму близько 700 доларів США, в якості матеріальної допомоги на оздоровлення, бо так він усно домовився з її чоловіком, однак основного боргу не повертав, а тому розписку з датою остаточного розрахунку постійно поновлював, одночасно рвучи попередню. 1.02.2014 року, коли відповідач востаннє переписав розписку на її імя, вона не давала йому коштів в сумі 6000 доларів США, йшлося про ті ж кошти, котрі позичив відповідачу ОСОБА_5 Кошти належали їй з чоловіком спільно і чоловік усно домовився з відповідачем, аби він повертав кошти саме їй. Після смерті чоловіка спадщину прийняв їх син, вона від прийняття спадщини відмовилась; на момент смерті відповідач сплатив близько 200 доларів допомоги. Розписка від 1.02.2014 року була порвана відповідачем, тому вона подає її суду склеєною з частин.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав і просить задовольнити, пояснивши, що в 2014 році відповідач фактично оновив борг, що підтверджується наданою ним розпискою і показаннями його як свідка при перевірці заяви позивача працівниками міліції. Кошти, що він надавав кожного року, були процентами за користування позикою. Позивачу належить право вимагати повернення коштів, оскільки так затверджено волею її покійного чоловіка і кошти були їх спільною сумісною власністю. Крім того, боргова розписка знаходиться в позичальника, тому борг не можна вважати повернутим.

В судовому засіданні відповідач проти позову заперечив, пояснивши, що 1.02.2011 року він позичив 600 доларів США в ОСОБА_5 до 31.12.2011 року і вони домовились, що, якщо він не матиме усієї суми одразу, то повертатиме кошти по 200 доларів на місяць і саме такими частинами відповідач повертав позику. Дійсно на вимогу ОСОБА_5 переписав розписку, а потім рвав і ще переписував. Загалом повернув 9400 доларів США, з них 3400 доларів США компенсація за те, що суми позики не повернуто одразу. На момент смерті ОСОБА_5 він нічого за минулий час не прострочив, а борг в сумі 6000 доларів США повернув в середині 2013 року. Розписка від 1.02.2014 року була порвана в звязку з повним погашенням боргу.

В судовому засіданні представник відповідача проти позову заперечив, зазначивши, що правовий режим позичених чоловіком позивача коштів як спільної сумісної власності позивачем не доведений будь-якими доказами, а стороною відносин позики вона не є, так як розписка від 1.02.2014 року була безгрошовою. Крім того, відповідач не є спадкоємицею чоловіка. Вважає позов необґрунтованим та безпідставним і просить в його задоволенні відмовити.

Заслухавши сторони та їх представників, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що в позові слід відмовити з наступних мотивів.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ч. 1 ст. 1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Встановлено, що 1.02.2011 року між ОСОБА_5 як позикодавцем та відповідачем як позичальником було укладено договір позики, за яким відповідач отримав від ОСОБА_6 6000 доларів США з умовою їх повернення до 31.12.2011 року, що було оформлено розпискою на імя ОСОБА_5 Пізніше розписка була знищена і взамін написана нова, на імя позивача, без повторного передання коштів. 24.06.2011 року ОСОБА_5 помер.

01.02.2014 року відповідач, після знищення попередньої розписки, написав позивачу наступну розписку про отримання в неї коштів в сумі 6000 доларів США строком до 31.12.2014 року, хоча насправді будь-яких коштів позивач йому не передавала, а він у неї не брав.

10.02.2015 року вище вказана розписка від 01.02.2014 року була знищена (порвана).

Зазначені обставини сторонами повністю визнаються.

У відповідності до ч. 1 ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Таким чином, відносини позики між сторонами не виникли, оскільки договору позики між позивачем та відповідачем укладено не було, так як коштів позивач відповідачу не передавала.

Одночасно суд критично оцінює і не бере до уваги надані позивачем та її представником на підтвердження перебування боргового документа в позикодавця фрагменти рукописного тексту, скріплені на окремому аркуші паперу (а.с. 35), оскільки із зазначених фрагментів неможливо безсумнівно встановити, що розміщений на одному з них підпис було проставлено саме під тим текстом, котрий викладено на інших із них.

Також суд не бере до уваги посилань представника позивача на зміну позикодавця в даному зобовязанні, оскільки вимог до відступлення кредитором свого права вимоги (ст. ст. 512 513 ЦК України) дотримано не було.

Не заслуговують на увагу і посилання позивача та її представника на те, що позичені кошти були спільною сумісною власністю позивача та ОСОБА_5, оскільки вказана обставина відповідачем оспорюється, а позивач в ході судового розгляду будь-яких доказів на її підтвердження не надала.

Крім того, суд звертає увагу сторін на наступне.

Згідно ч. 4 ст. 25 ЦК України, цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті.

Відповідно до ч. 2 ст. 608 ЦК України, зобов'язання припиняється смертю кредитора, якщо воно є нерозривно пов'язаним з особою кредитора.

Зобовязання з повернення позичених коштів, не будучи нерозривно повязаним з особою кредитора, його смертю не припиняється і може входити до складу його спадщини. Разом з тим, у даних правовідносинах відповідач стверджує про відсутність у нього заборгованості перед ОСОБА_5 на момент смерті останнього, а позивач стверджує, що від прийняття спадщини після смерті чоловіка відмовилась, оскільки її прийняв їх син. Виходячи із зазначеного, позивач не вправі претендувати на суми боргу, який відповідач мав перед її чоловіком на момент смерті останнього, ані не будучи його спадкоємицею, ані не довівши існування такого боргу, адже первісний борговий документ, зі слів сторін, було знищено ще за життя ОСОБА_5

Таким чином, передбачені законом підстави для задоволення позовних вимог відсутні, відтак в позові слід відмовити в повному обсязі щодо стягнення суми позики як основної вимоги та щодо стягнення інфляційних нарахувань та 3% річних як похідних вимог.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 5, 8, 60, 61, 212 215 ЦПК України, ст. ст. 25, 512, 513, 608, 1046, 1047, 1049, 1051, 1218 ЦК України, суд -

ВИРІШИВ:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення боргу відмовити.

Сторони мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення Апеляційному суду Хмельницької області через Хмельницький міськрайонний суд.

Суддя: