Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний №333/6201/14-ц Головуючий у 1 інстанції: Тучков С.С.
Провадження № 22-ц/778/5529/15 Суддя-доповідач: Спас О.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого Спас О.В.,

суддів: Бабак А.М.,

Кочеткової І.В.,

при секретарі Бабенко Т.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК»

на рішення Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 04 серпня 2015 року

у справі за позовом ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК» до ОСОБА_4, третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «ВІННЕР» про стягнення заборгованості за договором поруки, -

В С Т А Н О В И Л А :

У серпні 2014 року ПАТ «ПУМБ» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4, третя особа ТОВ «ВІННЕР»про стягнення заборгованості за договором поруки.

В позові зазначало, що відповідно до укладених між Закритим акціонерним товариством «Перший український міжнародний банк», правонаступником якого є ПАТ «ПУМБ», та ТОВ «ВІННЕР» кредитного договору №6.8-94 від 22.06.2006 року та додаткових угод до нього останній отримав кредит у розмірі 422651,99 євро для погашення заборгованості по кредиту, відкритому в АКБ «УкрСіббанк», в розмірі 386000,00 євро, строком погашення не пізніше 25.01.2011 року, зі сплатою за користування кредитом процентної ставки 12% річних та адміністративної комісії у розмірі 38700,00 гривень. У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором №6.8-94 від 22.06.2006 року між Закритим акціонерним товариством «Перший український міжнародний банк», правонаступником якого є ПАТ «ПУМБ», та ОСОБА_4, було укладено договір поруки №574/071 п/06 від 23.11.2006 року, та додаткові угоди до нього, на підставі яких відповідач взяв на себе зобов'язання відповідати за повне і своєчасне виконання ТОВ «ВІННЕР» зобов'язань перед позикодавцем та нести солідарну відповідальність за виконання умов кредитного договору. Однак, ТОВ «ВІННЕР» порушило умови кредитного договору, а саме не виконав в обумовлені строки зобов'язаним щодо сплати кредиту та відсотків по ньому. Просило суд стягнути з ОСОБА_4 заборгованість за договором поруки в сумі 509034,78 євро і 44073,47 гривень, а також судові витрати.

Рішенням Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 04 серпня 2015 року в задоволені позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ПАТ «ПУМБ» звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на незаконність, порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта ОСОБА_5, представника відповідача адвоката Желтобрюхова Д.В., перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини.

22.06.2006 року між ЗАТ «ПУМБ», правонаступником якого є ПАТ «ПУМБ», та ТОВ «ВІННЕР» було укладено кредитний договір №6.8-94, до якого 23.11.2006 року, 30.11.2007 року, 07.11.2008 року, 24.11.2008 року, 16.01.2009 року, 19.03.2010 року, 06.07.2010 року, 21.07.2010 року, 03.08.2010 року, 17.08.2010 року сторонами були укладені відповідні додаткові угоди.

Банк надав позичальнику кредит у розмірі 422651,99 євро для погашення заборгованості за кредитом, відкритим в АКБ «УкрСіббанк», в розмірі 386000 євро, що підтверджується: платіжними дорученнями в іноземній валюті № 71 від 24.12.2007 року, №34 від 20.06.2007 року, заявами про продаж іноземної валюти з кредитної лінії №1 від 11.01.2007 року, №11 від 04.12.2006 року, №10 від 01.12.2006 року, №9 від 30.11.2007 року, №8 від 27.09.2006 року, №7 від 25.09.2006 року, меморіальним ордером №1 від 22.09.2006 року з листом №592 від 22.09.2006 року, заявами про продаж іноземної валюти з кредитної лінії №4 від 01.09.2006 року, №3 від 04.08.2006 року, №2 від 27.07.2006 року, меморіальним ордером №3 від 27.07.2006 року з листом №444 від 27.07.2006 року, міжбанківським світ-повідомленням від 23.06.2014 року та виписками руху коштів з позичкового рахунку, а ТОВ «ВІННЕР», в свою чергу, зобов'язалося прийняти, належним чином використати та повернути кредит у зазначеній сумі не пізніше 25.01.2011 року, а також сплатити відповідну платню за користування кредитом в порядку, на умовах та в строки, визначені кредитним договором.

Відповідно до п.7.2 кредитного договору №6.8-94 від 22.06.2006 року, в редакції додаткової угоди №6 від 19.03.2010 року, встановлено процентну ставку за користування кредитом у розмірі 12,0% річних із розрахунку 360 днів на рік.

Згідно п.7.3.1 кредитного договору №6.8-94 від 22.06.2006 року позичальник зобов'язався сплатити банку адміністративну комісію в розмірі 38700грн. не пізніше 16.01.2011 року.

Пунктом 12.1 кредитного договору №6.8-94 від 22.06.2006 року передбачено, що у разі порушення позичальником строків погашення будь-якого з боргових зобов'язань, останній зобов'язаний сплатити на користь банка пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, за кожен день прострочення. Розрахунок пені здійснюється на суму простроченого виконанням боргового зобов'язання за весь час прострочення.

У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором №6,8-94 від 22.06.2006 року між ЗАТ «Перший український міжнародний банк», правонаступником якого є ПАТ «ПУМБ», та ОСОБА_7 було укладено договір поруки №574/071 п/06 від 23.11.2006 року та додаткові угоди до нього, на підставі яких поручитель взяв на себе зобов'язання відповідати за повне і своєчасне виконання ТОВ «ВІННЕР» зобов'язань перед позикодавцем та нести солідарну відповідальність за виконання умов кредитного договору №6.8-94 від 22.06.2006 року.

Відповідно до п.1.1 договору поруки №574/071 п/06 від 23.11.2006 року поручитель поручився перед кредитором за виконання боржником зобов'язань, вказаних в ст.2 договору.

Згідно п.1.2 договору поруки №574/071п/06 від 23.11.2006 року поручитель відповідає перед кредитором за виконання зобов'язання боржником в повному обсязі. Поручитель відповідає в тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, комісій, неустойки.

Починаючи з 25.01.2011 року ТОВ «ВІННЕР» не виконує належним чином своїх зобов'язань перед банком за кредитним договором №6.8-94 від 22.06.2006 року щодо своєчасного погашення основної суми кредиту, а з 25.05.2011 року - щодо сплати відсотків з користування кредитом.

У зв'язку з невиконанням позичальником умов кредитного договору №6.8-94 від 22.06.2006 року, банком на адресу ТОВ «ВІННЕР» було направлено цінним листом вимогу вих.№3098/119/03 від 13.12,2011 року відносно погашення простроченої заборгованості, яка була отримана адресатом 20.12.2011 року, що підтверджується поштовим повідомленням про вручення. Однак, вимогу ТОВ «ВІННЕР» виконав лише частково, а саме: у період з 08.10.2013 року по 10.04.2014 року сплатив банку заборгованість у розмірі 135736,08 євро.

Також позивачем було направлено поручителю вимогу щодо виконання зобов'язань за договором поруки в повному обсязі. Так, позивач направив ОСОБА_4 13.12.2011 року досудову вимогу про погашення заборгованості за договором поруки, на адресу вказану в договорі поруки №574/071 п/06 від 23.1 1.2006 року.

Відповідно до п.7.3 договору поруки №574/07 і п/06 від 23.11.2006 року будь-які повідомлення, що направляються сторонами повинні бути викладені в письмовій формі та будуть вважатись поданими належним чином, якщо вони відправлені рекомендованим листом або доставлені особисто на адресу сторін. Повідомлення вважається надісланим з дати його відправлення однією стороною іншій за адресою, зазначеною у договорі поруки. Сторона вважається такою, що знала про зміну адреси іншої сторони, виключно у разі укладення сторонами відповідної додаткової угоди до цього договору.

Пунктом 3.4 договору поруки №574/071 п/06 від 23.11.2006 року передбачено, що поручитель зобов'язується своєчасно повідомляти банк письмово по зміну свого місцезнаходження. До укладення сторонами відповідної додаткової угоди до цього договору про зміну адреси іншої сторони, повідомлення, вимога кредитора, підлягає направленню поручителю за його адресою, зазначеною в цьому договорі.

Таким чином, згідно умов п.7.3 договору поруки №574/071 п/06 від 23.11.2006 року вимога вважається отриманою поручителем враховуючи нормативи доставки (4 дні) - 17.12.2011 року і повинна була бути виконана ним протягом трьох банківських днів з моменту її отримання, тобто з 19 по 21 грудня 2011 року, враховуючи вихідні дні 17 і 18 грудня (п. 3.2 договору поруки №574/071 п/06 від 23.1 1.2006 року).

Станом на 30.07.2014 року у ТОВ «ВІННЕР» виникла заборгованість за кредитним договором №6.8-94 від 22.06.2006 року в сумі 509034,78 євро та 44073,47 грн., а саме: 286812,88 євро - заборгованість за сумою кредиту, 155278,29 євро заборгованість за непогашеними відсотками за користування кредитом, 38700,00 гривень - заборгованість за непогашеною в строк адміністративною комісією, 66943,61 євро та 5373,47 грн. заборгованість за сумою пені за порушення боргових зобов'язань.

Під час апеляційного розгляду встановлено, що суд першої інстанції з дотриманням вимог ст. ст. 212 - 215 ЦПК України належно оцінив надані сторонами докази, виконав вимоги цивільного судочинства і вирішив справу згідно з законом, вирішивши питання наявності обставин, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, суті правовідносин, що випливають із встановлених обставин, правильно застосував правові норми до цих правовідносин і дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позову.

Судом першої інстанції при вирішенні справи вірно застосовано ст.ст. 526, 543, 553-555, 625, 629, 1048-1050, 1054, 1055 ЦК України, якими встановлено, що зобов'язання за договором, у тому числі за договором кредиту, за яким кредитодавець надає кошти, а позичальник зобов'язується їх повернути за сплатою процентів, є обов'язковими для виконання сторонами, має виконуватися належним чином, у тому числі солідарними боржниками за договором поруки в разі настання у сторін договорів відповідальності за порушення грошового зобов'язання.

Ухвалюючи рішення про відмову у позові, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необхідність врегулювання спору на підставі, зокрема ч.4 ст. 559 ЦК України.

Згідно частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Суд першої інстанції правильно встановив, що строк виконання основного зобов'язання визначений сторонами кредитного договору та договору поруки 25 січня 2011р., а вимога поручителю направлена банком 13 грудня 2011р. (а.с.123), що підтверджує сплив строку дії поруки та свідчить про наявність підстав для висновку про припинення договору поруки.

Встановлені судом обставини надали підстави для висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги щодо незгоди з вказаним висновком рішення суду першої інстанції апелянт ґрунтує тими обставинами, що у договорі поруки не встановлений строк його дії, що виключає застосування шестимісячного строку, встановленого ч.4 ст.559 ЦК України.

Вказані доводи спростовані під час апеляційного розгляду справи, виходячи з такого.

Судом першої інстанції на виконання вимог ч.2 ст. 214 ЦПК України враховані висновки Верховного Суду України, викладені у постанові у справі №6-33цс13 де вказано таке.

За змістом ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Відповідно до ч. 1 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (ч. 1 ст. 252 ЦК України).

Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (ст. ст. 251, 252 ЦК України).

Таким чином, умови договору поруки про його дію до повного припинення всіх зобов'язань боржника не свідчать про те, що договором установлено строк припинення поруки в розумінні ст. 251, ч. 4 ст. 559 ЦК України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми ч. 4 ст. 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Встановивши, що у даній справі правовідносини з приводу вирішення питання настання строку виконання основного зобов'язання та застосування ч.4 ст.559 ЦК України відповідають наведеній правовій позиції Верховного Суду України, правильно взяв її до уваги при вирішенні справи.

Наведені доводи апеляційної скарги суперечать цій правовій позиції, при цьому апелянт не вказує, чому та з яких мотивів суд першої інстанції мав відступити від даної правової позиції.

Таких мотивів не встановлено і під час апеляційного розгляду справи.

Доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції помилково не стягнув проценти за шість місяців до подання позову про стягнення заборгованості з поручителя не мають свого підтвердження.

У правовій позиції постанови Верховного Суду України (справа №6-53цс14) вказано: строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не може.

Наведена правова позиція спростовує доводи апеляційної скарги в цій частині і апеляційний суд не вбачає підстав, з яких може відступити від цієї правової позиції.

Інших доводів апеляційна скарга не містить.

Таким чином, при розгляді справи апеляційним судом встановлено, що рішення суду першої інстанції постановлено з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують його висновків.

Немає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції та для постановлення нового рішення у справі.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313 - 315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК» відхилити.

Рішення Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 04 серпня 2015 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий:

Судді: