Номер провадження: 22-ц/785/7113/15
Головуючий у першій інстанції Гандзій Д. М. Доповідач Комлева О. С.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.10.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Одеської області у складі:

Головуючого-судді Комлевої О.С.

суддів Журавльова О.Г., Ісаєвої Н.В.

при секретарі Сілукової В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, представника ОСОБА_3 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 13 липня 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_4 в інтересах малолітньої доньки ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок ДТП,

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року ОСОБА_4 в інтересах малолітньої доньки ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок ДТП, посилаючись на те, що 22.07.2014 р. близько 13:00 год. напроти будинку № 52 по вул. Суворова в смт. Овідіополь з боку с. Калаглія, Овідіопольського району Одеської області в напрямку вул. Вертелецького сталася дорожньо-транспортна пригода, під час якої відповідач ОСОБА_3, керуючи автомобілем НОМЕР_1 скоїв наїзд на малолітнього пішохода ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка перетинала проїзну частину вул. Суворова, з права на наліво.

Внаслідок вказаної ДТП, потерпіла ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, згідно висновку судової медичної експертизи № 391 від 26.08.2014 р. отримала тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми в формі струсу головного мозку, забитої рани тім'яної області, обширної садни, гематоми правої сідниці, правого плеча і передпліччя, обидвох стоп, які утворилася від дії тупих предметів, якими могли бути зовнішні частини автомобілю, що рухався при контактуванні з тілом потерпілої ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, а також за рахунок її подальшого падіння на дорожнє покриття, які відносяться до легких тілесних ушкоджень.

На підставі вищевикладеного позивачка просила суд стягнути з ОСОБА_3 на її користь матеріальну шкоду в розмірі 12000 грн., моральну шкоду в розмірі 48000 грн. та судовий збір.

В судовому засіданні позивачка та її представник позов підтримали.

Відповідач та його представник в судовому засіданні позов не визнали.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 13 липня 2015 року позов ОСОБА_4 в інтересах малолітньої доньки ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок ДТП задоволений частково, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 в інтересах малолітньої доньки ОСОБА_5 матеріальну шкоду в розмірі 4395 грн. 46 коп., моральну шкоду в розмірі 20000 грн., а також судовий збір.

В задоволенні решти позову відмовлено.

На рішення суду ОСОБА_2, представник ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якої просить рішення суду скасувати, постановити нове, яким відмовити у задоволені позову в повному обсязі, посилаючись на те, що висновки суду не відповідають обставинам справи, а також, що судом неповно з'ясовані обставини, що мають значення для справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися до суду апеляційної інстанції, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду належить зміні з наступних підстав.

Згідно п.1 ч.1 ст.309 ЦПК України підставами для зміни рішення суду першої інстанції є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення по справі.

У відповідності до ч.3 ст. 303 ЦПК України апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Відповідно до ч.ч.1 і 2 ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення відповідає не в повній мірі.

Згідно п.3 ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень, а суд згідно ст.11 ЦПК України, розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Судом першої інстанції встановлено, що 22.07.2014 р. близько 13:00 год. напроти будинку № 52 по вул. Суворова в смт. Овідіополь з боку с. Калаглія, Овідіопольського району Одеської області в напрямку вул. Вертелецького, сталася ДТП, під час якого відповідач ОСОБА_3, керуючи на відповідній правовій підставі а/м марки «Great Wall Hover» д/н НОМЕР_2, який згідно свідоцтва про реєстрацію т/з серії НОМЕР_5 з відміткою про право керування т/з ОСОБА_3, належить його батькові ОСОБА_6 - скоїв наїзд на малолітнього пішохода ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка перетинала проїзну частину вул. Суворова, з права на наліво, внаслідок якої, потерпіла ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 згідно висновку судової медичної експертизи № 391 від 26.08.2014 р. - отримала тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми в формі струсу головного мозку, забитої рани тім'яної області, обширної садни, гематоми правої сідниці, правого плеча і передпліччя, обидвох стоп, які утворилася від дії тупих предметів, якими могли бути зовнішні частини автомобілю, що рухався при контактуванні з тілом потерпілої ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, а також за рахунок її подальшого падіння на дорожнє покриття, які відносяться до легких тілесних ушкоджень, що підтверджується рапортом оперативного чергового Овідіопольського Одеській області від 22.07.2014 p., витягом з ЄРДР від 22.07.2014 p., протоколом огляду місця ДТП та схемою до нього від 22.07.2014 p., протоколом огляду т/з від 22.07.2014 р. та фото-таблицею до нього, поясненнями відповідача ОСОБА_3, постановою про призначення судово-медичної експертизи від 08.08.2014 р. та висновком цієї експертизи від 26.08.2014 p., постановою про призначення експертизи т/з від 23.07.2014 р. (а.с. 13-26,29-33).

Постановою старшого слідчого СВ Овідіопольського РВ ГУМВС України в Одеській області від 07.05.2015 р. кримінальне провадження № 00001755 від 22.07.2014 р. було закрито у зв'язку з відсутністю в діях водія ОСОБА_3 складу кримінального правопорушення на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України з направленням копії матеріалів провадження до ВДАІ Овідіопольського району для встановлення винної у ДТП особи та подальшого її притягнення до відповідальності згідно чинного законодавства, листом яких від 26.05.2015 р. були повернуті вказані матеріали старшому слідчому СВ Овідіопольського РВ ГУМВС України в Одеській області у зв'язку з не встановленням винної особи у вказаній ДТП (а.с. 47,62).

Також судом встановлено, що внаслідок вищевказаної ДТП, малолітня потерпіла ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 знаходилася на стаціонарному лікуванні в нейрохірургічному відділенні Одеської дитячої клінічної лікарні м. Одеси з 22.07.2014 р. по 04.08.2014 p., де отримувала відповідне лікування куди була доставлена каретою швидкої допомоги відразу після ДТП, що підтверджується відповідною випискою № 4018, з якої видно, що хворій ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 було прописано відповідне лікування лікарем з призначенням певного переліку ліків.

В подальшому, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 проходила неодноразові обстеження в лікарні «Інто Сана» з наданням певних лікарських висновків (а.с. 6,60-61).

При чому, як підтвердив відповідач, він особисто сплатив 959,10 грн. за первісні медичні послуги потерпілої ОСОБА_5, надавши суду відповідні квитанції на вказану суму (а.с. 59).

Суд встановив, що вищевказаний транспортний засіб марки «Great Wall Hover» д/н НОМЕР_2, який згідно свідоцтва про реєстрацію т/з серії НОМЕР_5 з відміткою про право керування т/з ОСОБА_3, належить батькові відповідача ОСОБА_6 був застрахований, згідно полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів у ПрАТ СК «Юнівес» на ім'я власника т/з ОСОБА_6, і куди ні відповідач, ні його батько, чия відповідальність застрахована - офіційно не звертався і не поставив до відома СК з приводу вищевказаної ДТП і відповідно не отримував із страхової компанії документальних повідомлень (згоду чи відмову у страховій виплаті з приводу ДТП), що було підтверджено під час розгляду справи, а тому згідно вимог Постанови Пленуму ВССУ від 01.03.2013 р. № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» - ОСОБА_3 є належним відповідачем по даній справі, який на відповідній правовій підставі керував транспортним засобом.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_4 в інтересах малолітньої доньки ОСОБА_5 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок ДТП, суд першої інстанції виходив з того, що з вини ОСОБА_3 сталася дорожньо-транспортна пригода, а тому ОСОБА_3 повинен відшкодувати завдану матеріальну та моральну шкоду.

Відповідно до статті 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Статтею 1167 ЦК України, передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно з ч. 2 ст. 1187 ЦК України, шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Згідно із ст. 1194 ЦК України, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Пунктом 2 частини 4 Постанови Пленуму ВСУ № 6 від 27.03.1992 р. «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» передбачено, що під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо).

Відповідно до п.п. 4-7,11,16,17 Постанови Пленуму ВССУ від 01.03.2013 р. № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» - розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166,1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга статті 1166 ЦК) відповідач звільняється від обов'язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п'ята статті 1187 ЦК, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК). Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов'язана відшкодувати шкоду.

Відсутність складу злочину, наприклад, у разі відмови у порушенні кримінальної справи, закриття кримінальної справи за правилами Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року чи закриття кримінального провадження за правилами Кримінального процесуального кодексу України 2012 року - не означає відсутність вини для цивільно-правової відповідальності. При цьому постанова (ухвала) слідчого, прокурора, суду про відмову в порушенні кримінальної справи або її закриття, закриття кримінального провадження є доказом, який повинен досліджуватися та оцінюватися судом у цивільній справі у порядку, передбаченому ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 1187 ЦК джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену небезпеку завдання шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність, пов'язану з використанням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Оскільки зазначена норма не містить вичерпного переліку видів джерел підвищеної небезпеки (видів підвищеної небезпечної діяльності), суд, беручи до уваги особливі властивості предметів, речовин або інших об'єктів, що використовуються в процесі діяльності, має право визнати джерелом підвищеної небезпеки також й іншу діяльність. До цих особливих властивостей слід відносити створення підвищеної ймовірності завдання шкоди через неможливість повного контролю за ними з боку людей.

Цивільно-правова відповідальність за шкоду, завдану діяльністю, що є джерелом підвищеної небезпеки, настає у разі її цілеспрямованості (наприклад, використання транспортних засобів за їх цільовим призначенням), а також при мимовільному проявленні шкідливих властивостей об'єктів, що використовуються в цій діяльності (наприклад, у випадку завдання шкоди внаслідок мимовільного руху автомобіля). В інших випадках шкода відшкодовується на загальних підставах, передбачених статтею 1166 ЦК, особою, яка її завдала (наприклад, коли пасажир, відчиняючи двері автомобіля, що не рухався, спричинив тілесні ушкодження особі, яка проходила поруч). Особою, яка зобов'язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб - то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди (пункт 2.2 Правил дорожнього руху України).

Питання про те, чи є допущена потерпілим необережність грубою (частина друга статті 1193 ЦК), у кожному конкретному випадку має вирішуватись з урахуванням фактичних обставин справи (характеру дії, обставин завдання шкоди, індивідуальних особливостей потерпілого, його стану тощо).

При чому - вина потерпілого не враховується у разі відшкодування додаткових витрат, передбачених частиною першою статті 1195 ЦК, у разі відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника, та у разі відшкодування витрат на поховання (частина третя статті 1193 ЦК).

За вибором потерпілого вимога про відшкодування шкоди може бути пред'явлена безпосередньо до винної особи, оскільки за змістом статті 1191 ЦК особа, яка відповідає за шкоду, завдану з вини іншої особи, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи, якщо за законом межі відповідальності останньої та особи, яка за неї відповідає, однакові.

Оскільки відповідно до статті 3 Закону № 1961-IV обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється як з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих унаслідок дорожньо-транспортної пригоди, так і захисту майнових інтересів страхувальників, враховуючи положення статті 1194 ЦК, питання про відшкодування шкоди самою особою, відповідальність якої застрахована, вирішується залежно від висловленої нею згоди на таке відшкодування та виконання чи невиконання нею передбаченого статтею 33 Закону № 1961-IV обов'язку щодо письмового надання страховику, з яким укладено відповідний договір (у передбачених випадках Моторному (транспортному) страховому бюро України, далі - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого зразка. У разі відсутності такої згоди завдана потерпілому шкода підлягає відшкодуванню страховиком у межах передбаченого договором страхування страхового відшкодування. Наявність такої згоди у вигляді відповідної заяви цієї особи та виконання нею передбаченого статтею 33 Закону № 1961-IV обов'язку з'ясовується судом першої інстанції, у зв'язку з чим до участі у справі може бути залучений страховик.

У разі невиконання особою, відповідальність якої застрахована, обов'язку письмового надання страховику, з яким укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у передбачених випадках - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка - шкода відшкодовується завдавачем шкоди. Якщо факт завдання шкоди відповідно до статті 6 Закону № 1961-IV не є страховим випадком, то потерпілий має право вимагати відшкодування шкоди на підставі загальних правил, встановлених ЦК.

З вказаними висновками суду першої інстанції колегія суддів апеляційної інстанції погоджується частково з наступних підстав.

Суд першої інстанції правильно дійшов до висновку, що з вини ОСОБА_3, який керував автомобілем, сталася дорожньо-транспортна пригода, а тому саме ОСОБА_3 повинен відповідати, як за матеріальну шкоду, так і за моральну шкоду, завдану ОСОБА_5

Однак, суд визначаючи розмір завданої ОСОБА_5 матеріальної шкоди в наслідок ДТП у розмірі 4 395 грн. 46 коп., не звернув уваги, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження саме такої суми, яку стягнув суд, а тому прийшов до необґрунтованого висновку про такий її розмір, тоді як доведений позивачем розмір вказаної матеріальної шкоди, згідно з матеріалами справи складає саме 2 059 грн. 76 коп., яка і підлягає стягненню з відповідача на користь ОСОБА_5, також підлягає зменшенню і сума моральної шкоди до 10 000 грн.

Доводи апеляційної скарги про те, суд першої інстанції не повно і всебічно з'ясував обставини справи та в рішенні не викладено мотивів, з яких суд вважав встановленою наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги, що призвело до ухвалення незаконного рішення, не приймаються до уваги, оскільки спростовуються матеріалами справи та поясненнями наданими в суді апеляційної інстанції.

З врахуванням наведеного, відповідно до вимог пункту 3 частини 1 статті 307 ЦПК України з підстав, передбачених пунктом 4 частини 1 статті 309 ЦПК України, апеляційний суд змінює рішення суду в частині зменшення розміру матеріальної та моральної шкоди.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, представника ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 13 липня 2015 року - змінити.

Стягнути з ОСОБА_3 (ІПН : НОМЕР_3) на користь ОСОБА_4 (ІПН : НОМЕР_4) в інтересах малолітньої доньки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3 матеріальну шкоду в розмірі 2 059 (дві тисячі п'ятдесят дев'ять) гривен 76 копійок, моральну шкоду в розмірі 10 000 (десять тисяч) гривен.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ О.Г. Журавльов

______________________________________ Н.В. Ісаєва