Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

7 жовтня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.

суддів: Гулька Б.І., Хопти С.Ф., Черненко В.А., Штелик С.П.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_2, третя особа - ОСОБА_3, про стягнення заборгованості за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» на рішення апеляційного суду м. Києва від 3 березня 2015 року, -

в с т а н о в и л а:

У серпні 2013 року публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») звернулось до суду з указаним позовом, в якому просило в рахунок погашення заборгованості у розмірі 2 656 591 грн 69 коп. за кредитним договором від 16 травня 2008 року звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме на квартиру АДРЕСА_1 шляхом продажу на прилюдних торгах, визначити початкову ціну реалізації квартири не нижче за звичайні ціни на даний вид майна на підставі оцінки майна під час проведення виконавчих дій

та стягнути на свою користь з відповідача судовий збір.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що 16 травня 2008 року між банком та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір, за яким останній отримав кредит за програмою «Житло на вторинному ринку» у вигляді не відновлювальної кредитної лінії з лімітом 230 тис. доларів США терміном на 240 місяців - до 16 травня 2028 року, з процентною ставною за користування кредитом у розмірі 13 % річних. В рахунок забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором між банком та ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки, за яким останній передав банку в іпотеку квартиру АДРЕСА_1. Вказував, що з листопада 2009 року позичальник неналежно виконував свої зобов'язання за кредитним договором, внаслідок чого станом на 22 листопада 2012 року утворилась заборгованість у розмірі 332 364,78 доларів США, а тому просив в рахунок погашення вказаної заборгованості звернути стягнення на предмет іпотеки.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 5 березня 2014 року позов задоволено.

В рахунок погашення заборгованості у розмірі 2 656 591 грн 69 коп. за кредитним договором від 16 травня 2008 року, що укладений між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_2, звернуто стягнення на нерухоме майно на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Київської регіональної дирекції ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», шляхом продажу на прилюдних торгах квартири АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_2

Визначено початкову ціну реалізації квартири не нижче за звичайні ціни на даний вид майна на підставі оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 3 березня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення апеляційного суду скасувати, рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Апеляційний суд, відмовляючи у задоволенні позову, виходив із того, що на звернення стягнення на майно відповідачів, яке є предметом іпотеки, поширюється дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» і щодо цього майна наявні умови, які перешкоджають примусовому зверненню стягнення на нього шляхом відчуження.

Проте повністю погодитись із таким висновком судів не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення не відповідає.

Судом установлено, що 16 травня 2008 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір, за яким останній отримав кредит за програмою «Житло на вторинному ринку» у вигляді не відновлювальної кредитної лінії з лімітом 230 тис. доларів США терміном на 240 місяців - до 16 травня 2028 року, з процентною ставною за користування кредитом у розмірі 13 % річних.

У рахунок забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки, за яким останній передав банку в іпотеку квартиру АДРЕСА_1.

Як убачається з матеріалів справи, внаслідок неналежного виконання зобов'язання за кредитним договором загальна заборгованість ОСОБА_2 перед банком станом на 22 листопада 2012 року становить 332 364,78 доларів США.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_844146/ed_2013_01_19/pravo1/T030435.html?pravo=1>, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частинами 1, 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_218/ed_2014_10_30/pravo1/T030898.html?pravo=1>» передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основними зобов'язаннями шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

7 червня 2014 року набрав чинності Закон України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" <nau://ukr/1304-18> (далі - Закон) від 3 червня 2014 року, згідно з яким протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" <nau://ukr/2654-12|st4> та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку" <nau://ukr/898-15|st5>, якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

За змістом ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують юридичну відповідальність особи.

В цивільному законодавстві мораторій визначається як відстрочення виконання зобов'язання (п. 2 ч. 1 ст. 263 ЦК України).

Отже, мораторій є відстроченням виконання зобов'язання, а не звільнення від його виконання. Відтак, мораторій, установлений Законом України «Про мораторій <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2007_02_22/pravo1/T07_700.html?pravo=1>», на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).

Крім того, згідно з п. 4 Закону України «Про мораторій <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2007_02_22/pravo1/T07_700.html?pravo=1>» протягом дії цього Закону <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2007_02_22/pravo1/T07_700.html?pravo=1> інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Оскільки вказаний Закон <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2014_10_30/pravo1/T030898.html?pravo=1> не зупиняє дію решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень на період чинності цього Закону <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2007_02_22/pravo1/T07_700.html?pravo=1>.

Рішення ж суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про мораторій <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2007_02_22/pravo1/T07_700.html?pravo=1>» не підлягає виконанню.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 27 травня 2015 року № 6-57цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Проте апеляційний суд, ухвалюючи рішення, у порушення вимог ст. ст. 212 <nau://ukr/1618-15|st213> - 214, 316 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st215>, на зазначені положення закону уваги не звернув, не врахував, що ухваленням судового рішення відчуження майна не відбувається; дія Закону <nau://ukr/1304-18>розповсюджуються на дані правовідносини на стадії виконавчого провадження та дійшов передчасного висновку про відмову в позові.

З урахуванням викладеного, судове рішення не можна визнати законним та обґрунтованим, а тому воно підлягає скасуванню, а справа передачі на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав, передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 3 березня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко

С.П. Штелик