АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 546/1254/14-ц Номер провадження 22-ц/786/513/15Головуючий у 1-й інстанції Олійник О. М. Доповідач ап. інст. Гальонкін С. А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2015 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого-судді: Гальонкіна С.А.,

суддів: Акопян В.І., Одринської Т.В.,

при секретарі: Гнатюк О.С.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Решетилівського районного суду Полтавської області від 09 грудня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа - державний нотаріус Решетилівської державної нотаріальної контори Кириченко Тетяна Михайлівна, про визнання договору купівлі - продажу від 22 квітня 2014 року та договорів дарування від 22 квітня 2014 року недійсними.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, -

в с т а н о в и л а :

В листопаді 2014 року ОСОБА_2 звернувся до місцевого суду з позовом, в якому просив суд визнати недійсним договір купівлі - продажу від 22 квітня 2014 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та посвідчений Решетилівською державною нотаріальною конторою; визнати недійсним договір дарування житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_1, укладений між відповідачами та посвідчений Решетилівською державною нотаріальною конторою та визнати недійсним договір дарування земельної ділянки площею 0,0685 га, кадастровий номер :30:005:0314, розташованої за адресою : АДРЕСА_1, укладений між відповідачами та посвідчений Решетилівською державною нотаріальною конторою.

Рішенням Решетилівського районного суду Полтавської області від 09 грудня 2014 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції його в апеляційному порядку оскаржив позивач. В апеляційній скарзі просить скасувати рішення місцевого суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог. В цій частині ухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити та визнати недійсним договір дарування житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_3 і ОСОБА_4 та посвідчений Решетилівською державною нотаріальною конторою, визнати недійсним договір дарування земельної ділянки площею 0,0685 га, кадастровий номер :30:005:0314, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, укладений між відповідачами та посвідчений Решетилівською державною нотаріальною конторою. В решті рішення суду просив залишити без змін. При цьому, апелянт посилається на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з підстав, визначених ст. 308 ЦПК України.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, з 1986 року по грудень 2013 року позивач проживав з ОСОБА_3 однією сім'єю. Цей факт підтверджується рішенням Решетилівського районного суду Полтавської області від 07 липня 2014 року, що набрало законної сили.

Місцевим судом також встановлено, що житловий будинок, розташований по АДРЕСА_1 належить ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Решетилівською селищною радою 21 вересня 2011 року та зареєстрованого комунальним підприємством «Бюро містобудування та технічної інвентаризації Решетилівського району» згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 31493384 від 30 вересня 2011 року, реєстраційний номер 34682971.

22 квітня 2014 року ОСОБА_3 подарувала, а ОСОБА_4 прийняв у дар житловий будинок з господарськими будівлями та земельну ділянку, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1. Вказані договори дарування були посвідчені державним нотаріусом Решетилівської державної нотаріальної контори Кириченко Т.М. 22 квітня 2014 року за реєстровим № 1-773 та № 1-774 відповідно.

Згідно вимог ст. 182 ЦК України та Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державним нотаріусом як державним реєстратором було здійснено реєстрацію права власності ОСОБА_4 на житловий будинок з господарськими будівлями та земельну ділянку в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень .

При цьому, як вбачається з витягу № 20788714, як підставу виникнення права власності ОСОБА_4 на житловий будинок державний реєстратор зазначила договір купівлі-продажу, виданий державним нотаріусом Решетилівської державної нотаріальної контори Кириченко Т.М. 22 квітня 2014 року, реєстровий № 1-773 (а.с.8).

Рішенням від 22 квітня 2014 року № 12585179 державний реєстратор внесла відповідні зміни до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, змінивши «договір купівлі-продажу» на «договір дарування» (а.с.10).

З наведеного слідує, що 22 квітня 2014 року договір купівлі - продажу спірного будинку між відповідачами не укладався.

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_2 посилався на те, що оспорювані ним договори дарування, укладені між відповідачами, є фіктивними.

Відмовляючи у задоволенні вимог про визнання недійсними договорів дарування, місцевий суд виходив з того, що позивачем не було доведено, що при укладенні договорів дарування у відповідачів були відсутні наміри створити правові наслідки, обумовлені цими договорами. Крім цього, під час слухання справи в суді першої інстанції представник позивача не змогла пояснити суду, яким чином перехід права власності на спірні будинок та земельну ділянку позбавляє права позивача пред'являти свої вимоги щодо цього майна.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, з'ясувавши всі обставини по справі та норми законодавства, що регулюють вирішення даного спору, вірно дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

За змістом ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь - які дії, які не суперечать закону. Держава не втручається у здійснення власником права власності. ОСОБА_3, як власник житлового будинку по АДРЕСА_1 мала право розпорядитись своєю власністю на власний розсуд, в тому числі подарувати будинок своєму синові - ОСОБА_4.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції було встановлено, що ОСОБА_3 мала намір вчинити оспорюваний правочин ще задовго до виникнення між сторонами спірних правовідносин.

Так, з пояснень державного нотаріусу Решетилівської державної нотаріальної контори Кириченко Т.М., яка була допитана в судовому засіданні, вбачається, що ОСОБА_3 звернулася до неї з проханням посвідчити договори дарування будинку та земельної ділянки по АДРЕСА_1 ще в 2011 році. Вдруге ОСОБА_3 прийшла на прийом у 2013 році, але виявилося, що зібрані документи для відчуження застарілі, оскільки нове законодавство вимагало інших документів. У зв'язку з цим правочини були посвідчені у 2014 році. При цьому, готуючись до посвідчення правочинів, державний нотаріус з власної ініціативи отримала дані про те, що на момент посвідчення угод спорів з приводу будинку та ділянки по АДРЕСА_1 в провадженні суду не було. На той час судом розглядалася лише одна справа за участю ОСОБА_3, а саме справа за заявою ОСОБА_2, зацікавлена особа - ОСОБА_3, про встановлення факту проживання однією сім'єю. 22 квітня 2014 року нотаріусом було посвідчено дві угоди: договір дарування будинку та договір дарування земельної ділянки.

Досліджені судом докази, а саме: витяг з Поземельної книги на земельну ділянку(а.с.29), витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки (а.с.30), витяг з технічного паспорту, виготовленого станом на 31 серпня 2011 року (а.с.31,32) підтверджують пояснення нотаріуса та свідчать про те, що наміри щодо відчуження будинку та земельної ділянки ОСОБА_3 мала ще в 2011 році.

Враховуючи встановлені фактичні обставини, оцінка яких проведена місцевим судом вірно, колегія суддів погоджується з його висновком про те, що позивачем не доведено відсутність намірів на вчинення правочинів та безпідставно пов'язується їх вчинення із наявністю судових спорів, які виникли пізніше між ним та відповідачем ОСОБА_3.

Таким чином, доводи апелянта про відсутність наміру у ОСОБА_3 вчинити правочин не беруться до уваги та в повній мірі спростовуються встановленими по справі обставинами.

Згідно із ч.1 ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати у майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Так, ОСОБА_4 зареєстрував право власності на отримане у дар нерухоме майно і вчинив дії щодо захисту права власності на це майно, звернувшись з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні його власністю. Вказана обставина спростовує твердження апелянта про те, що виконання договору дарування не відбулося.

Також, колегія суддів зауважує, що в силу ст. 234 ЦК України, саме по собі непроживання відповідача ОСОБА_4 у будинку не може свідчити про фіктивність вчинених правочинів, оскільки закон не пов'язує фіктивність з реалізацією або не реалізацією власником своїх прав щодо цього майна.

Аналогічні роз'яснення містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України у Постанові від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до яких, судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин.

Частиною першою ст. 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

ОСОБА_2 не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що договір дарування житлового будинку та земельної ділянки були укладені між відповідачами фіктивно, без створення правових наслідків, які обумовлюються цим правочином.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що матеріали справи не містять жодних належних та допустимих доказів недійсності договорів дарування з підстав передбачених статтею 234 ЦК України.

Місцевим судом повно і всебічно встановлені обставини по справі та досліджені наявні в матеріалах справи докази, на підставі яких судом постановлено правильне та справедливе рішення.

Доводи апеляційної скарги не містять у собі нових фактів чи засобів доведення, які б спростовували висновки суду першої інстанції, а фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта з висновками суду першої інстанції, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального і процесуального права.

За результатами апеляційного розгляду колегія суддів вважає, що при вирішенні спору по суті місцевим судом були вірно враховані та застосовані норми матеріального і процесуального права, також правильно встановлені фактичні обставини по справі та їм дано належну правову оцінку, а тому відсутні підстави для скасування рішення суду.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Решетилівського районного суду Полтавської області від 09 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: (підпис) С.А. Гальонкін

Судді: (підпис) В.І. Акопян

(підпис) Т.В. Одринська

Згідно з оригіналом:

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області С.А.Гальонкін