АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД М. КИЄВА
Доповідач - Пікуль А.А.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

1 жовтня 2015 року. Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого Пікуль А.А.

суддів Невідомої Т.О.

СоколовоїВ.В.

при секретарі Бугаю О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Подільського районного суду м. Києва від 15 червня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Руденко ВалерійОлександрович, про визнання заповіту недійсним,-

в с т а н о в и л а:

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 15 червня 2015 року за спливом позовної давності відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Руденко Валерій Олександрович, про визнання заповіту недійсним.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, що призвело до постановлення незаконного та необґрунтованого рішення, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити (т.2, а.с.25-27).

В суд апеляційної інстанції відповідач та третя особа, приватний нотаріус Руденко В.О., не з'явились, про місце та час апеляційного розгляду повідомлені належним чином, про що свідчать завірені штемпелем поштового відділення та підписом начальника відділення зв'язку зворотні повідомлення про вручення судових повісток: приватному нотаріусу Руденку В.О. - 31 серпня 2015 року; ОСОБА_4 - 2 вересня 2015 року (т.2, а.с. 36, 37).

Приватний нотаріус Руденко В.О. надіслав до суду поштою письмові пояснення, в яких заперечував проти задоволення позову, розгляд справи просив проводити без його участі (т.2, а.с. 38-40).

Суд ухвалив розглядати справу у відсутність відповідача та третьої особи, оскільки відповідно до положень ч.2 ст. 305 ЦПК неявка сторони, належним чином повідомленої про час і місце розгляду справи, не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Заслухавши доповідь судді Пікуль А.А., пояснення представника позивача, ОСОБА_6, який підтримав подану ним апеляційну скаргу та просив суд її задовольнити, з'ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з таких підстав.

При ухваленні рішення суд першої інстанції вважав встановленими наступні обставини.

23 жовтня 2003 року Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Руденком В.О. було складено та посвідчено заповіт, за яким ОСОБА_7 на випадок її смерті заповіла ОСОБА_4 належні їй на праві приватної власності 1/2 частину житлового будинку та 1/2 частину земельної ділянки, які знаходяться в АДРЕСА_1 (а.с. 6).

11 березня 1997 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_7 було укладено договір купівлі-продажу серія НОМЕР_1 нерухомого майна, а саме 3/5 частини житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1. (а.с. 7-8).

Відповідно до державного акту про право приватної власності на землю за НОМЕР_2 від 16 липня 2001 року ОСОБА_7 набула право приватної власності на земельну ділянку розміром 0,10 га за адресою АДРЕСА_1 для обслуговування житлового будинку та господарських будівель (а.с. 9-10).

ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 27).

Приватним нотаріусом при посвідченні заповіту ОСОБА_7 було зазначено необхідні дані, передбачені діючим на час його складання законодавством, у тому числі і дані про заповідача ОСОБА_7 Адреса спадкового майна вказана : АДРЕСА_1, що зазначена також у самому договорі купівлі-продажу житлового будинку від 11.03.1997 та у копії паспорта ОСОБА_7

Той факт, що ОСОБА_7, яка заповіла ОСОБА_4 Ѕ частину житлового будинку та Ѕ частину земельної ділянки, що знаходяться в АДРЕСА_1, не охопила заповітом все належне їй майно, не суперечить чинному законодавству.

Під час розгляду справи у суді першої інстанції представником відповідача, ОСОБА_9, було заявлено клопотання про застосування строків позовної давності з тих підстав, що позивач була обізнана про існування оскаржуваного заповіту у вересні 2009 року, оскільки діючи в інтересах свого батька ОСОБА_10, подала позовну заяву про уточнення позовних вимог у справі за позовом ОСОБА_10 до ОСОБА_4 про визнання права власності на частину житлового будинку, яка розглядалась у Подільському районному суді м. Києва.

Враховуючи це районний суд за спливом позовної давності відмовив у задоволенні позову ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що встановлені районним судом обставини щодо відповідності оспорюваного заповіту вимогам закону є доведеними і не спростовуються доводами апеляційної скарги про помилковість цих висновків, які є повторенням змісту позовної заяви, що отримала належну оцінку районного суду.

Посилання апеляційної скарги на те, що в оспорюваному заповіті невірно зазначена адреса місця проживання заповідача і його розпорядження викликає неясності та суперечки, які є повторенням змісту позовної заяви, отримали належну оцінку районного суду.

У цій частині районним судом правильно встановлено, що приватним нотаріусом при посвідченні заповіту ОСОБА_7 було зазначено необхідні дані, передбачені діючим на час його складання законодавством, у тому числі і дані про заповідача ОСОБА_7 Адреса спадкового майна вказана: АДРЕСА_1, що зазначена також у самому договорі купівлі-продажу житлового будинку від 11.03.1997 та у копії паспорта ОСОБА_7

Той факт, що ОСОБА_7, яка заповіла ОСОБА_4 Ѕ частину житлового будинку та Ѕ частину земельної ділянки, що знаходяться в АДРЕСА_1, не охопила заповітом все належне їй майно, не суперечить чинному законодавству.

Оскільки заповідачем чітко визначена частина належного йому майна, що охоплюється заповітом, - Ѕ частина, посилання на неясність та суперечливість заповіту є безпідставним.

З огляду на викладене указані посилання відхиляються апеляційним судом.

Посилання в апеляційній скарзі на невідповідність часу посвідчення заповіту ОСОБА_7, указаного в самому заповіті (23.10.2003, 18 год. 27 хв.), та часу його реєстрації згідно з витягом зі спадкового реєстру №34211779 (23.10.2003, 20 год.09 хв.) є необґрунтованими та відхиляються судом апеляційної інстанції з огляду на наступне.

Слід розрізняти поняття "посвідчення" та "реєстрація".

Відповідно п.1.1 Положення про Єдиний реєстр заповітів та спадкових справ, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 17.10.2000 за №51/5 (чинним на час посвідчення оскаржуваного заповіту) (далі - Положення), Єдиний реєстр - це комп'ютерна база даних, що містить відомості про заповіти та спадкові справи.

За змістом п.1.4 Положення, Реєстраторами Єдиного реєстру є, зокрема, приватні нотаріуси, які уклали відповідні угоди з Адміністратором і мають доступ до Єдиного реєстру через комп'ютерну мережу Міністерства юстиції України. Реєстратор здійснює реєстрацію посвідчення, зміни, скасування заповітів, зміни місця зберігання заповітів, заведення спадкових справ, видачу свідоцтв про право на спадщину, списання спадкових справ до архіву та зміни місця зберігання спадкових справ, тощо а також приймає на реєстрацію заяви про посвідчення, зміну, скасування заповітів, зміну місця зберігання заповітів, заведення спадкових справ, видачу свідоцтв про право на спадщину, списання спадкових справ до архіву та зміну місця зберігання спадкових справ від інших державних нотаріальних контор, державних нотаріальних архівів, приватних нотаріусів, які не є Реєстраторами, заповідачів (у випадку, передбаченому пунктом 2.2.4 цього Положення), перевіряє за даними Єдиного реєстру наявність або відсутність заповітів та спадкових справ, видає довідки про наявність або відсутність заповітів та спадкових справ.

Пунктом 2.1. Положення передбачено, що заповіти, складені та посвідчені, змінені або скасовані в установленому законодавством порядку, підлягають обов'язковій реєстрації в Єдиному реєстрі.

Згідно з вимогами п.2.2.1 Положення, реєстрація заповітів здійснюється шляхом унесення реєстраційного запису до Єдиного реєстру.

Відповідно до п.2.2.2. Положення, Реєстратор здійснює реєстрацію протягом 5 робочих днів з часу посвідчення ним заповіту або не пізніше наступного робочого дня з часу отримання від інших нотаріусів або заповідачів (у випадку, передбаченому пунктом 2.2.4 цього Положення) заяви про реєстрацію заповіту в Єдиному реєстрі.

Таким чином, заповіт ОСОБА_7, який посвідчений ПН КМНО Руденком О.В. 23 жовтня 2003 року о 18 год. 27 хв., зареєстровано у Єдиному реєстрі заповітів та спадкових справ 23 жовтня 2003 року о 20 год.09 хв., що відповідало вимогам закону на час здійснення указаної нотаріальної дії.

Посилання представника позивача те, що заповіт є недійсним, оскільки підпис ОСОБА_7 на спірному заповіті на думку сторони позивача відрізняється від підпису останньої на інших документах, також відхиляються апеляційним судом з огляду на наступне.

Однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. З ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно зі ст. 10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Крім того, за правилом ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до вимог процесуального закону справжність підпису може бути підтверджена чи спростована письмовим доказом, зокрема, висновком експерта-почеркознавця.

Як убачається з матеріалів справи, сторона позивача, розпоряджаючись своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ч.2 ст.11 ЦПК України), у суді першої інстанції в порядку, встановленому ст.143 ЦПК України, не заявляла клопотання про призначення почеркознавчої експертизи для вирішення питання про достовірність підпису ОСОБА_7 на оспорюваному заповіті.

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції представник позивача пояснив апеляційному суду міркування сторони, яка не вважала за необхідне проведення почеркознавчої експертизи, і не заявив клопотання про забезпечення та дослідження нового доказу - висновку експерта з вищенаведеного питання.

Отже висновки районного суду щодо законності оспорюваного заповіту є правильними і доводами апеляційної скарги не спростовуються. Водночас, висновки районного суду про відмову в позові за спливом позовної давності ідуть урозріз вищенаведених висновків про недоведеність позову, не відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону з огляду на наступне.

По-перше, відповідно до роз'яснень п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 "Про судове рішення у цивільній справі", встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Ураховуючи наведене, районному суд слід було відмовити у задоволенні позову за недоведеністю незалежно від спливу позовної давності, оскільки захисту підлягає тільки порушене, невизнане чи оспорене право, а застосування позовної давності є встановленою законом підставою для відмови у захисті.

По-друге, при застосуванні позовної давності районним судом не враховані наступні обставини.

Відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Як вірно встановлено районним судом ОСОБА_3 було відомо про існування оскаржуваного в даній справі заповіту у вересні 2009 року.

Разом з тим з матеріалів справи убачається, що ОСОБА_3 приймала участь у справі за позовом ОСОБА_10 до ОСОБА_4, третя особа - ПН КМНО Руденко В.О., про визнання права власності на частину житлового будинку в якості представника позивача, тобто не була стороною у справі в світлі ст.30 ЦПК України.

В ході апеляційного розгляду ОСОБА_6, який дій в інтересах позивача, пояснив, що ОСОБА_3 у 2009 році не мала права оскаржувати заповіт від 23 жовтня 2003 року з тих підстав, що вона не була спадкоємцем померлої ОСОБА_7, а тому не мала права претендувати на майно останньої. Таким чином оскаржуваний в рамках даної справи правочин - заповіт від 23 жовтня 2003 року, на той момент не порушував прав та інтересів ОСОБА_3

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 31 жовтня 2012 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 3 квітня 2013 року, встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_10 помер, а єдиним його спадкоємцем є його дочка ОСОБА_3 Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 10 грудня 2012 року ОСОБА_3 залучено до участі у справі в якості правонаступника ОСОБА_10

Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Згідно з положеннями ст. 257, 258 ЦК України до даних правовідносин застосовується загальна позовна давність, яка встановлюється тривалістю у три роки.

В даному випадку, оскільки ОСОБА_3 стала правонаступником ОСОБА_10 10 грудня 2012 року, саме з цього часу у неї виникло право оскаржити заповіт ОСОБА_7 від 23 жовтня 2003 року. Тому строк позовної давності у даному спорі спливає у грудні 2015 року.

ОСОБА_3 пред'явила в суд позов до ОСОБА_4 про визнання заповіту недійсним 17 червня 2013 року (т.1, а.с.1), тобто в межах строку позовної давності.

Враховуючи викладене, районний суд дійшов помилкового висновку про сплив строку позовної давності за позовною вимогою ОСОБА_3 про визнання недійсним заповіту ОСОБА_7 від 23 жовтня 2003 року.

Оскільки рішення про відмову в позові за спливом позовної давності ухвалене районним судом з порушенням вимог цивільного законодавства, апеляційний суд, ураховуючи положення ст. 309 ЦПК України, приходить до висновку про наявність правових підстав для скасування рішення Подільського районного суду м. Києва від 15 червня 2015 року та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову у зв'язку з його недоведеністю.

Керуючись ст.303, 307, 309, 313-316 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 15 червня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: А.А. Пікуль

Судді: Т.О. Невідома

В.В. Соколова