Справа № 462/4612/13 Головуючий у 1 інстанції: Галайко Н.М.
Провадження № 22-ц/783/2909/15 Доповідач в 2-й інстанції: Струс Л. Б.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого судді - Струс Л.Б.

суддів: Шандри М.М., Шумської Н.Л.

при секретарі: Ясиновській Я.М.

за участю: представника ОСОБА_2, ОСОБА_3, її представника ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 27 листопада 2014 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про усунення перешкод в користуванні квартирою та встановлення порядку користування спірною квартирою,

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваним рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 27 листопада 2014 року позов задоволено частково. Зобов'язано ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не чинити ОСОБА_3 перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1; встановлено наступний порядок володіння та користування квартирою АДРЕСА_1:

У володіння та користування ОСОБА_3 надано кімнату площею 8,5 кв.м. (№ 5 на плані квартири);

У володіння та користування ОСОБА_5 надано кімнату площею 11,8 кв.м. (№ 8 на плані квартири);

У спільному користуванні ОСОБА_3 та ОСОБА_5 залишити всі інші приміщення квартири, а саме: кімнату площею 14,1 кв.м. (№ 6 на плані), кухню площею 6,1 кв.м. (№ 4 на плані), ванна кімната площею 2, 1 кв.м. (№ 3 на плані), вбиральня площею 1,2 кв.м. (№ 2 на плані), коридор площею 5,7 кв.м. (№ 1 на плані), перегородка (шлюз) площею 1,3 кв.м. (№ 9 на плані), вбудована шафа площею 0,5 кв.м. (№ 7 на плані), балкон площею 0,9 кв.м. (№ 10 на плані).

Дане рішення оскаржив ОСОБА_5 подавши апеляційну скаргу, у якій зазначає, що судом першої інстанції при винесенні рішення порушено норми матеріального та процесуального права, оскільки не було досліджено повною мірою відповідність заявлених вимог нормам цивільного законодавства, не забезпечено принципу змагальності та рівності, неповно встановлено та неправильно встановлено обставини, які мають значення для справи, неправильно визначено відповідно до встановлених судом обставин правовідносини. Звертає увагу, що обравши спосіб захисту цивільного права, встановлений п.5 ч.2 ст. 16 ЦК України - «примусове виконання обов'язку в натурі» позивач не довела, а суд першої інстанції безпідставно визнав встановленими факти відмови відповідача виконати такий обов'язок добровільно.

Просить рішення Залізничного районного суду м. Львова від 27 листопада 2014 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в позові повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, представника ОСОБА_2, ОСОБА_3, її представника ОСОБА_4, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 є власником 1/ 2 частини квартири АДРЕСА_2, що підтверджується Реєстраційним посвідченням серії НОМЕР_1 від 07.02.2001 року. (т.1 а.с. 8)

Згідно витягу про державну реєстрацію прав № НОМЕР_2 від 20.04.2011 року ОСОБА_5 на підставі договору дарування р/№ 1-686/15.04.2011 року на праві спільної часткової власності належить 1/2 частки квартири за адресою АДРЕСА_3. (т.1 а.с. 78)

Відповідно до Постанови про відмову у порушенні кримінальної справи від 12.09.2012 року 16 та 17.05.2012 року ОСОБА_3 намагалася потрапити в квартиру за адресою АДРЕСА_1, що належить їй на підставі свідоцтва про право власності на 1/2 частини квартири від 23.01.2001 року, для її огляду та вивозу належного майна. Однак у квартиру ОСОБА_5 та його дружина її не впустили (а.с. 35).

Матеріалами справи встановлено, що згідно Листа начальника Залізничного РВ ГУМВСУ у Л/о від 25.09.2012 року № 16/14-10464 в ході проведеної перевірки було встановлено, що факти чинення перешкод у користуванні 1/2 частини квартири за адресою АДРЕСА_1 підтвердилися. (т.1 а.с. 29-32, 36)

Із Акту від 26.10.2012 року вбачається, що комісія ЛКП «Сяйво» при виході за адресою АДРЕСА_1 встановила, що мешканці квартири НОМЕР_3 дверей не відчинили, хоча були у квартирі. Співвласниця ОСОБА_3 замка у дверях до вищезгаданої квартири не змогла відкрити (т.1 а.с. 38).

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 365 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Згідно з вимогами ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про володіння чи користування майном, що є їхньою частковою власністю.

У відповідності до ч. 3 ст. 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування цієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

На підставі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Пунктом 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» передбачено, що судам слід враховувати, що відповідно до ст.55 Закону "Про власність" громадянин не може бути позбавлений права власності на своє майно, крім випадків, передбачених цим Законом та іншими законодавчими актами України.Оскільки за чинним законодавством суд вирішує спори учасників спільної власності щодо розпорядження чи користування майном, то не слід розглядати як неправомірне позбавлення права власності присудження грошової компенсації за частку у спільній власності, якщо її неможливо виділити або поділити майно в натурі чи спільно користуватися ним.

Колегія суддів вважає, що районний суд прийшов до вірного висновку в частині зобов'язання ОСОБА_5 не чинити ОСОБА_3 перешкоди у користуванні квартирою та встановлення порядку користування спірною квартирою.

Доводи апеляційної скарги, що відповідач ОСОБА_5 не чинить перешкод та передав ключі від спірної квартири позивачці не спростовують висновків районного суду та не відповідають матеріалам та обставинам справи.

Окрім того, ОСОБА_3 в апеляційному суді підтвердила факт чинення перешкод відповідачем, оскільки вона не може потрапити в спірну квартиру.

Однак судова колегія не погоджується із висновком суду першої інстанції в частині зобов'язання ОСОБА_6 не чинити ОСОБА_3 перешкоди в користуванні спірною квартирою виходячи із наступного.

Як підтверджується довідкою ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» від 19.03.2013р., квартира НОМЕР_3 в будинку АДРЕСА_1 зареєстрована на праві часткової власності за ОСОБА_5 (1/2 частина) та ОСОБА_3 (1/2 частина) (т.1 а.с. 48).

Згідно ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Оскільки матеріалами справи не підтверджено, що ОСОБА_6 є співвласником, наймачем або зареєстрована у спірній квартирі, районний суд не вправі був залучати її у справі в якості співвідповідача та зобов'язувати її не чинити перешкоди позивачці у користуванні спірною квартирою.

З огляду на вищенаведене судова колегія вважає, що рішення Залізничного районного суду м. Львова від 27 листопада 2014 року в частині зобов'язання ОСОБА_6 не чинити ОСОБА_3 перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1 слід скасувати та в цій частині відмовити в задоволені позовних вимог.

Згідно п.1.ч.1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.209, 303, 304, п.2 ч.1 ст. 307, ст..ст.309, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 27 листопада 2014 року в частині зобов'язання ОСОБА_6 не чинити ОСОБА_3 перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1 скасувати та в цій частині відмовити.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням законної сили.

Головуючий Л.Б. Струс

Судді М.М. Шандра

Н.Л. Шумська