Ухвала

іменем україни

07 жовтня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Коротуна В.М., Парінової І.К.,

Попович О.В., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства «ПроКредит Банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_5, третя особа - Служба у справах дітей Орджонікідзевської районної адміністрації Маріупольської міської ради, про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення зі зняттям з реєстраційного обліку, визнання такими, що втратили право користування жилим приміщенням, зобов'язання вчинити певні дії, за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства «ПроКредит Банк» на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 26 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 26 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2013 року Публічне акціонерне товариство «ПроКредит Банк» (далі - ПАТ «ПроКредит Банк») звернулося до суду з указаним позовом, у якому просило у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором у сумі 429 829 грн 05 коп. звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 - шляхом реалізації у порядку, передбаченому чинним законодавством, через державну виконавчу службу; виселити ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 із вказаної квартири зі зняттям з реєстраційного обліку та визнанням їх такими, що втратили право користування вказаним житлом, та виконанням інших зобов'язань, що виникли із договору іпотеки.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що рішенням апеляційного суду Донецької області від 28 січня 2013 року змінено рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя від 23 жовтня 2012 року та з відповідачів ОСОБА_3 і ОСОБА_4 стягнуто заборгованість за кредитним договором у розмірі 429 829 грн 05 коп. Проте під час проведення виконавчих дій було виявлено, що у вказаній квартирі зареєстрована малолітня особа - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. У зв'язку з невиконанням зобов'язань за кредитним договором відповідачам була надіслана письмова вимоги про усунення порушень та повідомлено про можливість примусового звернення стягнення на предмет іпотеки, але вказані вимоги залишилися без виконання. На виконання положень ст. 109 ЖК Української РСР <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_470/ed_2014_12_28/pravo1/KD0003.html?pravo=1>та ст. 40 Закону України «Про іпотеку» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_260/ed_2014_10_30/pravo1/T030898.html?pravo=1> відповідачам були направлені вимоги про добровільне виселення та зняття їх з реєстраційного обліку за вказаною адресою, які також залишилися без виконання.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 26 грудня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Донецької області від 26 лютого 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ «ПроКредит Банк» просить скасувати судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на наступне.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Зміст ухвали суду апеляційної інстанції передбачено в ст. 315 ЦПК України, в якій, зокрема, зазначаються узагальнені доводи та заперечення осіб, які беруть участь у справі; встановлені судом першої інстанції обставини; мотиви, з яких апеляційний суд виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався; у разі відхилення апеляційної скарги зазначаються мотиви її відхилення.

Однак ухвала суду апеляційної інстанції не відповідає наведеним нормам процесуального права.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд виходив із того, що ОСОБА_3 отримала кредит для задоволення особистих потреб (реконструкція та ремонт житла), тобто споживчий кредит, який був забезпечений іпотекою житлового приміщення.

Відмовляючи у задоволенні указаного позову, суд керувався положеннями Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», який забороняє примусове стягнення чи відчуження нерухомого майна, переданого в заставу чи іпотеку на забезпечення виконання кредитних договорів, отриманих в іноземній валюті, оскільки матеріали справи не містять доказів наявності у відповідача іншого житла на праві власності.

Крім того, суд застосував до спірних правовідносин положення Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», відповідно до ст. 9 якого протягом терміну дії цього Закону щодо нерухомого майна, розташованого на території проведення антитерористичної операції, що належить громадянам України (у тому числі фізичним особам - підприємцям) або юридичним особам - суб'єктам малого і середнього підприємництва та перебуває в іпотеці, зупиняється дія ст. 37 (у частині реалізації права іпотекодержателя на набуття права власності на предмет іпотеки), ст. 38 (у частині реалізації права іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки), ст. 40 (у частині виселення мешканців із житлових будинків та приміщень, переданих в іпотеку, щодо яких є судове рішення про звернення стягнення на такі об'єкти), ст. ст. 41, 43-47 (у частині реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах) Закону України «Про іпотеку» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2014_10_30/pravo1/T030898.html?pravo=1>.

Так, суд виходив із того, що відповідно до преамбули Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» цей Закон визначає тимчасові заходи для забезпечення підтримки суб'єктів господарювання, що здійснюють діяльність на території проведення антитерористичної операції, та осіб, які проживають у зоні проведення антитерористичної операції або переселилися з неї під час її проведення.

У п. 5 ст. 11 Прикінцевих та перехідних положень Закону передбачено, що Кабінет Міністрів України у десятиденний строк з дня опублікування цього Закону зобов'язаний, зокрема: затвердити перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014, у період із 14 квітня 2014 року до її закінчення.

На виконання цього Закону 30 жовтня 2014 року Кабінет Міністрів України прийняв Розпорядження № 1053-р, яким було затверджено Перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція. Згідно з п. 20 ч. 1 цього Розпорядження м. Маріуполь Донецької області входить до переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція.

Проте 05 листопада 2014 року Кабінет Міністрів України прийняв Розпорядження № 1079-р про зупинення дії Розпорядження від 30 жовтня 2014 року № 1053-р, яке в подальшому постановою окружного адміністративного суду м. Києва від 09 лютого 2015 року було визнано нечинним (справа № 826/18330/14).

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про боротьбу із тероризмом» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_200/ed_2015_02_07/pravo1/T030638.html?pravo=1> район проведення антитерористичної операції - це визначені керівництвом антитерористичної операції ділянки місцевості або акваторії, транспортні засоби, будівлі, споруди, приміщення та території чи акваторії, що прилягають до них і в межах яких проводиться зазначена операція.

Суд встановив, що згідно з наказом керівника Антитерористичного центру при СБУ від 07 жовтня 2014 року № 33/6/а «Про визначення районів проведення антитерористичної операції та термінів її проведення» районами проведення АТО визначені всі населені пункти Донецької та Луганської області (без виключень).

За таких обставин суд дійшов висновку, що відповідачі у справі зареєстровані та постійно проживають у м. Маріуполі, тобто постійно проживають у зоні АТО, а тому на них розповсюджуються норми Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02 вересня 2014 року.

Водночас суд виходив із того, що відповідно до ст. 11 Прикінцевих та перехідних положень визначено, що термін дії Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» поширюється на період проведення антитерористичної операції та на шість місяців після дня її завершення. Даний Закон набрав чинності з 15 жовтня 2014 року, опублікований 14 жовтня 2014 року в газеті «Голос України» № 197.

Таким чином, суд дійшов висновку, що вищезазначені закони на теперішній час обмежують право позивача на звернення стягнення на предмет іпотеки, тому відсутні правові підстави для виселення відповідачів згідно зі ст. 40 Закону України «Про іпотеку» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_260/ed_2014_10_30/pravo1/T030898.html?pravo=1> та ст. 109 ЖК Української РСР.

Однак із вказаними висновками погодитися не можна виходячи з наступного.

Згідно з п. 1 Закону України від 03 червня 2014 року № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (далі - Закон № 1304-VII) не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із ст. 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із ст. 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

Поняття мораторій у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (п. 2 ч. 1 ст. 263 ЦК України).

Таким чином, установлений Законом № 1304-VII мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).

Крім того, згідно з п. 4 Закону № 1304-VII протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Оскільки вказаний Закон не зупиняє дію решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень на період чинності цього Закону.

Рішення ж суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону № 1304-VII не підлягає виконанню.

Отже, Закон № 1304-VII не є підставою для відмови в захисті порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів кредиторів.

Такого висновку дійшов Верховний Суд України, виклавши правову позицію із цього питання, зокрема у постанові від 27 травня 2015 року у справі № 6-57цс15, яка відповідно до положень ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України; суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

Однак вищевикладене залишилося поза увагою судів попередніх інстанцій, які в достатньому обсязі не визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, що призвело до неправильного вирішення справи.

Разом із тим, виходячи із вищевикладеного, помилковим є також висновок суду про відмову в задоволенні позову на підставі Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», адже вказаний закон носить тимчасовий характер та не може бути підставою для обмеження права позивача на звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення відповідачів.

Вказані вище помилки міг виправити апеляційний суд згідно з наданими чинним ЦПК України повноваженнями, однак, відхиляючи апеляційну скаргу ПАТ «ПроКредит Банк» та залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, апеляційний суд всупереч вимог ст. ст. 213, 214, 303, 315 ЦПК України належним чином не перевірив доводів апеляційної скарги та законності й обґрунтованості рішення суду першої інстанції по суті вирішеного спору; в достатньому обсязі не визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню; порушив норми процесуального права, що унеможливлює встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, а постановлена у справі ухвала апеляційного суду - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав, передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «ПроКредит Банк» задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Донецької області від 26 лютого 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: В.М. Коротун

І.К. Парінова

О.В. Попович

О.В. Ступак