Апеляційний суд Житомирської області
Справа №278/2742/14-ц Головуючий у 1-й інст. Зубчук І. В.
Категорія 20 Доповідач Талько О. Б.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючої - судді Талько О.Б.,

суддів: Косигіної Л.М., Григорусь Н.Й.,

при секретарі Церпіцькій Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 26 грудня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3, третя особа - приватний нотаріус Житомирського районного нотаріального округу Доброльожа Віктор Віталійович, про визнання правочину удаваним та визнання права власності на частку у спільному сумісному майні подружжя, -

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з даним позовом та просив визнати недійсним договір дарування житлового будинку і господарських споруд, розташованих в АДРЕСА_1, який укладений 6 травня 2003 року між відповідачами.

Зазначив, що даний договір є удаваним, оскільки фактично був укладений договір купівлі-продажу. З огляду на цю обставину, просив також визнати, що 6 травня 2003 року між відповідачами відбувся договір купівлі-продажу вказаного житлового будинку.

Окрім того, ОСОБА_2 просив суд визнати спірний житловий будинок спільним сумісним майном подружжя та визнати за ним право власності на ? його частину.

ОСОБА_2 посилався на те, що під час перебування у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 вони за спільні кошти придбали зазначене житло, сплативши грошову суму продавцю ОСОБА_3 Проте, з метою зменшення розміру державного мита, замість договору купівлі-продажу був оформлений договір дарування. Право власності на даний житловий будинок зареєстроване на ім'я ОСОБА_1 В подальшому він став проживати разом з дружиною у зазначеному житлі та з 2006 року по теперішній час зареєстрований за даною адресою.

З часу придбання спірного будинку й до розірвання шлюбу з ОСОБА_1 він за спільні кошти їхнього подружжя проводив ремонтні роботи у цьому житловому приміщенні, здійснював прибудови, збудував гараж та підсобні приміщення. Проте, після розірвання шлюбу, яке відбулось 4 жовтня 2012 року, між ним та колишньою дружиною стали виникати суперечки щодо поділу даного майна, внаслідок чого він змушений проживати за іншою адресою.

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 26 грудня 2014 року позов задоволено.

Визнано договір дарування житлового будинку, укладений 6 травня 2003 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1, який посвідчений приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Доброльожею В.В., удаваним правочином - договором купівлі-продажу, відповідно до якого ОСОБА_1 придбала, а ОСОБА_3 продала за 18000 грн. належний їй житловий будинок АДРЕСА_2 ( до будинку належать: сарай «Б», погріб «Пгр», уборна «У», огорожа №1).

Визнано житловий будинок №55 та належні до нього сарай «Б», погріб «Пгр», уборну «У», огорожу №1 по АДРЕСА_2, об'єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1

Визнано за ОСОБА_2 право власності на ? частину житлового будинку №55 та належних до нього сараю «Б», погріба «Пгр», уборної «У» та огорожі №1 по АДРЕСА_2.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в сумі 731 грн. 87 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Зокрема, зазначає, що в судовому засіданні не доведений факт передачі ОСОБА_3 грошових коштів за спірний житловий будинок. Судом не надано належної оцінки показам свідка ОСОБА_5, яка є дочкою ОСОБА_3 Суд також не досліджував покази інших свідків, які викликались в судове засідання.

Окрім того, суд не взяв до уваги її заяви про застосування строку позовної давності.

В судовому засіданні ОСОБА_1 підтримала доводи, викладені в апеляційній скарзі, зауваживши, що кошти за спірний житловий будинок не були сплачені ОСОБА_3, оскільки остання в дійсності мала намір подарувати це житло їй. На момент укладення договору дарування вона не перебувала у родинних чи дружніх стосунках з ОСОБА_3, однак була знайома з її дочкою. Про те, що оформлений саме договір дарування, позивачеві було відомо одразу після нотаріального посвідчення цієї угоди. Всі прибудови та ремонтні роботи у спірному житловому приміщенні були виконані за її особисті кошти. Суперечки між нею та позивачем щодо поділу спільного сумісного майна почали виникати у грудні 2012 року, після розірвання шлюбу.

Представник відповідачки ОСОБА_6 також зазначив, що висновок суду про задоволення позову не узгоджується з матеріалами справи та суперечить вимогам закону. Спірний договір укладався з відома позивача, який не заперечував проти оформлення договору дарування, в подальшому самостійно прописався у зазначеному житловому будинку. Вказані обставини свідчать про те, що ОСОБА_2 без поважних причин пропустив строк звернення до суду, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

На думку позивача та його представника, апеляційна скарга є безпідставною.

Дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного.

За правилами ч.2 ст. 58, ст.59 ЦК України в редакції, яка діяла на момент вчинення спірного договору, якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі. Угода, визнана недійсною, вважається недійсною з моменту її укладення.

Статтею 224 цього Кодексу також передбачено, що за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до положень ст.22 КпШС України, який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Аналогічні положення закріплені й у ст.ст.60 СК України.

Частиною 1 ст. 70 СК України також визначено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Судом встановлено, що позивач перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_7 з 12 вересня 1987 року. Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 4 жовтня 2012 року шлюб між ними розірвано.

6 травня 2003 року між відповідачами укладений договір, відповідно до якого ОСОБА_3 подарувала, а ОСОБА_1 прийняла у дар житловий будинок АДРЕСА_2, до якого належать: сарай «Б», погріб «Пгр», уборна «У», огорожа №1. Вказана обставина підтверджується наявною в матеріалах справи копією договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Доброльожею В.В. 6 травня 2003 року та зареєстрованого в реєстрі за №2427.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_1 зазначала, що форма договору відповідає дійсному волевиявленню сторін. Проте ОСОБА_3 пояснила суду, що в дійсності продала вказаний житловий будинок ОСОБА_1, з якою до укладення договору не була знайома. За придбання будинку остання сплатила їй 18000 грн. Отримавши кошти, вона не цікавилась тим, в якій формі буде укладений договір. Чому був оформлений саме договір дарування, вона не знає.

Свідок ОСОБА_5, яка є дочкою ОСОБА_3, в судовому засіданні пояснила, що її мати мала намір продати вказаний житловий будинок. ОСОБА_1 виявила бажання придбати це житло. Вона була присутня під час нотаріального посвідчення спірної угоди. ОСОБА_1 передала матері кошти за житловий будинок в сумі 3600 чи 3800 дол. США. Проте, на прохання ОСОБА_1 був оформлений договір дарування цього житла.

У суду немає підстав ставити під сумнів пояснення ОСОБА_3 та покази свідка ОСОБА_5, оскільки вони є незацікавленими особами при вирішенні даного спору та судове рішення не впливатиме на їхні права і обов'язки.

При цьому, суд першої інстанції не взяв до уваги покази свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_10, оскільки вони пояснили, що про продаж спірного житлового будинку їм стало відомо зі слів ОСОБА_3 та ОСОБА_1

Оскільки правочин, укладений між співвідповідачами у справі 6 травня 2003 року має всі ознаки договору купівлі-продажу, суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку про наявність підстав для визнання договору дарування удаваним.

Проте, розглядаючи зазначені позовні вимоги, суд помилково застосував положення ЦК України, який набрав чинності з 1 січня 2004 року, в той час, як спірна угода була вчинена 6 травня 2003 року.

У п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року за №9 міститься роз'яснення про те, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Отже, при вирішенні спірних правовідносин необхідно застосовувати положення ЦК України в редакції 1963 року.

Окрім того, питання щодо визнання спірного житлового будинку спільним сумісним майном також повинно вирішуватись за правилами чинного на час його придбання КпШС України.

Таким чином, рішення в частині визнання договору дарування житлового будинку удаваним та визнання укладеним договору купівлі-продажу, а також в частині визнання житлового будинку спільним сумісним майном подружжя слід скасувати, ухваливши в цій частині нове рішення,- про задоволення даних позовних вимог на підставі положень ст.ст.58,59 ЦК України в редакції 1963 року, а також ст.22 КпШС України.

Визнавши спірний житловий будинок спільним сумісним майном подружжя, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про задоволення позовних вимог щодо визнання за ОСОБА_2 права власності на ? його частину.

З огляду на вищезазначене, рішення суду в частині задоволення позовних вимог про визнання за позивачем права власності на ? частину спірного майна слід залишити без змін.

Вирішуючи питання щодо пропуску позивачем строку звернення до суду, колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За правилом, визначеним ч.1 ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатись про порушення свого права.

Як пояснили в судовому засіданні ОСОБА_2 та ОСОБА_1, спір щодо поділу зазначеного житлового будинку між ними виник наприкінці 2012 року, після розірвання шлюбу 4 жовтня 2012 року. Вказана обставина свідчить про те, що про порушення свого права позивачеві стало відомо у жовтні 2012 року.

За таких обставин, суд прийшов до вірного висновку про те, що ОСОБА_2 не пропущений строк позовної давності.

Керуючись ст. ст. 209, 218, 303, 307, 309, 313, 314, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 26 грудня 2014 року в частині визнання договору дарування житлового будинку удаваним та визнання укладеним договору купівлі-продажу, а також в частині визнання житлового будинку спільним сумісним майном подружжя,- скасувати, ухваливши в цій частині нове рішення.

Визнати удаваним договір дарування житлового будинкуАДРЕСА_2, укладений 6 травня 2003 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1, який посвідчений приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Доброльожою Віктором Віталійовичем.

Визнати, що 6 травня 2003 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладений договір купівлі-продажу, відповідно до якого ОСОБА_3 продала, а ОСОБА_1 купила житловий будинок АДРЕСА_2.

Визнати житловий будинок АДРЕСА_2 спільним сумісним майном ОСОБА_2 та ОСОБА_1.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуюча Судді: