Справа № 2/359/2027/15
РІШЕННЯ

Іменем України

08 жовтня 2015 року Бориспільський міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючого судді - Журавського В.В.

при секретарі - Алфімовій І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бориспіль цивільну справу за позовом заступника Бориспільського міжрайонного прокурора, який діє в інтересах держави в особі Головного управління Держземагенства у Київській області до ОСОБА_1 сільської ради Бориспільського району Київської області, Бориспільської районної державної адміністрації Київської області, ОСОБА_2, ОСОБА_3, про визнання недійсними рішень, правочину, державних актів та витребування земельної ділянки на користь держави,-

ВСТАНОВИВ:

В травні 2014 року заступник Бориспільського міжрайонного прокурора, в інтересах Головного управління Держземагенства у Київській області, звернувся до суду з вказаним позовом, який з урахуванням клопотання про заміну відповідача та предмету позову, обґрунтовує тим, що рішенням ОСОБА_1 сільської ради №7 від 13 липня 1999 року ОСОБА_4 передано за плату у приватну власність земельну ділянку для ведення селянського (фермерського) господарства площею 35,7 га. Іншим рішенням ОСОБА_1 сільської ради №7 від 13 липня 1999 року ОСОБА_4 передано безоплатно у приватну власність земельну ділянку для ведення селянського (фермерського) господарства площею 8,9 га. За договором купівлі-продажу від 30 вересня 1999 року ОСОБА_1 сільська рада відчужила на користь ОСОБА_4 земельну ділянку площею 35,7 га, розташовану на території урочища Защуче ОСОБА_1 сільської ради з цільовим призначенням для ведення селянського (фермерського) господарства. На підставі цього договору та рішення ОСОБА_1 сільської ради №7 від 13 липня 1999 року ОСОБА_4 було видано державний акт на право приватної власності на землю серія ІV-КВ №046274 на земельну ділянку площею 45,0 га для ведення фермерського господарства. В подальшому 12 грудня 2003 року ОСОБА_4 уклала договір міни з ОСОБА_5, за яким остання набула право власності на спірну земельну ділянку. Розпорядженням Бориспільської РДА №1498 від 04 грудня 2006 року за заявою ОСОБА_5 було затверджено проект землеустрою щодо зміни цільового призначення земельної ділянки з ведення фермерського господарства на ведення особистого селянського господарства. На підставі вказаного розпорядження ОСОБА_5 було видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯД №706824 з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства. За договором купівлі-продажу земельної ділянки від 22 грудня 2006 року ОСОБА_5 відчужила земельну ділянку площею 45,0 га з кадастровим номером :04:003:0004 ОСОБА_2, на підставі чого останньому 14 лютого 2007 року було видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯД №706907. Бориспільською міжрайонною прокуратурою на підставі постанови №67 від 24 квітня 2014 року було проведено перевірку щодо законності відведення спірної земельної ділянки загальною площею 45,0 га ОСОБА_4 для ведення селянського (фермерського) господарства. В ході перевірки було встановлено, що ОСОБА_1 сільська рада 13 липня 1999 року жодних рішень під №7 не приймала та не приймала в цей день на сесії рішень під іншими номерами стосовно передачі ОСОБА_4 у власність земельних ділянок, а також аналогічних рішень не приймав виконком сільської ради. Враховуючи викладене, заступник Бориспільського міжрайонного прокурора просить суд визнати недійсним рішення ОСОБА_1 сільської ради №7 від 13 липня 1999 року «Про передачу за плату у приватну власність земельної ділянки, розмір якої перевищує середню земельну частку, із земель, що були раніше надані громадянину ОСОБА_4 для ведення селянського (фермерського) господарства» та рішення ОСОБА_1 сільської ради №7 від 13 липня 1999 року «Про передачу безплатно у приватну власність земельної ділянки (середньої земельної частки) із земель, що були раніше надані громадянину ОСОБА_4 для ведення селянського (фермерського) господарства», визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки №1913 від 30 вересня 1999 року, посвідчений державним нотаріусом Бориспільської державної нотаріальної контори ОСОБА_6, визнати недійсним розпорядження Бориспільської РДА Київської області №1498 від 04 грудня 2006 року «Про затвердження проекту землеустрою щодо зміни цільового призначення земельної ділянки ОСОБА_5 з ведення фермерського господарства на ведення особистого селянського господарства на території ОСОБА_1 сільської ради Бориспільського району Київської області», визнати недійсним державний акт ОСОБА_2 на земельну ділянку з кадастровим номером :04:003:0004 площею 45,0 га для ведення особистого селянського господарства серії ЯД №706907 від 14 лютого 2007 року, який зареєстровано у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №54, витребувати на користь держави в особі Головного управління Держземагентства у Київській області, правонаступником якого є Головне управління Держгеокадастру у Київській області, з незаконного володіння ОСОБА_2 земельну ділянку площею 45,0 га з кадастровим номером :04:003:0004 для ведення особистого селянського господарства, розташовану в адміністративних межах ОСОБА_1 сільської ради Бориспільського району.

У судовому засіданні прокурор Качкалда В.В. підтримала позовні вимоги, з урахуванням клопотання про зміну предмету позову, та просила суд задовольнити позов.

Представник Головного управління Держземагенства у Київській області не зявився у судове засідання, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (т.2 а.с.171).

Представники відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_7 та ОСОБА_8 в судовому засіданні позов не визнали та заперечували проти його задоволення. В обґрунтування своїх заперечень вказали на те, що заступником Бориспільського міжрайонного прокурора не доведено факту не прийняття ОСОБА_1 сільською радою оскаржуваних рішень №7 від 13 липня 1999 року. Представники відповідача звернули увагу суду на ту обставину, що прокурором та позивачем пропущено позовну давність щодо всіх позовних вимог без поважних причин, позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки суперечать нормам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та судовій практиці Європейського суду з прав людини. Представники ОСОБА_2 подали до суду письмове заперечення проти позову та заяву про застосування строків позовної давності.

Представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_9 у судове засідання не з'явилась, подала через канцелярію суду заяву про розгляд справи без її участі та без участі ОСОБА_3 У поданій нею заяві позов не визнала, проти задоволення позову заперечувала, також подала через канцелярію суду заяву про застосування строків позовної давності.

Представник Бориспільської РДА ОСОБА_10 у судовому засіданні позов не визнав та просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

ОСОБА_1 сільський голова ОСОБА_11 у судовому засіданні пояснив, що по суті позовних вимог він не може нічого пояснити, оскільки на час прийняття оспорюваних рішень не працював сільським головою. В той час як ОСОБА_1 сільський голова ОСОБА_12 помер, а тому не може пояснити обставини прийняття вказаних рішень сільської ради. Крім цього, ОСОБА_11 додатково пояснив, що в листі за вих. №02-18-242 від 28 квітня 2014 року він не вірно сформулював причини того, чому не вдалось знайти в архівних документах протоколи засідань сесії сільської ради та відповідно прийняті на сесії рішення №7 від 13 липня 1999 року. ОСОБА_11Й вказав, на ту обставину, що зазначені рішення могли бути вилучені з архіву за запитом правоохоронних органів, а тому не збереглись. На його думку, рішення №7 від 13 липня 1999 року не могли не прийматись на сесії ОСОБА_1 сільської ради, оскільки грошові кошти від продажу земельної ділянки ОСОБА_4 були зараховані до бюджету сільської ради та в подальшому були використані з метою газифікації села.

Заслухавши пояснення учасників цивільного процесу, які зявились у судове засідання, та дослідивши письмові докази, суд дійшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з таких підстав.

Судом встановлено, що рішенням ОСОБА_1 сільської ради від 02 березня 1999 року №23/8-V-ХХІІІ про надання земельних ділянок для ведення селянського (фермерського) господарства ОСОБА_1 сільська рада надала згоду на відведення земельної ділянки площею 45,0 га для ведення селянського (фермерського) господарства для передачі ОСОБА_4 у постійне користування за рахунок земель запасу сільської ради та вирішила направити відповідне клопотання на розгляд районної конкурсної комісії та Бориспільської районної ради (т.1 а.с.155).

Рішенням Бориспільської районної ради Київської області від 25 червня 1999 року №128-08-ХХІІІ земельна ділянка площею 45,0 га була надана у постійне користування ОСОБА_4 для ведення селянського (фермерського) господарства. На підставі цього рішення Бориспільською районною радою ОСОБА_4 видано державний акт на право постійного користування землею серія ІІІ-КВ №007822, зареєстрований у Книзі записів державних актів на право постійного користування землею Бориспільської районної ради за №52 (т.1 а.с.38).

Рішенням ОСОБА_1 сільської ради №7 від 13 липня 1999 року земельна ділянка площею 8,9 га із земель, наданих у постійне користування ОСОБА_4, була передана їй у власність для ведення селянського (фермерського) господарства безоплатно у межах середнього розміру земельної частки. Рішенням ОСОБА_1 сільської ради №7 від 13 липня 1999 року земельна ділянка площею 35,7 га із земель, наданих у постійне користування ОСОБА_4, була передана їй у власність для ведення селянського (фермерського) господарства за плату (т.1 а.с.39,40).

Вказані рішення ОСОБА_1 сільської ради були прийняті на підставі ст.ст.6, 17, 18 ЗК України від 18 грудня 1990 року в редакції, чинній на момент прийняття цих рішень.

На підставі рішення ОСОБА_1 сільської ради №7 від 13 липня 1999 року між ОСОБА_1 сільською радою, в особі сільського голови ОСОБА_12, та ОСОБА_4 30 вересня 1999 року був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 35,7 га для ведення селянського (фермерського) господарства, посвідчений державним нотаріусом Бориспільської державної нотаріальної контори ОСОБА_6, зареєстрований у реєстрі вчинення нотаріальних дій за №1913 (т.1 а.с.35). При укладенні договору ОСОБА_1 сільський голова ОСОБА_13 діяв на підставі рішення першої сесії ОСОБА_1 сільської ради ХХІІІ скликання від 24 квітня 1998 року, яким було визнано повноваження ОСОБА_13 як сільського голови. Ціна земельної ділянки за договором склала 92240 гривень, грошові кошти ОСОБА_4 до укладення договору купівлі-продажу сплатила до каси ОСОБА_1 сільської ради. Вказані обставини підтверджуються копією прибуткового касового ордера №88 від 27 вересня 1999 року (т.1 а.с.167), а також копією протоколу першої сесії ОСОБА_1 сільської ради двадцять третього скликання від 24 квітня 1998 року (т.2 а.с.147-152).

На підставі рішення ОСОБА_1 сільської ради №7 від 13 липня 1999 року та договору купівлі-продажу земельної ділянки від 30 вересня 1999 року №1913 ОСОБА_4 було видано державний акт серії ІV-КВ №046274 на право приватної власності на землю на земельну ділянку площею 45,0 га для ведення фермерського господарства, зареєстрований ОСОБА_1 сільською радою у книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №1 від 18 жовтня 1999 року (т.2 а.с.146).

Договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 35,7 га від 30 вересня 1999 року від імені ОСОБА_1 сільської ради підписав та скріпив печаткою сільської ради ОСОБА_1 сільський голова ОСОБА_12, особу якого було встановлено нотаріусом. ОСОБА_12 також підписав та скріпив печаткою ОСОБА_1 сільської ради державний акт на право приватної власності на землю ОСОБА_4 від 18 жовтня 1999 року. В подальшому ОСОБА_12 підписав та скріпив печаткою ОСОБА_1 сільської ради акт обстеження земельних ділянок для складання проекту організації території селянських (фермерських) господарств «Озерне» і «Лугове» від 16 лютого 2000 року. Цей акт складено про обстеження у тому числі спірної земельної ділянки площею 45,0 га (т.1 а.с.87-88).

В подальшому за договором міни від 12 грудня 2003 року, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_14, ОСОБА_4 відчужила спірну земельну ділянку площею 45,0 га на користь ОСОБА_5 За вказаним договором міни ОСОБА_4 передала ОСОБА_5 дві земельні ділянки спірну земельну ділянку площею 45,0 га та земельну ділянку площею 6,7 га для ведення селянського (фермерського) господарства. Зазначену ділянку площею 6,7 га ОСОБА_4 придбала за договором купівлі-продажу від 29 грудня 1999 року №2662, на підставі якого ОСОБА_4 був виданий державний акт на право приватної власності на землю серії І-КВ №101662, зареєстрований ОСОБА_1 сільською радою у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №3 від 14 січня 2000 року. У позовній заяві не оспорюється законність володіння ОСОБА_4, ОСОБА_5 земельною ділянкою площею 6,7 га (т. 1 а.с.11-12).

На підставі зазначеного договору міни від 12 грудня 2003 року ОСОБА_5 був виданий державний акт на право власності на земельну ділянку площею 45,0 га для ведення фермерського господарства серія КВ №088165, зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі Бориспільського районного відділу земельних ресурсів за №771 від 09 лютого 2004 року (т.1 а.с.37).

Розпорядженням Бориспільської РДА №1498 від 04 грудня 2006 року «Про затвердження проекту землеустрою щодо зміни цільового призначення земельної ділянки ОСОБА_5 з ведення фермерського господарства на ведення особистого селянського господарства на території ОСОБА_1 сільської ради Бориспільського району Київської області» цільове призначення спірної земельної ділянки ОСОБА_5 площею 45,0 га було змінено на ведення особистого селянського господарства (т.1 а.с.15).

На підставі розпорядження Бориспільської РДА №1498 від 04 грудня 2006 року ОСОБА_5 було видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯД №706824 на ділянку площею 45,0 га для ведення особистого селянського господарства з кадастровим номером :04:003:0004, зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі Бориспільського районного відділу земельних ресурсів за №41 від 18 грудня 2006 року (т.1 а.с.36).

За договором купівлі-продажу земельної ділянки від 22 грудня 2006 року №11205, посвідченим приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу Київської області ОСОБА_15, ОСОБА_5 продала ОСОБА_2 земельну ділянку площею 45,0 га для ведення особистого селянського господарства з кадастровим номером :04:003:0004 (т.1 а.с.69).

На підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 22 грудня 2006 року ОСОБА_2 було видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯД №706907 на земельну ділянку площею 45,0 га для ведення особистого селянського господарства з кадастровим номером :04:003:0004, зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі Бориспільського районного відділу земельних ресурсів за № 54 від 14 лютого 2007 року (т.1 а.с.70).

Постановою Заступника Бориспільської міжрайонної прокуратури від 24 квітня 2014 року було призначено проведення перевірки у порядку нагляду за додержанням і застосуванням вимог Земельного кодексу України (т.1 а.с.13-14).

За результатами проведеної прокурорської перевірки в архіві ОСОБА_1 сільської ради не було виявлено оспорюваних рішень ОСОБА_1 сільської ради №7 від 13 липня 1999 року. У протоколі сесії ОСОБА_1 сільської ради, яка проводилась 13 липня 1999 року, не зазначено про розгляд сесією питань про надання ОСОБА_4 земельних ділянок у власність, а також не зазначено про розгляд будь-яких питань під №7. ОСОБА_1 сільський голова на запит Бориспільського міжрайонного прокурора листом від 28 квітня 2014 року №02-18-242 повідомив, що 13 липня 1999 року засідання виконкому сільської ради також не проводилось (т.1 а.с.17-34).

У судовому засіданні прокурор пояснив, що додані до позовної заяви копії рішення ОСОБА_1 сільської ради №7 від 13 липня 1999 року, підписані ОСОБА_1 сільським головою ОСОБА_12 та скріплені печаткою ОСОБА_1 сільської ради, зроблено з документів державного архіву землевпорядної документації.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що прокурором не заперечується дійсність підписів ОСОБА_1 сільського голови ОСОБА_12 та відтисків печатки ОСОБА_1 сільської ради на рішеннях сільради №7 від 13 липня 1999 року, договорі купівлі-продажу земельної ділянки від 30 вересня 1999 року, державному акті на право приватної власності на землю на імя ОСОБА_4 від 18 жовтня 1999 року, акті обстеження земельних ділянок для складання проекту організації території селянських (фермерських) господарств «Озерне» і «Лугове» від 16 лютого 2000 року.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 сплатила до бюджету ОСОБА_1 сільської ради за придбання земельної ділянки площею 35,7 га 92240 гривень, що підтверджується прибутковим касовим ордером №88 від 27.09.1999 року та листом ОСОБА_1 сільського голови ОСОБА_11 від 03 липня 2014 року №02-18-359 (т.1 а.с.145-146, 167). Зі змісту даного листа ОСОБА_1 сільського голови встановлено, що грошові кошти у сумі 92240 гривень були зараховані до сільського бюджету с. Гнідин. Вказана обставина підтверджується рішенням ОСОБА_1 сільської ради десятої сесії двадцять третього скликання №38-Х-ХХІІІ від 27 квітня 2000 року, яким затверджено звіт про виконання сільського бюджету на 1999 рік по доходах 379312 гривень, частину з яких склала плата за землю, в тому числі внесена ОСОБА_4 за придбану земельну ділянку (т.1 а.с.156-166).

Рішенням сесії ОСОБА_1 сільської ради від 28 грудня 1999 року №31-VІІІ-ХХІІІ затверджено уточнені показники сільського бюджету на 1999 рік, за якими доходи бюджету за статтею «плата за землю» збільшено до 293400 гривень загальні суми доходів та витрат збільшено до 325250 гривень. Раніше рішенням сесії ОСОБА_1 сільської ради від 02 березня 1999 року №20-V-ХХІІІ було затверджено аналогічні показники сільського бюджету на 1999 рік в таких розмірах: доходи бюджету за статтею «плата за землю» - 130 000 грн., загальні суми доходів та витрат 161850 гривень (т.1 а.с.237-247).

Таким чином, різниця між початковим та уточненим показником доходів бюджету на 1999 рік по платі за землю складає 163400 гривень, з яких ОСОБА_4 внесла в якості оплати за земельну ділянку 92240 гривень. Загальна сума коштів, внесених до сільського бюджету ОСОБА_4 становить майже половину сільського бюджету на 1999 рік по доходах.

Отже, уточнення ОСОБА_1 сільською радою сільського бюджету на 1999 рік в частині доходів від плати за землю та загальної суми доходів і витрат у бік збільшення в два рази відбулось за рахунок коштів, внесених ОСОБА_4 за придбану земельну ділянку. Зазначені кошти були витрачені ОСОБА_1 сільською радою за затвердженими статтями витрат сільського бюджету на 1999 рік.

На сесії ОСОБА_1 сільської ради 28 грудня 1999 року під час прийняття рішення про включення в доходи і витрати сільського бюджету грошових коштів, сплачених ОСОБА_4 відповідно до протоколу сесії були присутні 11 депутатів сільської ради та 10 запрошених осіб (т.1 а.с.237).

Суд приходить до висновку, що депутати ОСОБА_1 сільської ради на сесії 28 грудня 1999 року зобовязані були розуміти, що включити до складу доходів і витрат сільського бюджету за 1999 рік грошові кошти ОСОБА_4 вони можуть тільки у випадку попереднього прийняття рішення сільської ради щодо продажу їй земельної ділянки.

Суд критично ставиться до доводів прокурора про те, що депутати ОСОБА_1 сільської ради на сесії 28 грудня 1999 року могли не знати про джерело збільшення доходів і витрат бюджету, а саме про сплату ОСОБА_4 за придбану земельну ділянку. Суд враховує той факт, що сплачені ОСОБА_4 грошові кошти становили значну частку у доходах сільського бюджету та сільський бюджет за 1999 рік було збільшено тільки за рахунок платежів ОСОБА_4

Відповідно до ч.1 ст.10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» в редакції, що була чинною станом на грудень 1999 року, сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Згідно з частинами 2, 6, 7, 9, 10 ст. 49 цього Закону депутат ради представляє інтереси всієї територіальної громади, має всю повноту прав, що забезпечують його активну участь у діяльності ради та утворюваних нею органів, несе обов'язки перед виборцями, радою та її органами, виконує їх доручення. Депутат має право ухвального голосу з усіх питань, які розглядаються на сесіях ради, має право звернутися із запитом до керівників ради та її органів, сільського, селищного, міського голови, керівників органів, підприємств, установ та організацій незалежно від форм власності, розташованих або зареєстрованих на відповідній території. Пропозиції і зауваження, висловлені депутатами на сесії ради, або передані в письмовій формі головуючому на сесії, розглядаються радою чи за її дорученням постійними комісіями ради або надсилаються на розгляд підзвітним і підконтрольним їй органам та посадовим особам, які зобов'язані розглянути ці пропозиції і зауваження у строки, встановлені радою, і про вжиті заходи повідомити депутатові та раді. Депутат має право знайомитися з будь-якими офіційними документами, які зберігаються у відповідних органах місцевого самоврядування, та робити виписки, копіювання цих документів.

Згідно з ч.ч.1,2 ст.59 Закону рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради.

Згідно з ч.1 ст.74 Закону органи та посадові особи місцевого самоврядування несуть відповідальність за свою діяльність перед територіальною громадою, державою, юридичними і фізичними особами.

За змістом наведених норм Закону депутати ОСОБА_1 сільської ради не можуть посилатись на те, що вони не були обізнані з підставами прийняття рішення сесії від 28 грудня 1999 року №31-VІІІ-ХХІІІ, яким було затверджено уточнені показники сільського бюджету на 1999 рік, оскільки відповідно до цих норм Закону вони були зобовязані зясувати підстави та мету прийняття рішення до голосування та голосувати свідомо.

Суд доходить висновку, що Законом презюмується компетентність та відповідальність депутатів органів місцевого самоврядування при прийнятті колегіальних рішень, якщо у встановленому законом порядку не доведено інше, зокрема, доведено прийняття рішення депутатами під впливом обману, насильства тощо.

Крім того, як встановлено судом, на підставі рішення 5-ї сесії ОСОБА_1 сільської ради 23 скликання від 02 березня 1999 року №23/8-V-ХХІІІ ОСОБА_4 було передано в постійне користування земельну ділянку площею 45,0 га для ведення селянського (фермерського) господарства. Як вбачається з наявних у матеріалах справи протоколів сесій ОСОБА_1 сільської ради від 02 березня 1999 року, 13 липня 1999 року, 28 грудня 1999 року, 27 квітня 2000 року, питання передачі громадянам у постійне користування земельних ділянок такої значної площі були поодинокими на цих сесіях. Тому суд вважає, що депутати сільської ради мали памятати, що вони своїм рішенням від 02 березня 1999 року схвалили передати ОСОБА_4 вказану земельну ділянку у постійне користування, а не у власність. Отже, на сесії 28 грудня 1999 року депутати повинні були заперечити проти включення грошових коштів ОСОБА_4 до бюджету, однак депутати ухвалили рішення про включення до бюджету сплачених ОСОБА_4 коштів. Що свідчить про те, що на сесії 13 липня 1999 року депутати ОСОБА_1 сільської ради прийняли рішення №7 про передачу ОСОБА_4 земельних ділянок у власність.

Крім того, рішенням сесії ОСОБА_1 сільської ради від 15 серпня 2006 року №78-4-5 погоджено проект землеустрою щодо зміни цільового використання земельної ділянки площею 45,0 га ОСОБА_5 з ведення фермерського господарства на ведення особистого селянського господарства. Рішення прийнято сесією на підставі проекту землеустрою, до складу якого відповідно до п.2 Порядку зміни цільового призначення земель, які перебувають у власності громадян або юридичних осіб, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 квітня 2002 року №502, була включена копія державного акта на право власності на земельну ділянку ОСОБА_5 Отже, погоджуючи проект землеустрою щодо зміни цільового використання земельної ділянки, сесія ОСОБА_1 сільської ради була інформована про те, що земельна ділянка належить ОСОБА_5 на праві приватної власності. Що було б неможливим, якщо би сесія у 1999 році не прийняла рішення про передачу цієї земельної ділянки у власність ОСОБА_4 (т.1 а.с.168).

Таким чином, за встановлених судом обставин відсутність у протоколі сесії ОСОБА_1 сільської ради від 13 липня 1999 року вказівки про розгляд питання щодо передачі земельних ділянок у власність ОСОБА_4 та відсутність рішень №7 від 13 липня 1999 року в архіві сільської ради не є достатніми доказами того, що ОСОБА_1 сільська рада не приймала оскаржуваних прокурором рішень №7 від 13 липня 1999 року.

Як пояснив у судовому засідання сільський голова ОСОБА_1 сільської ради ОСОБА_11 відсутність оспорюваних рішень ОСОБА_1 сільської ради №7 від 13 липня 1999 року в архіві сільської ради може бути викликано не тим, що вказані рішення взагалі не приймались, а тим, що зазначені рішення з певних причин не збереглись.

За правилами ч.1 та ч.4 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд дійшов висновку, що прокурор не надав достатніх доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 сільська рада не приймала оскаржуваних рішень №7 від 13 липня 1999 року щодо передачі земельних ділянок у власність ОСОБА_4

Крім цього, суд звертає увагу на положення ч.2 ст.60 ЦПК України відповідно до якого докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

З матеріалів справи, зокрема (т.1 а.с.212-213) вбачається, що старший прокурор Бориспільської міжрайонної прокуратури ОСОБА_16 29 квітня 2014 року відібрав пояснення у ОСОБА_17, який у 1999 році був депутатом ОСОБА_1 сільської ради, та повідомив, що на сесії ОСОБА_1 сільської ради від 13 липня 1999 року не розглядались і не приймались рішення №7. В свою чергу, ОСОБА_18, яка в період з березня 1985 року по квітень 2002 року працювала на посаді секретаря Гнідинської сільської ради, повідомила, з приводу того чи розглядались питання по відведенню земельної ділянки ОСОБА_4 не памятає, але нею не друкувалися рішення №7 за 1999 рік (т.1 а.с.214-215).

У відповідності до ч.2 ст.59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Судом критично оцінюють вказані пояснення ОСОБА_17 та ОСОБА_19 Оскільки прокурором не заявлялось клопотання про допит вказаних осіб, а також інших депутатів ОСОБА_1 сільської ради, які були присутні при прийнятті оспорюваних рішень, безпосередньо в судовому засіданні. Також суд приймає до уваги, що вказані пояснення надані Бориспільському міжрайонному прокурору, при цьому вказаних осіб не було допитано в якості свідків з приведенням до присяги свідка та попередженням про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве показання і за відмову від давання показань.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 набув право власності на спірну земельну ділянку на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, укладеного 22 грудня 2006 року з ОСОБА_5 Державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 здійснено 14 лютого 2007 року шляхом реєстрації державного акту на право власності на цю земельну ділянку. З моменту державної реєстрації державного акту на право власності на земельну ділянку ОСОБА_2 до подання позову прокурором минуло більше 7 років. Водночас, відповідно до ст.257 ЦК України встановлено строк позовної давності 3 роки.

Згідно з ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права.

При оцінці доводів прокурора про те, що перевірку було проведено тільки у квітні 2014 року, тому Бориспільська міжрайонна прокуратура не могла раніше дізнатись про те, що ОСОБА_1 сільська рада не приймала оскаржуваних рішень №7 від 13 липня 1999 року, суд виходить з того, що доводи прокурора не спростовують того факту, що таку перевірку органи прокуратури чи інші уповноважені органи влади могли провести раніше, а саме в межах трирічного строку позовної давності.

Заступник Бориспільського міжрайонного прокурора не є позивачем у даній справі, він лише діє в інтересах держави як представник Головного Управління Держземагенства у Київській області, в інтересах якого подавався позов, правонаступником якого на час розгляду справи судом є Головне управління Держгеокадастру у Київській області.

Прокурор не звертався до суду з клопотанням про поновлення строку звернення до суду та не надав суду доказів, що строк позовної давності пропущено з поважних причин.

Аналогічні правові висновки виклав Верховний Суд України в постанові від 01 липня 2015 року з №6-178ицс15 за змістом ст.ст.256, 261 ЦК України позовна давність є строком предявлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими субєктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи носія порушеного права (інтересу). При цьому як у випадку предявлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі предявлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила. Статтею 36-1 Закону України «Про прокуратуру» та ч.2 ст.45 ЦПК України передбачено право прокурора з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді в межах повноважень, визначених законом, звертатися до суду з позовною заявою, брати участь у розгляді справ за його позовом тощо. Процесуальні права прокурора як особи, якій надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, визначені у ст.46 ЦПК України.

Згідно із частиною першою ст.46 ЦПК України органи та інші особи, які відповідно до ст.45 цього Кодексу звернулися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах, мають процесуальні права й обовязки особи, в інтересах якої вони діють, за винятком права укладати мирову угоду. Прокурор, який бере участь у справі, має обовязки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди. Таким чином, положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.

Згідно з ч.4 ст.122 ЗК України землями сільськогосподарського призначення, розташованими за межами населених пунктів, до яких відноситься спірна земельна ділянка, на час розгляду справи судом розпоряджаються територіальні органи Держгеокадастру України. Відповідно до попередньої редакції ст.122 ЗК України та п.12 Перехідних положень цього Кодексу з моменту набрання чинності цим Кодексом 01 січня 2002 року по 31 грудня 2012 року цією категорією земель розпоряджалась Бориспільська районна державна адміністрація.

Відповідно до ст.ст.1, 9, 17, 18, 20, 94 ЗК України від 18 грудня 1990 року та ст.33 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до 01 січня 2002 року розпорядниками категорії земель, до яких належить спірна земельна ділянка, були ОСОБА_1 сільська рада та Бориспільська районна рада.

Отже, посилання прокурора на обмежені можливості перевірок виключно силами органів прокуратури є безпідставним, оскільки перевірку законності передачі у власність ОСОБА_4 спірної земельної ділянки мали можливість провести впродовж 15 років зазначені органи державної влади та органи місцевого самоврядування.

Судом встановлено, що позивач Головне управління Держгеокадастру у Київській області також не надав доказів поважності причин пропуску позовної давності, з клопотанням про поновлення пропущеної позовної давності до суду не звертався.

Зважаючи на викладене, суд дійшов до висновку, що позивачем пропущено строк позовної давності без поважних причин.

Відповідно до п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» суд, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Суд дійшов висновку, що відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_2, так само як і ОСОБА_4, ОСОБА_5, не можуть нести відповідальності за дії ОСОБА_1 сільської ради, не мали можливості та не були зобовязані контролювати ці дії. ОСОБА_1 сільським головою ОСОБА_4 рішень сільської ради №7 від 13 липня 1999 року, підписаних сільським головою та скріплених печаткою сільської ради, прийняття сільською радою від ОСОБА_4 грошових коштів в оплату за земельну ділянку та включення цих коштів до сільського бюджету за 1999 рік, підписання ОСОБА_1 сільським головою договору купівлі-продажу земельної ділянки від 30 вересня 1999 року, видача сільською радою ОСОБА_4 державного акту на право власності на земельну ділянку, підписання ОСОБА_1 сільським головою акту обстеження земельної ділянки від 16 лютого 2000 року, погодження рішенням ОСОБА_1 сільської ради від 15 серпня 2006 року зміни цільового призначення земельної ділянки ОСОБА_5 було підтвердженням для ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_2 законності передачі у власність ОСОБА_4 у 1999 році спірної земельної ділянки площею 45,0 га.

На спірній земельній ділянці власники ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_2, які не знали і не могли знати про відсутність в архіві ОСОБА_1 сільської ради рішень №7 від 13 липня 1999 року або про помилки при оформленні протоколу сесії від 13 липня 1999 року, виконували будівельні та інші роботи з впорядкування території, здійснювали поліпшення земельної ділянки, що підтверджується доказами у справі.

Судом встановлено, що рішенням виконкому ОСОБА_1 сільської ради від 07 вересня 2005 року №353/2-ХХІІІ-ІV було оформлено за селянським (фермерським) господарством «Озерне» право власності на збудований на спірній земельній ділянці майновий комплекс. На підставі цього рішення сільською радою було видано свідоцтво про право власності на майновий комплекс №795 від 10 листопада 2005 року (т.1 а.с.177).

За договором купівлі-продажу майнового комплексу від 22 травня 2007 року №Д-3274, укладеним між фермерським господарством «Озерне» та ОСОБА_2, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_14, ОСОБА_2 придбав розташований на спірній земельній ділянці майновий комплекс загальною вартістю 4110140 гривень, який включає житловий будинок, господарські будівлі та споруди, дороги та майданчики з твердим покриттям. Відповідно до вказаного договору, витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно від 29 травня 2007 року та інвентаризаційної справи на спірній земельній ділянці збудовано 22 будівлі та господарські споруди, замощення з твердим покриттям складає 21588 м2, що свідчить про обсяг витрат ОСОБА_2 та попередніх власників на поліпшення спірної земельної ділянки (т.1 а.с.92-142).

Відповідно до ст.377 ЦК України, ст.120 ЗК України ОСОБА_2, як власник майнового комплексу, збудованого на земельній ділянці, законність володіння якою не оспорювалась в момент будівництва цього нерухомого майна, має право отримати у власність земельні ділянки під будівлями, спорудами, дорогами, майданчиками та довкола них для обслуговування цих обєктів нерухомості. Відповідно до ст.ст.98,99 ЗК України ОСОБА_2 має право на встановлення земельних сервітутів на право проїзду транспортними засобами та право проходу через земельні ділянки до будівель та споруд, що знаходяться у його власності.

У позовній заяві не оспорюється законність рішення пятої сесії ОСОБА_1 сільської ради від 02 березня 1999 року та рішення Бориспільської районної ради від 25 червня 1999 року, на підставі яких спірна земельна ділянка площею 45,0 га була передана у постійне користування ОСОБА_4 для ведення селянського (фермерського) господарства.

Тому позовна вимога про витребування земельної ділянки з незаконного володіння ОСОБА_2 на користь держави не ґрунтується на законі, оскільки на момент прийняття ОСОБА_1 сільською радою оскаржуваних рішень №7 від 13 липня 1999 року земельна ділянка не знаходилась у володінні держави, а знаходилась у правомірному володінні (постійному користуванні) ОСОБА_4, правонаступником якої є відповідач ОСОБА_3 В разі поновлення юридичного статусу спірної земельної ділянки, що існував до прийняття оскаржуваних рішень ОСОБА_1 сільської ради від 13 липня 1999 року, ОСОБА_3 відповідно до п.6 Перехідних положень ЗК України та рішення Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 року №5-рп/2005 матиме право оформити право приватної власності на спірну земельну ділянку та вимагати від ОСОБА_1 сільської ради повернення коштів, сплачених до сільського бюджету ОСОБА_4 у 1999 році, а також вимагати компенсації його витрат для розрахунків за вимогами ОСОБА_5 та ОСОБА_2

Відповідно до ст.1 Протоколу 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Європейський суд з прав людини у справі «Стретч проти Сполученого Королівства» (рішення від 24 червня 2003 року, заява №44277/98, п.37) зазначив, що згідно з усталеною практикою Суду при здійсненні будь-якого втручання у право власності особи має забезпечуватися «справедливий баланс» між необхідністю забезпечення загальних інтересів суспільства та необхідністю захисту основоположних прав відповідної особи, вимога забезпечення такого балансу знаходить своє відображення у всій структурі статті 1 Першого протоколу, отже, має бути забезпечено належне пропорційне співвідношення між використаними засобами та поставленими цілями.

Аналогічна правова позиція викладена у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» (рішення від 01 червня 2006 року, заява №25921/02, пункти 28, 29).

У спірних правовідносинах ніщо не вказує на те, що ОСОБА_1 сільська рада діяла всупереч суспільним інтересам, коли рішенням пятої сесії від 02 березня 1999 року №23/8-V-ХХІІІ надала згоду на відведення для передачі у постійне користування ОСОБА_4 земельної ділянки площею 45,0 га для ведення селянського (фермерського) господарства.

Згідно зі ст.12 Закону України «Про селянське (фермерське) господарство» від 20 грудня 1991 року №2009-XII в редакції, чинній на 1999 рік, громадяни, які вели селянське (фермерське) господарство, мали право за погодженням з сільською, селищною, міською радою зводити житлові, виробничі, культурно-побутові та інші будівлі і споруди на відведеній їм у власність чи користування земельній ділянці.

Таким чином, надаючи згоду на відведення спірної земельної ділянки у постійне користування ОСОБА_4, сесія ОСОБА_1 сільської ради своїм рішенням ствердила, що таке відведення не суперечить інтересам сільської громади, що інші члени громади не претендують на володіння чи користування цією земельною ділянкою, що сільська рада погоджується на безстрокове вилучення земельної ділянки з користування сільської громади, крім випадків відмови ОСОБА_4 від земельної ділянки чи примусового вилучення земельної ділянки за порушення ОСОБА_4 вимог земельного законодавства.

Судом встановлено, що спірна земельна ділянка площею 45,0 га знаходиться за межами с. Гнідин, включає 41,7 га сіножатей, 2,9 га боліт та 0,4 га шляхів, має піщані ґрунти, підтоплюється паводковими водами річки Дніпро, підґрунтові води залягають на глибині 0,5-2,5 метри, в північній частині ділянки проходять три магістральні газопроводи «Курськ-Київ», «Шебелінка-Диканька-Київ», «Південний-Промінь», охоронна зона крайнього газопроводу «Курськ-Київ» становить 300 метрів, з півночі і заходу ділянка межує з каналом Дніпровського басейнового водогосподарського обєднання, водоохоронна зона якого складає 25 метрів, з південної частини ділянка межує з озером, водоохоронна зона якого складає 25 метрів. Зазначені характеристики земельної ділянки підтверджуються державним актом на право постійного користування землею ОСОБА_4 серія ІІІ-КВ №007822 від 23 липня 1999 року, актом обстеження земельних ділянок для складання проекту організації території селянських (фермерських) господарств «Озерне» і «Лугове» від 16 лютого 2000 року, висновком Бориспільського районного відділу земельних ресурсів про погодження ділянок для складання проекту організації території селянських (фермерських) господарств «Озерне» і «Лугове» від 11 лютого 2000 року (т.1 а.с.38, 87-90).

Позивачем не надано доказів, що прийняття ОСОБА_1 сільською радою рішень №7 від 13 липня 1999 року про передачу спірної земельної ділянки у власність ОСОБА_4 могло б завдати чи завдало шкоди інтересам третіх осіб або інтересам виконання ОСОБА_1 сільською радою передбачених законом функцій.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 09 січня 2013 року у справі «ОСОБА_20 проти України» (заява №21722/11, п.137) зазначив, що Суд неодноразово ухвалював рішення про те, що строки давності слугують декільком важливим цілям, а саме: забезпечують правову визначеність та остаточність, захищають потенційних відповідачів від застарілих скарг, яким може бути важко протидіяти, і запобігають будь-якій несправедливості, якщо б така виникла, коли б суди змушені були розглядати справи щодо подій, котрі відбувалися у віддаленому минулому, на основі доказів, які могли стати недостовірними та неповними зі спливом часу. У вказаній справі Суд дійшов висновку, що мало місце порушення п.1 ст.6 Конвенції щодо заявника, оскільки держава заявила вимоги до заявника після спливу значного часу з моменту подій, що були підставою для цих вимог.

Аналогічна правова позиція викладена у рішеннях Європейського суду з прав людини у справах ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» (рішення від 20 вересня 2011 року, заява №14902/04, п.570) та «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» (рішення від 22 жовтня 1996 року, заяви №№22083/93, 22095/93, п.51).

Для забезпечення верховенства права відповідно до вимог Конвенції та ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» органи державної влади та суди зобовязані дотримуватись встановлених ЦК України строків позовної давності та застосовувати передбачені цим Кодексом наслідки пропуску позовної давності.

В даній цивільній справі події та документи, на які посилається як прокурора, так і відповідачі для захисту своїх прав на володіння майном, мали місце близько 15 років тому. ОСОБА_1 сільський голова ОСОБА_12 помер, тому неможливо отримати його пояснення щодо подій 1999 року, за 15 років документи ОСОБА_1 сільської ради могли бути втрачені.

Суд дійшов висновку, що прокурор та позивач не обґрунтували пріоритету суспільного інтересу щодо необхідності витребування спірної земельної ділянки з володіння ОСОБА_2 на користь держави порівняно з правом ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_5, як колишньої власниці земельної ділянки, на володіння своїм майном, а також порівняно з гарантіями цим особам державою правової визначеності та остаточності рішень щодо їхніх прав, прийнятих органами державної влади і органами місцевого самоврядування.

Суд при цьому враховує погодження ОСОБА_1 сільської ради від 02 березня 1999 року та рішення Бориспільської районної ради від 25 червня 1999 року про передачу спірної земельної ділянки у постійне користування ОСОБА_4 для ведення селянського (фермерського) господарства, законність яких не оспорюється, добросовісне та відкрите володіння земельною ділянкою впродовж 15 років її власниками ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_2, освоєння земельної ділянки зазначеними власниками із значними капіталовкладеннями, характеристики земельної ділянки, що визначають обмеження у її використанні для інших цілей ніж сільськогосподарське виробництво, недостатність наданих прокурором доказів на підтвердження того факту, що ОСОБА_1 сільська рада не приймала рішень №7 від 13 липня 1999 року, пропуск позивачем позовної давності без поважних причин.

Таким чином, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову має бути відмовлено у повному обсязі.

На підставі викладеного та керуючись ст.41 Конституції України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ст.ст. 10, 33, 49, 59, 74 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (в редакції 1999 року), ст.ст.257, 261, 377 ЦК України, ст.ст.98, 99, 120, 122, п. 12 Перехідних положень Земельного кодексу України, ст.ст.1, 9, 12, 17, 18, 20, 94 Земельного кодексу України (в редакції 1990 року), ст.ст.60, 208, 209, 212-216, 218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову заступника Бориспільського міжрайпрокурора про визнання недійсним рішення ОСОБА_1 сільської ради №7 від 13.07.1999 року «Про передачу за плату у приватну власність земельної ділянки розмір якої перевищує середню земельну частку, що були раніше надані громадянину ОСОБА_4 для ведення селянського (фермерського) господарства»; визнання недійсним рішення ОСОБА_1 сільської ради №7 від 13.07. 1999 року «Про передачу безплатно у приватну власність земельної ділянки (середньої земельної частки) із земель, що були раніше надані громадянину ОСОБА_4 для ведення селянського (фермерського) господарства»; визнання недійсним договору купівлі-продажу №1913 від 30.09.1999 року; визнання недійсним розпорядження Бориспільської районної державної адміністрації Київської області №1498 від 04.12.2006 року «Про затвердження проекту землеустрою щодо зміни цільового призначення земельної ділянки ОСОБА_5 з ведення фермерського господарства на ведення особистого селянського господарства на території ОСОБА_1 сільської ради Бориспільського району Київської області; визнання недійсним державного акту на право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 45 га. для ведення особистого селянського господарства серії ЯД №706907 від 14.02.2007 року; витребування на користь держави в особі Головного управління державного земельного агентства у Київській області з незаконного володіння ОСОБА_2 земельну ділянку загальною площею 45 га із кадастровим номером :04:003:0004 для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах ОСОБА_1 сільської ради Бориспільського району відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене через Бориспільський міськрайонний суд шляхом подання апеляційної скарги до апеляційного суду Київської області протягом десяти днів з дня проголошення рішення, а особами, які брали участь у розгляді справи, але не були присутні під час проголошення на протязі десяти днів з моменту отримання копії рішення.

Суддя: підпис

З оригіналом згідно:

Суддя Бориспільського міськрайонного суду В.В. Журавський