Справа №490/5188/15-ц 29.09.2015 29.09.2015 29.09.2015
Провадження №22-ц/784/2328/15
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Головуючий у 1-й інстанції Батченко О.В.
Категорія 48 Доповідач апеляційного суду ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

29 вересня 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого Яворської Ж.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Кушнірової Т.Б.,

при секретарі судового засідання - Харитоновій І.В.,

за участю позивача ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3,

відповідача ОСОБА_4 та його представника ОСОБА_5,

представника третьої особи - ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційними скаргами

АДЖИГИРЕЙ ОСОБА_7, АДЖИГИРЕЯ ОСОБА_8

на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 06 серпня 2015 року

за позовом

ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору орган опіки та піклування Центрального району м. Миколаєва, про надання дозволу на виїзд дітей за кордон,

В с т а н о в и л а :

03 червня 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про надання дозволу на виїзд дітей за кордон без згоди батька.

В обґрунтування позову зазначала, що з ОСОБА_4 перебували в зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають двох неповнолітніх дітей: синів ОСОБА_9, 18 листопада 2005 року та ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1, які проживають з нею.

05 листопада 2014 року вона зареєструвала шлюб з громадянином ОСОБА_11 Республіки Маркантоніо Массіміліано.

Вона має намір та бажання поїхати до свого чоловіка за кордон та взяти з собою дітей. Але відповідач з незрозумілих підстав відмовляється надати їй нотаріально посвідчений дозвіл на виїзд дітей за межі України.

Посилаючись на викладене, позивач просила надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України до ОСОБА_11 Республіки ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_10 Віталійовичу, ІНФОРМАЦІЯ_3 у супроводі матері ОСОБА_2 без згоди та супроводу батька на період з 20 серпня 2015 року по 20 грудня 2015 року.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 06 серпня 2015 року позов задоволено частково. Постановлено: дозволити тимчасовий виїзд малолітнім ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_10 Віталійовичу, ІНФОРМАЦІЯ_1 у супроводі матері ОСОБА_2 за кордон України, а саме до Республіки Італія, строком з 20 серпня по 31 серпня 2015 року.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, посилаючись на зясування всіх обставин, що мають значення по справі, просить його скасувати, задовольнивши її позовні вимоги, надавши дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України до Італії неповнолітнім ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_3 у її супроводі на період з 15 вересня по 15 листопада 2015 року.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

В запереченнях на апеляційну скаргу ОСОБА_2, не погоджуючись з доводами апеляційної скарги ОСОБА_4 просила про задоволення своєї апеляційної скарги та відхилення апеляційної скарги відповідача.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та її представника, відповідача та його представника, представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_2 слід відмовити, задовольнивши апеляційну скаргу ОСОБА_4 із таких підстав.

Згідно ст. 313 Цивільного Кодексу України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд з України лише за згодою батьків і в їхньому супроводі.

З матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що ОСОБА_4 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі з 02 червня 2005 року. Заочним рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 05 липня 2012 року шлюб між сторонами розірвано ( а.с. 12).

Від шлюбу мають двох неповнолітніх дітей: синів ОСОБА_9, 18 листопада 2005 року та ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1, які на теперішній час проживають з матірю ( а.с.7,8,11).

05 листопада 2014 року ОСОБА_2 зареєструвала шлюб з громадянином ОСОБА_11 Республіки Маркантоніо Массіміліано ( а.с.10).

Звертаючись з позовом до суду позивач просила надати дозвіл на тимчасовий виїзд дітей за кордон без дозволу батька дітей, обґрунтовуючи такі вимоги необхідністю виїзду до Італії де проживає її теперішній чоловік, а відповідач безпідставно не надає згоди на виїзд дітей за кордон.

Відповідач заперечуючи проти задоволення позову посилався на те, що відсутні гарантії того, що позивачка разом з дітьми повернеться на Україну, а тому є ґрунтовні підстави вважати, що виїзд дітей до Італії порушить його права та права дітей на спілкування, він буде позбавлений можливості приймати участь у їх вихованні.

Суд першої інстанції задовольняючи частково позовні вимоги виходив з того, що будь-яких обєктивних підстав, повязаних з фізичним або психічним розвитком дітей, які б перешкоджали виїзду неповнолітніх дітей сторін не має, та врахувавши думку представника третьої особи щодо необхідності продовження навчання неповнолітнім ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_2, вважав за можливе надати дозвіл на тимчасовий виїзд дітей в період з 20 серпня по 31 серпня 2015 року.

Проте з таким висновком суду погодитися в повній мірі не можна.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної ОСОБА_5 України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, постановою КМУ від 27 січня 1995 р. № 57 "Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України", Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 р. № 231 (із змінами).

Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 р. № 57 із змінами і доповненнями, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків.

Статтею 141 СК України визначено рівність прав і обов'язків батьків відносно дитини.

За положеннями ч. 2 ст.150 СК України, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

За правилами ст.155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності,батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно ч.1 ст. 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу позивачка повинна була довести в судовому засіданні належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилалася як на підставу своїх вимог, а саме те, що відповідач не надає згоди на виїзд дітей за кордон, що є перешкодою для їх виїзду.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.ч.1,3,4 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Виходячи з принципу процесуального рівноправ'я сторін та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (пункт 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" від 12 червня 2009 року №2).

Проте матеріали даної справи належних доказів, відповідно до вимог статей 10, 60 ЦПК України, відмови відповідача у наданні дозволу на виїзд дитини за межі України не містять. В позасудовому порядку позивачка до відповідача з пропозицією щодо надання згоди останнього на тимчасовий виїзд дітей не зверталася, про що зазначили сторони в суді апеляційної інстанції.

Крім того, позивачка не довела в суді, що її прагнення виїхати за межі України з дітьми тимчасово обґрунтовані саме інтересами дітей, а з врахуванням того, які стосунки склалися між сторонами після розірвання шлюбу, відсутні гарантії того, що у випадку транскордонного переміщення вона разом з дітьми повернуться до України.

Враховуючи зазначені вище обставини та положення діючого в Україні законодавства, що регулює правовідносини, що виникли між сторонами, колегія суддів дійшла висновку про те, що ухвалене судом рішення підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні заявлених позивачкою вимог із наведених вище підстав.

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що відповідач ухиляється від виконання своїх обовязків щодо виплати аліментів, стягнення яких присуджено за рішенням суду і в даний час має місце заборгованість, не турбується про своїх дітей, не мають значення при вирішення даного позову.

Аргументи апеляційної скарги ОСОБА_2 щодо позбавлення можливості дітей виїхати на оздоровлення та відпочинок за кордон під час літніх канікул ( з врахуванням дати з якої позивач просила надати їй дозвіл), своєчасного влаштування старшого сина ( де він може навчатися) в навчальний заклад за місцем проживання її чоловіка, не можуть бути прийнятті до уваги, оскільки не надано доказів того, що таким чином було порушено безпосередньо права та інтереси дітей.

Керуючись статтями 303, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу АДЖИГИРЕЙ ОСОБА_7 відхилити, апеляційну скаргу АДЖИГИРЕЯ ОСОБА_8 задовольнити.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 06 серпня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення .

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору орган опіки та піклування Центрального району м. Миколаєва, про надання дозволу на виїзд дітей за кордон - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий Судді: