Справа № 545/2309/15-ц
Провадження № 2/545/1282/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" жовтня 2015 р. Полтавський районний суд Полтавської області в складі:

головуючого судді Потетій А.Г.

при секретарі ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Полтаві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним та відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В :

Позивачка звернулася до суду із позовом про визнання правочину недійсним та відшкодування моральної шкоди, посилаючись на те, що 30.12.2005 р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений договір купівлі-продажу квартири №9 по вул. Леніна.16 в с. Супрунівка Полтавського району Полтавської області. Згідно даного договору ОСОБА_2 була продавцем, а ОСОБА_3 покупцем.

Вказана квартира належала позивачу на праві власності на підставі нотаріального посвідченого договору купівлі-продажу від 10.08.2005 p. Вироком Октябрського районного суду м. Полтави від 18.06.2013 року АйрапетянАртушМисакович визнаний винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.4 ст. 190 КК України, тобто шахрайство, вчинене в особливо великих розмірах.

Цивільний позов ОСОБА_2 залишений без розгляду та роз'яснено право на звернення з позовом в порядку цивільного судочинства.

На підставі ухвали апеляційного суду Полтавської області від 27.04.2015 р. вирок Октябрського районного суду м. Полтави від 18.06.2013 р. набрав законної чинності.

Вироком Октябрського районного суду м. Полтави від 18.06.2013 р. встановлено, що відповідач на початку грудня 2005 року з метою заволодіння квартирою №9 по вул. Леніна, 16 в с. Супрунівка Полтавського району Полтавської області, яка належала ОСОБА_2 на праві власності, використовуючи давні довірливі та добросусідські відносини, скориставшись тимчасовою непрацездатністю ОСОБА_2, яка є інвалідом 1 групи по зору та потребувала догляду в зв'язку з її хворобою та погіршенням стосунків з рідним сином. ОСОБА_3 спочатку запросив ОСОБА_2 тимчасово пожити в своєму будинку, а потім запропонував ОСОБА_2 укласти з ним договір довічного утримання при умові, що її квартира перейде в його власність лише після її смерті, з чим позивач погодилась.

Всі дії ОСОБА_4 були направлені на вчинення шахрайських дій по відношенню до потерпілої ОСОБА_2, яка була введена в оману та зловживаючи її довірою, відповідач повідомив нотаріусу про бажання укласти договір купівлі продажу квартири.

У кримінальній справі була проведена судова-психологічна експертиза, висновок № 602 від 21.09.2009 року був визнаний належним та допустимим доказом. Згідно вказаного висновку ОСОБА_2 при підписанні договору 30.12.2005 року знаходилася в негативному фізичному стані, усвідомлювала цей документ як договір довічного утримання та вважала, що цей документ не є актом відчуження права власності на її квартиру. Фіксованість потерпілої на власних переживаннях суттєво зменшило її можливості для всебічного і об'єктивного (критичного) аналізу дійсності та прогнозованих функцій, призвело до неповноти розуміння змісту підписаного договору купівлі-продажу та усвідомлення наслідків цього правового акту. ОСОБА_2 не була спроможна в повній мірі вільно і усвідомлено приймати рішення про укладення угоди від 30.12.2005 року і реалізовувати його своїми діями, в повній мірі усвідомлювати фактичний зміст своїх дій і їх наслідків, в повній мірі прогнозувати наслідки своїх дій, усвідомлено приймати рішення, адекватне ситуації підписання договору і в повній мірі усвідомлено реалізовувати його.

Відповідно до ч.4 ст. 61 ЦПК України вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили обов'язковий для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Тобто, вироком Октябрського районного суду м. Полтави від 18.06.2013 року встановлено, що відповідач шляхом обману приукладанні договору купівлі-продажу від 30.12.2005 р. заволодів квартирою №9 по вул. Леніна. 16 в с. Супрунівка Полтавського району Полтавської області.

Таким чином, вказаний вирок має преюдиційне значення для суду у вирішенні цивільної справи. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб'єктивними і об'єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини.

Зі ст. 215 ЦК України вбачається, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст.230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Так, правочин може бут и визнаний вчиненим під впливом обману у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел: особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї.

Правочин, здійснений під впливом обману, на підставі ст. 230 ЦК України може бути визнаний судом недійсним. Вбачається, що саме позивач як сторона, яка діяла під впливом обману, повинен довести наявність умислу з боку відповідача, істотність значення обставин, щодо яких її введено в оману, і сам факт обману. Слід наголосити, що факт обману та наявність умислу з боку відповідача встановлено вироком суду від 18.06.2013 р..

Таким чином, договір купівлі-продажу квартири №9 по вул. Леніна.16 в с. Супрунівка Полтавського району Полтавської області між позивачем та відповідачем укладений під впливом обману, що є підставою визнання вказаного правочину недійсним.

Узвязку з вчиненням оспорюваного правочину під впливом обману та вчинення щодо позивача ОСОБА_3 кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.190 КК України, ОСОБА_2 завдано моральну шкоду.

Згідно з ч.2 ст.230 ЦК України сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину.

Ч.1 ст. 1167 ЦК Українипередбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Постановою Пленум Верховного Суду України, від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» пунктом 5 передбачено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.А пунктом 9 Постанови передбачено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

У данному випадку моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких зазнала позивач у зв'язку з протиправною поведінкою ОСОБА_3 щодо неї та у звязку з вчиненням правочину (тут договору купівлі-продажу) під впливом обману.

Слід наголосити, щоАйрапетян А.М. незаконно заволодів квартирою позивача шляхом зловживання довірою ОСОБА_2, користуючись тим, що вона є інвалідом першої групи по зору, а також потребує стороннього догляду у звязку з наявними захворюваннями,

У звязку з протиправними діями відповідача ОСОБА_2 зазнала значної моральної шкоди, яка виразилась в довготривалих душевних стражданнях та хвилюваннях. Позивач була позбавлена можливості реалізувати свої уподобання та бажання як звичайна людина, яка вела енергійний спосіб життя. У звязку з вказаними діями відповідача ОСОБА_2 відчувала себе ошуканою, що негативно позначилось на психічному стані позивача, змусило її сильно нервувати та переживати.

Своїми протиправними діями відповідач порушив нормальний уклад життя позивача, заподіяв моральні й душевні страждання, що виразились у занепокоєнні з-приводутривалої неможливості реалізувати право власності щодо квартири. Адже позивач була (і є) позбавлена житла протягом 10 років та була змушена жити на вулиці або у будь-яких людей, які тимчасово дозволяли користуватися їх житлом.Крім того, позивач змушена докладати додаткових зусиль для захисту своїх порушених прав.

Відповідно ст.23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Так, враховуючи вказані положення позивач оцінює моральну шкоду у 200 000 гривень. Ця сума обумовлена характером вчиненого кримінального правопорушення (за ступенем тяжкості тяжкий злочин), глибиною душевних страждань, значним погіршенням стану здоровя позивача, ступенем вини ОСОБА_3 (прямий умисел), необхідністю захищати свої права у судовому порядку. Крім того, позивач змушена докладати додаткових зусиль для організації та налагодження звичайного режиму життя.

Відповідно до ч.1 ст.114 ЦПК України позови, що виникають з приводу нерухомого майна, пред'являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. Крім того, у п.42 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» від 01.03.2013 № 3, вказано приклади таких позовів, це позови про право власності на таке майно; про право володіння і користування ним (стаття 358 ЦКУкраїни); про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності та виділ частки із цього майна (статті 364, 367 ЦКУкраїни); про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності та виділ частки із цього майна (статті 370, 372 ЦКУкраїни); про право користування нерухомим майном (визначення порядку користування ним); про право, яке виникло із договору найму жилого приміщення, оренди тощо; про визнання правочину з нерухомістю недійсним; про звернення стягнення на нерухоме майно - предмет іпотеки чи застави; розірвання договору оренди землі; стягнення орендної плати, якщо спір виник з приводу нерухомого майна; про усунення від права на спадкування та визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

В судове засідання позивач та її представник не зявились надавши суду заяву з проханням розглянути дану справу у її відсутність, позовні вимоги підтримала.

Відповідач в судове засідання не зявився, хоча заздалегідь повідомлявся належним чином про день та час розгляду справи, про що маються докази в матеріалах справи, зокрема оголошення в газету «Зоря Полтавщини» про час слухання справи та виклик відповідача в засідання.

На адресу суду від відповідача та його представника надійшло заперечення, в якому вказав Позивачка заявила позов про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна від 30.12.2005 р. - квартири, розташованої за адресою: Полтавська область, Полтавський район, с. Супрунівка, вул. Леніна, б. 9 кв. 16. Підставою визнання договору купівлі-продажу недійсним позивачка вказує ст. 230, ч. 1-3 ст. 203 ЦК України. Позивачка вказує, що на підставі вироку Октябрьського районного суду м. Полтави від 18.06.2013 р., зо набрав законної сили 27.04.2015 р., встановлені факти, які не потребують доказування. На думку позивачки вона була введена в оману, в результаті чого я заволодів вказаною спірною квартирою.

У даному випадку вироком суду від 18.06.2013 р. встановлено, що позивачка була згодна укласти договір довічного утримання, а уклала договір купівлі-продажу. Саме цей факт вироком суду встановлений як «омана позивачки».

Відповідно до ст. 744 ЦК України, за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Відповідно до ст. 748 ЦК України, набувач стає власником майна, переданого йому за договором довічного утримання (догляду), відповідно до статті 334 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 334 ЦК України, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом.

Переданням майна вважається вручення його набувачеві або перевізникові, організації зв'язку тощо для відправлення, пересилання набувачеві майна, відчуженого без зобов'язання доставки.

Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.

Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Таким чином, результатом укладання договору довічного утримання, який відповідно до вироку та встановлених ним фактів бажала укласти позивачка, є вибуття з її власності майна, яке є предметом договору довічного утримання.

Такі самі правові наслідки передбачені при укладання договору купівлі-продажу майна. Тобто незважаючи на те, який договір щодо квартири укладений - договір довічного утримання, який відповідно до вироку згодна була укласти позивачка, чи договір купівлі-продажу квартира вибула б з її власності.

Відповідно до ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Висновками судово-психологічної експертизи, на які посилається позивачка в позові встановлено, що саме позивачка у звязку з її фізичними вадами помилялась щодо суті укладеного 30.12.2005 року правочину - договору купівлі-продажу. Більш того, відповідно до дослідницької частини вказаної експертизи, психолог Єгорова вказала, що ОСОБА_2 в голові створила собі «образ договору довічного утримання» (кримінальна справа - т. 7 а.с. 214), у неї мається схильність до фантазування (кримінальна справа - т. 7 а.с. 207), та те, що вказаний експерт, на висновки якої посилався суд як на доказ вини ОСОБА_5, «не могла зясувати емоційний стан Проскірні 30.12.2005 р.» , оскільки не була присутня на правочині (кримінальна справа - т. 7 а.с. 216).

Таким чином, вказана позивачкою в позові ст. 230 ЦК України як підстава визнання договору купівлі-продажу недійсним не стосується вказаного договору від 30.12.2005 р. та не може бути застосована до спірного правочину.

Посилаючись на те, що договір купівлі-продажу від 30.12.2005 р. суперечить вимогам ст. 203 ЦК України, позивачка не вказала в позові, яким саме вимогам закону суперечить цей правочин.

Позивачка просить суд стягнути на її користь моральну шкоду в сумі 200 000,0 грн., мотивуючи це тим, що вона позбавилась майна, стан здоровя у звязку з цим погіршився, вона вимушена була жити у різних людей, не мала змоги вести активне громадське життя, яке до цього вела.

Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» N4 від 31.03.95 р. (зі змінами), відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Позивачка не надала суду жодного доказу своїх доводів, а частина її доводів суперечать вироку суду від 18.06.2013 р., на який вона посилається як на доказ. Відповідно до вказаного вироку, станом на дату укладання правочину 30.12.2005 р. позивачка вже була інвалідом 1 групи у звязку зі слабким зором, знаходилась в хворобливому стані, тому помилялась щодо суті та значення правочину, який укладається. Після укладання правочину 30.12.2005 р. позивачка перебувала у лікарні саме з причин тих захворювань (поганий зір, психічний розлад), якими вона вже хворіла на дату укладення правочину на 30.12.2005 р. Тобто я не винен в тому, що позивачка інвалід першої групи по зору, та в тому, що вона хворіла психічним захворюванням під час та після укладання правочину.

Вироком суду від 18.06.2013 р. встановлено, що позивачка не вела жодної активної громадської діяльності, оскільки має поганий зір, є похилого віку, не працює, є пенсіонеркою та не бере участь в будь-яких громадських процесах.

Позивачка не надала суду доказів того, що її стан здоровя погіршився в порівнянні з тим. в якому вона знаходилась до 30.12.2005 р., як він саме погіршився, та що між цим погіршенням та наслідками укладання договору від 30.12.2005 р. є причинний зв'язок. Я вважав, що укладаю договір купівлі-продажу. Позивачка вважала, що укладає договір довічного утримання, і саме це суд вважає скоєнням з мого боку злочину відносно позивачки. Разом з тим, моя родина піклувалася за позивачкою з середини грудня 2005 р., коли ми зясували, що позивачка в грудні знаходиться вдома без опалення. Позивачка сама добровільно погодилась жити у нас вдома, прожила з нами з середини грудня 2005 р. майже по лютий 2006 р., після чого самостійно пішла від нас, і як зясувалось в процесі розгляду кримінальної справи, була хвора на психічний розлад, про що я не знав. Позивачка, знаходячись у нас вдома в цей період ні в чому не мала нужди, вона їла, пила, користувалась всім, що було у нас в домівці, телефонувала своїм родичам (це вказано в вироку). Спірна квартира була увесь час пуста. Я зробив в квартирі за свій рахунок ремонт, але я та моя сімя не користувалися цією квартирою з огляду на кримінальну справу. Ніхто з моєї сімї, у тому числі я. не заперечували проти того, щоб позивачка мешкала з нами або в цій квартирі, доки справа не буде розглянута судом. Але позивачка жодного разу не зверталася до мене з такими зверненнями.

Позивачка не надала суду розрахунку суми моральної шкоди, яку вона просить стягнути, з чого складається ця сума, чому саме в 200000,00 грн. вона оцінила цю шкоду.

Відповідач та його представник до суду не з»явилися надіславши письмові заперечення де вказали, що позивачка заявила позов про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна від 30.12.2005 р. - квартири, розташованої за адресою: Полтавська область, Полтавський район, с. Супрунівка, вул. Леніна, б. 9 кв. 16.

Відповідно до п. 6, 7 договору купівлі-продажу від 30.12.2005 р. продавець повністю отримав грошові кошти в сумі 20000,00 грн. за квартиру до оформлення договору. Договір підписаний сторонами, у тому числі ОСОБА_2, посвідчений нотаріально.

Вироком суду від 18.06.2013 р. не спростований факт отримання ОСОБА_5 20000,0 грн. за договором купівлі-продажу від 30.12.2005 р.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009 року, відповідно до статей 215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним.

Відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину єю зісторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

У разі визнання судом правочину - договору купівлі-продажу від 30.12.2005 р., укладеного між мною та ОСОБА_5, прошу суд виконати вимоги закону та застосувати положення ч. 1, 2 ст. 216 ЦК України, утому числі, в частині повернення мені ОСОБА_5 сплачених мною та отриманих нею грошових коштів за цим договором в розмірі 20 000,0 грн.

Суд вважає за можливе розгляд даної справи по суті у відсутності сторін по наявним матеріалам справи в заочному порядку відповідно до ст. 169, 224 ЦПК України.

Суд, дослідивши докази, якими обґрунтовується позов, вважає, що позов підлягає задоволенню.

Судом встановлено, що 30.12.2005 р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений договір купівлі-продажу квартири №9 по вул. Леніна.16 в с. Супрунівка Полтавського району Полтавської області. Згідно даного договору ОСОБА_2 була продавцем, а ОСОБА_3 покупцем.

Вказана квартира належала позивачу на праві власності на підставі нотаріального посвідченого договору купівлі-продажу від 10.08.2005 p. Вироком Октябрського районного суду м. Полтави від 18.06.2013 року АйрапетянАртушМисакович визнаний винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.4 ст. 190 КК України, тобто шахрайство, вчинене в особливо великих розмірах.

Цивільний позов ОСОБА_2 залишений без розгляду та роз'яснено право на звернення з позовом в порядку цивільного судочинства.

На підставі ухвали апеляційного суду Полтавської області від 27.04.2015 р. вирок Октябрського районного суду м. Полтави від 18.06.2013 р. набрав законної чинності.

Вироком Октябрського районного суду м. Полтави від 18.06.2013 р. встановлено, що відповідач на початку грудня 2005 року з метою заволодіння квартирою №9 по вул. Леніна, 16 в с. Супрунівка Полтавського району Полтавської області, яка належала ОСОБА_2 на праві власності, використовуючи давні довірливі та добросусідські відносини, скориставшись тимчасовою непрацездатністю ОСОБА_2, яка є інвалідом 1 групи по зору та потребувала догляду в зв'язку з її хворобою та погіршенням стосунків з рідним сином. ОСОБА_3 спочатку запросив ОСОБА_2 тимчасово пожити в своєму будинку, а потім запропонував ОСОБА_2 укласти з ним договір довічного утримання при умові, що її квартира перейде в його власність лише після її смерті, з чим позивач погодилась.

Всі дії ОСОБА_4 були направлені на вчинення шахрайських дій по відношенню до потерпілої ОСОБА_2, яка була введена в оману та зловживаючи її довірою, відповідач повідомив нотаріусу про бажання укласти договір купівлі продажу квартири.

У кримінальній справі була проведена судова-психологічна експертиза, висновок № 602 від 21.09.2009 року був визнаний належним та допустимим доказом. Згідно вказаного висновку ОСОБА_2 при підписанні договору 30.12.2005 року знаходилася в негативному фізичному стані, усвідомлювала цей документ як договір довічного утримання та вважала, що цей документ не є актом відчуження права власності на її квартиру. Фіксованість потерпілої на власних переживаннях суттєво зменшило її можливості для всебічного і об'єктивного (критичного) аналізу дійсності та прогнозованих функцій, призвело до неповноти розуміння змісту підписаного договору купівлі-продажу та усвідомлення наслідків цього правового акту. ОСОБА_2 не була спроможна в повній мірі вільно і усвідомлено приймати рішення про укладення угоди від 30.12.2005 року і реалізовувати його своїми діями, в повній мірі усвідомлювати фактичний зміст своїх дій і їх наслідків, в повній мірі прогнозувати наслідки своїх дій, усвідомлено приймати рішення, адекватне ситуації підписання договору і в повній мірі усвідомлено реалізовувати його.

Відповідно до ч.4 ст. 61 ЦПК України вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили обов'язковий для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Тобто, вироком Октябрського районного суду м. Полтави від 18.06.2013 року встановлено, що відповідач шляхом обману приукладанні договору купівлі-продажу від 30.12.2005 р. заволодів квартирою №9 по вул. Леніна. 16 в с. Супрунівка Полтавського району Полтавської області.

Таким чином, вказаний вирок має преюдиційне значення для суду у вирішенні цивільної справи. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб'єктивними і об'єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини.

Зі ст. 215 ЦК України вбачається, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст.230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Так, правочин може бути визнаний вчиненим під впливом обману у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел: особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї.

Правочин, здійснений під впливом обману, на підставі ст. 230 ЦК України може бути визнаний судом недійсним. Вбачається, що саме позивач як сторона, яка діяла під впливомобману, повинен довести наявність умислу з боку відповідача, істотність значення обставин, щодо яких її введено в оману, і сам факт обману.Слід наголосити, що факт обману та наявність умислу з боку відповідача встановлено вироком суду від 18.06.2013 р..

Таким чином, договір купівлі-продажу квартири №9 по вул. Леніна.16 в с. Супрунівка Полтавського району Полтавської області між позивачем та відповідачем укладений під впливом обману, що є підставою визнання вказаного правочину недійсним.

Узвязку з вчиненням оспорюваного правочину під впливом обману та вчинення щодо позивача ОСОБА_3 кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.190 КК України, ОСОБА_2 завдано моральну шкоду.

Згідно з ч.2 ст.230 ЦК України сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину.

Ч.1 ст. 1167 ЦК Українипередбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Постановою Пленум Верховного Суду України, від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» пунктом 5 передбачено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.А пунктом 9 Постанови передбачено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

У данному випадку моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких зазнала позивач у зв'язку з протиправною поведінкою ОСОБА_3 щодо неї та у звязку з вчиненням правочину (тут договору купівлі-продажу) під впливом обману.

Слід наголосити, щоАйрапетян А.М. незаконно заволодів квартирою позивача шляхом зловживання довірою ОСОБА_2, користуючись тим, що вона є інвалідом першої групи по зору, а також потребує стороннього догляду у звязку з наявними захворюваннями,

У звязку з протиправними діями відповідача ОСОБА_2 зазнала значної моральної шкоди, яка виразилась в довготривалих душевних стражданнях та хвилюваннях. Позивач була позбавлена можливості реалізувати свої уподобання та бажання як звичайна людина, яка вела енергійний спосіб життя. У звязку з вказаними діями відповідача ОСОБА_2 відчувала себе ошуканою, що негативно позначилось на психічному стані позивача, змусило її сильно нервувати та переживати.

Своїми протиправними діями відповідач порушив нормальний уклад життя позивача, заподіяв моральні й душевні страждання, що виразились у занепокоєнні з-приводутривалої неможливості реалізувати право власності щодо квартири. Адже позивач була (і є) позбавлена житла протягом 10 років та була змушена жити на вулиці або у будь-яких людей, які тимчасово дозволяли користуватися їх житлом.Крім того, позивач змушена докладати додаткових зусиль для захисту своїх порушених прав.

Відповідно ст.23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Так, враховуючи вказані положення позивач оцінює моральну шкоду у 200 000 гривень. Ця сума обумовлена характером вчиненого кримінального правопорушення (за ступенем тяжкості тяжкий злочин), глибиною душевних страждань, значним погіршенням стану здоровя позивача, ступенем вини ОСОБА_3 (прямий умисел), необхідністю захищати свої права у судовому порядку. Крім того, позивач змушена докладати додаткових зусиль для організації та налагодження звичайного режиму життя.

Відповідно до ч.1 ст.114 ЦПК України позови, що виникають з приводу нерухомого майна, пред'являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. Крім того, у п.42 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» від 01.03.2013 № 3, вказано приклади таких позовів, це позови про право власності на таке майно; про право володіння і користування ним (стаття 358 ЦКУкраїни); про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності та виділ частки із цього майна (статті 364, 367 ЦКУкраїни); про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності та виділ частки із цього майна (статті 370, 372 ЦКУкраїни); про право користування нерухомим майном (визначення порядку користування ним); про право, яке виникло із договору найму жилого приміщення, оренди тощо; про визнання правочину з нерухомістю недійсним; про звернення стягнення на нерухоме майно - предмет іпотеки чи застави; розірвання договору оренди землі; стягнення орендної плати, якщо спір виник з приводу нерухомого майна; про усунення від права на спадкування та визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

30.12.2005 р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений договір купівлі-продажу квартири №9 по вул. Леніна.16 в с. Супрунівка Полтавського району Полтавської області. Згідно даного договору ОСОБА_2 була продавцем, а ОСОБА_3 покупцем.

Вказана квартира належала позивачу на праві власності на підставі нотаріального посвідченого договору купівлі-продажу від 10.08.2005 p. Вироком Октябрського районного суду м. Полтави від 18.06.2013 року АйрапетянАртушМисакович визнаний винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.4 ст. 190 КК України, тобто шахрайство, вчинене в особливо великих розмірах.

Цивільний позов ОСОБА_2 залишений без розгляду та роз'яснено право на звернення з позовом в порядку цивільного судочинства.

На підставі ухвали апеляційного суду Полтавської області від 27.04.2015 р. вирок Октябрського районного суду м. Полтави від 18.06.2013 р. набрав законної чинності.

Вироком Октябрського районного суду м. Полтави від 18.06.2013 р. встановлено, що відповідач на початку грудня 2005 року з метою заволодіння квартирою №9 по вул. Леніна, 16 в с. Супрунівка Полтавського району Полтавської області, яка належала ОСОБА_2 на праві власності, використовуючи давні довірливі та добросусідські відносини, скориставшись тимчасовою непрацездатністю ОСОБА_2, яка є інвалідом 1 групи по зору та потребувала догляду в зв'язку з її хворобою та погіршенням стосунків з рідним сином. ОСОБА_3 спочатку запросив ОСОБА_2 тимчасово пожити в своєму будинку, а потім запропонував ОСОБА_2 укласти з ним договір довічного утримання при умові, що її квартира перейде в його власність лише після її смерті, з чим позивач погодилась.

Всі дії ОСОБА_4 були направлені на вчинення шахрайських дій по відношенню до потерпілої ОСОБА_2, яка була введена в оману та зловживаючи її довірою, відповідач повідомив нотаріусу про бажання укласти договір купівлі продажу квартири.

У кримінальній справі була проведена судова-психологічна експертиза, висновок № 602 від 21.09.2009 року був визнаний належним та допустимим доказом. Згідно вказаного висновку ОСОБА_2 при підписанні договору 30.12.2005 року знаходилася в негативному фізичному стані, усвідомлювала цей документ як договір довічного утримання та вважала, що цей документ не є актом відчуження права власності на її квартиру. Фіксованість потерпілої на власних переживаннях суттєво зменшило її можливості для всебічного і об'єктивного (критичного) аналізу дійсності та прогнозованих функцій, призвело до неповноти розуміння змісту підписаного договору купівлі-продажу та усвідомлення наслідків цього правового акту. ОСОБА_2 не була спроможна в повній мірі вільно і усвідомлено приймати рішення про укладення угоди від 30.12.2005 року і реалізовувати його своїми діями, в повній мірі усвідомлювати фактичний зміст своїх дій і їх наслідків, в повній мірі прогнозувати наслідки своїх дій, усвідомлено приймати рішення, адекватне ситуації підписання договору і в повній мірі усвідомлено реалізовувати його.

Відповідно до ч.4 ст. 61 ЦПК України вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили обов'язковий для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Тобто, вироком Октябрського районного суду м. Полтави від 18.06.2013 року встановлено, що відповідач шляхом обману приукладанні договору купівлі-продажу від 30.12.2005 р. заволодів квартирою №9 по вул. Леніна. 16 в с. Супрунівка Полтавського району Полтавської області.

Таким чином, вказаний вирок має преюдиційне значення для суду у вирішенні цивільної справи. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб'єктивними і об'єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини.

Зі ст. 215 ЦК України вбачається, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст.230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Так, правочин може бути визнаний вчиненим під впливом обману у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел: особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї.

Правочин, здійснений під впливом обману, на підставі ст. 230 ЦК України може бути визнаний судом недійсним. Вбачається, що саме позивач як сторона, яка діяла під впливомобману, повинен довести наявність умислу з боку відповідача, істотність значення обставин, щодо яких її введено в оману, і сам факт обману.Слід наголосити, що факт обману та наявність умислу з боку відповідача встановлено вироком суду від 18.06.2013 р..

Таким чином, договір купівлі-продажу квартири №9 по вул. Леніна.16 в с. Супрунівка Полтавського району Полтавської області між позивачем та відповідачем укладений під впливом обману, що є підставою визнання вказаного правочину недійсним.

Узвязку з вчиненням оспорюваного правочину під впливом обману та вчинення щодо позивача ОСОБА_3 кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.190 КК України, ОСОБА_2 завдано моральну шкоду.

Згідно з ч.2 ст.230 ЦК України сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину.

Ч.1 ст. 1167 ЦК Українипередбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Постановою Пленум Верховного Суду України, від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» пунктом 5 передбачено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.А пунктом 9 Постанови передбачено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

У данному випадку моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких зазнала позивач у зв'язку з протиправною поведінкою ОСОБА_3 щодо неї та у звязку з вчиненням правочину (тут договору купівлі-продажу) під впливом обману.

Слід наголосити, щоАйрапетян А.М. незаконно заволодів квартирою позивача шляхом зловживання довірою ОСОБА_2, користуючись тим, що вона є інвалідом першої групи по зору, а також потребує стороннього догляду у звязку з наявними захворюваннями,

У звязку з протиправними діями відповідача ОСОБА_2 зазнала значної моральної шкоди, яка виразилась в довготривалих душевних стражданнях та хвилюваннях. Позивач була позбавлена можливості реалізувати свої уподобання та бажання як звичайна людина, яка вела енергійний спосіб життя. У звязку з вказаними діями відповідача ОСОБА_2 відчувала себе ошуканою, що негативно позначилось на психічному стані позивача, змусило її сильно нервувати та переживати.

Своїми протиправними діями відповідач порушив нормальний уклад життя позивача, заподіяв моральні й душевні страждання, що виразились у занепокоєнні з-приводутривалої неможливості реалізувати право власності щодо квартири. Адже позивач була (і є) позбавлена житла протягом 10 років та була змушена жити на вулиці або у будь-яких людей, які тимчасово дозволяли користуватися їх житлом.Крім того, позивач змушена докладати додаткових зусиль для захисту своїх порушених прав.

Відповідно ст.23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Так, враховуючи вказані положення позивач оцінює моральну шкоду у 200 000 гривень. Ця сума обумовлена характером вчиненого кримінального правопорушення (за ступенем тяжкості тяжкий злочин), глибиною душевних страждань, значним погіршенням стану здоровя позивача, ступенем вини ОСОБА_3 (прямий умисел), необхідністю захищати свої права у судовому порядку. Крім того, позивач змушена докладати додаткових зусиль для організації та налагодження звичайного режиму життя.

Відповідно до ч.1 ст.114 ЦПК України позови, що виникають з приводу нерухомого майна, пред'являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. Крім того, у п.42 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» від 01.03.2013 № 3, вказано приклади таких позовів, це позови про право власності на таке майно; про право володіння і користування ним (стаття 358 ЦКУкраїни); про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності та виділ частки із цього майна (статті 364, 367 ЦКУкраїни); про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності та виділ частки із цього майна (статті 370, 372 ЦКУкраїни); про право користування нерухомим майном (визначення порядку користування ним); про право, яке виникло із договору найму жилого приміщення, оренди тощо; про визнання правочину з нерухомістю недійсним; про звернення стягнення на нерухоме майно - предмет іпотеки чи застави; розірвання договору оренди землі; стягнення орендної плати, якщо спір виник з приводу нерухомого майна; про усунення від права на спадкування та визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Зважаючи на те, що відповідач та його представник виклали свої письмові вимоги про стягнення з позивачки коштів за продаж квартири у формі заперечень та звичайної заяви а не формі зустрічного позову з додержанням вимог встановлених ст.ст. 119,120, 123 ЦПК України суд вваж є їх твердження неспроможними.

З огляду на встановлені обставини суд вважає, позовні вимоги позивача такими , що підлягають до задоволення.

Керуючись ст. 10, 11, 60, 208, 209, 212, 213, 215,224 ЦПК України, ст. ст. 203, 215, 216, 1167ЦК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_2 - задовольнити.

Визнати недійсним нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу квартири від 30.12.2005 року укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, розташованої за адресою: АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2) моральну шкоду в розмірі 200 000 (двісті тисяч) гривень.

Стягнути з ОСОБА_6 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) судовий збір на користь держави в розмірі 2000,00 ( дві тисячі) грн.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення надруковано суддею в нарадчій кімнаті та є оригіналом.

Головуючий: А.Г.Потетій