Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/1976/15 Головуючий у суді І-ї інстанції Бевз О. Ю.
Доповідач Черненко В. В.
УХВАЛА

Іменем України

12.08.2015 колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

головуючого судді: Черненко В.В.

суддів: Чорнобривець О.С., Потапенка В.І.

за участю секретаря: Кравченко Я.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кіровограді цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 03.07.2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу,-

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернулася у суд з позовом до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу.

На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_2 зазначила, що з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі з 06.09.2003 року по 18.12.2008 року. Однак, після розірвання шлюбу судом сторони проживали спільно однією сім'єю, вели спільне господарство та спільний бюджет до квітня 2014 року спочатку у селі Веселівка Бобринецького району, а пізніше у м. Бобринець Кіровоградської області.

Позивач зазначив, що факт проживання однією сім'єю з відповідачем до квітня 2014 року підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу від 03.04.2014 року, яке отримано позивачем після фактичного припинення шлюбних відносин.

Позивач зазначив, що встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу у позивача пов'язано із необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, а саме поділ спільно нажитого майна. Просила суд встановити факт проживання однією сім'єю дружини та чоловіка без реєстрації шлюбу з 18.12.2008 року по 03.04.2014 року з ОСОБА_3

Рішенням Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 03.07.2015 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції в зв'язку з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно ст.303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції встановив, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено шлюб 06 вересня 2003 року (згідно свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1,виданого повторно 14.12.2007 року). Рішенням Бобринецького районного суду від 18.12.2008 року шлюб між сторонами розірвано. Свідоцтво про розірвання шлюбу ОСОБА_2 отримала 03 квітня 2014 року.

Суд першої інстанції встановив, що згідно довідки, виданої Веселівською загальноосвітньою школою І-ІІІ ступенів розташованої в с. Веселівка Бобринецького району Кіровоградської області , ОСОБА_4 (яка є донькою сторін у справі), з 04.11.2013 року по 14 серпня 2014 рік навчалась у Веселівській загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів.

Суд першої інстанції встановив , що згідно довідки, виданої Веселівською сільською радою Бобринецького району Кіровоградської області ОСОБА_5 проживала біля бабусі ОСОБА_6 та батька ОСОБА_3 та знаходилась на їх утриманні.

Суд першої інстанції встановив, що згідно постанови Бобринецького районного суду від 14.03.2012 року на ОСОБА_3 було накладено адміністративне стягнення за ч.1 ст. 173-2 КУпАП за те, що він будучи в нетверезому стані вчинив насильство в сім'ї відносно своєї дружини ОСОБА_2

Суд першої інстанції встановив , що згідно довідки, виданої Веселівською сільською радою від 29.05.2015 року, ОСОБА_3 з 2007 року по даний час проживає в с. Веселівка біля своєї матері ОСОБА_6.

Суд першої інстанції зазначив, що згідно з ч. 1 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану.

Згідно зі ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

У п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснено, що при застосуванні ст. 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 256 ЦПК України факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу може бути встановлений у судовому порядку.

За змістом наведених вище норм, правові наслідки встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім'єю без шлюбу, так і встановлення належності їм майна на праві спільної сумісної власності на підставі ст. 74 СК України пов'язується виключно з набранням законної сили рішенням суду, яким такі юридичні факти встановлені.

Суд першої інстанції зазначив, що на підтвердження позовних вимог ОСОБА_2 . надала свідоцтво про розірвання шлюбу, яке вона отримала лише 03.04.2014 року, так як на її думку цим самим фактом вона підтвердила фактичного припинення сумісного проживання з відповідачем. Але відповідно до вимог діючого законодавства це право позивачки отримати свідоцтво про розірвання шлюбу у будь-який час після набрання рішення про розірвання шлюбу законної сили, а тому даний факт не є належним підтвердженням того, що сторони проживали разом.

Суд першої інстанції зазначив, що як на підставу своїх вимог ОСОБА_2 посилається на постанову Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 14.03.2012 року, в якій значиться, що на ОСОБА_3 було накладено адміністративне стягнення за ч.1 ст. 173-2 КУпАП за те, що він будучи в нетверезому стані вчинив насильство в сім'ї відносно своєї дружини ОСОБА_2 В той же час як вбачається з пояснень самого відповідача, останній не заперечив, що після розірвання шлюбу періодично проживав з відповідачкою, спочатку проживали по вул. Р.Люксембург, а потім переїхали на вул. Енгельса, квартплату оплачували разом. Також пояснив, що коли вони не проживали він міг просто приїздити до ОСОБА_2 в м. Бобринець, але це було виключно для того, щоб передати продукти харчування для дитини,але постійного проживання, тим більш однією сім'єю, з введенням спільного господарства не було.

Суд першої інстанції зазначив, що свідки, зі сторони позивача, як вбачається з їх пояснень давали пояснення про певний період із життя сторін по справі, а не про постійне проживання подружжя разом із спільним побутом, що повністю узгоджується із доказами наданими стороною відповідача, які не викликають у суду жодних сумнівів в їх достовірності.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що такий спосіб життя, який був у сторін (з пояснень відповідача) міг дати привід людям вважати, що сторони проживають разом та ведуть спільне господарство.

Суд першої інстанції зазначив, що спільна дитина сторін у справі після розірвання шлюбу проживала та навчалася в селі Веселівка, перебуваючи на повному утриманні батька та бабусі (а.с.19,20). Даний факт підтверджує те, що сторони разом (постійно) в цей період з 04.11.13 по 13.08.14 рік не проживали, так як ОСОБА_2 в судовому засіданні не змогла пояснити , чому дитина не проживала разом зі своїми батьками в даний період, які з пояснень той же позивачки проживали разом в м. Бобринець. В той же час, дана довідка підтверджує твердження відповідача, щодо того, що дитина проживала разом з ним, так як він постійно проживав в с. Веселівка.

Суд першої інстанції зазначив, що факт того, що відповідач проживав в с. Веселівка, у спірний період, підтверджується також довідкою сільської ради від 29.05.2015 року №143, яку засвідчили одинадцять свідків, шість з який були допитані в судовому засіданні, а саме: ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 ОСОБА_11, ОСОБА_12, які на підтвердження довідки сільської ради про постійне місце проживання відповідача ОСОБА_3 з 2007 року, узгоджено засвідчили факт постійного проживання останнього в с. Веселівка біля своєї матері.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_2 не надала суду належні та допустимі докази на підтвердження спільного проживання однією сім'єю з ОСОБА_3 без реєстрації шлюбу, так як жодний із доказів наданий стороною позивача не є беззаперечним підтвердженням її позовних вимог, а в сукупності з доказами, які надані стороною відповідача, свідчать лише про те, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Крім того, суд першої інстанції зазначив, що даний позов поданий без основної вимоги, щодо поділу майна подружжя, так як позивач в ході слухання справи зазначив, що даний факт потрібен для подальшого поділу майна, а саме коштів, які були заплачені за будинок, а потім повернуті відповідачу, але оскільки такої вимоги не було заявлено разом із позовною вимогою про встановлення факту, суд розглядаючи позов в межах позовних вимог в задоволенні позову відмовив.

В апеляційній скарзі зазначається, що судом першої інстанції при винесені рішення були порушені норми матеріального та процесуального права.

Колегія суддів перевірила зазначені доводи і дійшла висновку, що доводи викладені в апеляційній скарзі не знайшли свого підтвердження.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до ст.. ст.. 10, 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених вимог та на підставі наданих доказів.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, з чим погодилась і колегія суддів, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження позовних вимог в частині спільного проживання в період з 18.12.2008 року по квітень 2014 року.

З пояснень свідків з боку позивача не вбачається, що позивач та відповідач проживали спільно однією сім'єю вели спільне господарство .

Посилання в апеляційній скарзі на Постанову Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 14.03.2012 року, як на належний доказ на підтвердження доводів позовної заяви, в якій зазначено, що відповідач вчинив «насильство в сім'ї» і відповідно притягнутий до адміністративної відповідальності є помилковим, оскільки зазначеною постановою не встановлювався факт спільного проживання сторін, а тому зазначений доказ не може бути визнаний судом як належний , відповідно до частини 4 статті 61 ЦПК України.

Інші доводи апеляційної скарги також не спростовують висновків суду першої інстанції.

Колегія суддів, приймаючи до уваги встановлені обставини, дійшла висновку, що суд першої інстанції розглянув справу в межах доводів позовної заяви та наданих сторонами доказів.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки не підтверджуються належними доказами, суперечать фактичним обставинам справи та вимогам закону.

Підстави для скасування або зміни рішення суду першої інстанції відсутні.

Апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції відповідно до ч.1 ст. 308 ЦПК України залишається без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 03.07.2015 року - залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: