Справа № 308/2330/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 грудня 2015 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі :

Головуючої судді Монич О.В.

при секретарі Пассер М.І..,

з участю позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника Ужгородської міської поліклініки ОСОБА_3

свідків ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Ужгородської міської поліклініки про визнання незаконним звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Ужгородської міської поліклініки про визнання незаконним звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу мотивуючи його тим, що вона, ОСОБА_1, в період з 01.07.2008 року по 03.02.2015 року працювала в Ужгородській міській поліклініці. Зокрема, з 04.01.2010 року по 03.02.2015 року вона працювала на посаді лікаря-профпатолога відділення профілактики на 0.5 ставки міського профпатолога та 0.5 ставки по спецкоштах лікаря-терапевта.

02.02.2015 року ОСОБА_1 написала заяву про надання їй щорічної невикористаної (14 календарних днів за минулий рік та 17 календарних днів за поточний рік, всього 31 календарний день) профвідпустки та відправила кур'єром в Ужгородську міську поліклініку. Згодом ОСОБА_1 повідомили, що в отриманні такої відпустки їй було відмовлено та повідомлено, що вона є в наказі по Облздраввідділу про направлення її на НАТОвські навчання в Військову медичну академію.

Перебуваючи в емоційному стані ОСОБА_1 02.02.2015 року написала заяву, в якій просила звільнити її з 0.5 ставки лікаря-терапевта по спецкоштах відділу профілактики з 03.02.2015 року. Однак, головний лікар Ужгородської міської поліклініки, почала наполягати на тому, що звільнитися лише з півставки ОСОБА_1 не може, а лише може бути повністю звільнена.

02.02.2015 року, ОСОБА_1 у звязку із поганим почуттям звернулася в медичний заклад за допомогою, в зв'язку з чим їй 02.02.2015 року було відкрито лікарняний.

В подальшому, 03.02.2015 року ОСОБА_1 подала заяву про відкликання своєї заяви про звільнення від 02.02.2015р. На лікарняному ОСОБА_1А перебувала в період з 02.02.2015р.по 11.02.2015р., а стати до роботи їй було рекомендовано 12.02.2015р.

Після закінчення лікарняного, 12.02.2015 року 8год. 15хв ОСОБА_1 з'явилася в Ужгородську міську поліклініку та офіційно подала заяву про відкликанням своєї заяви про звільнення від 02.02.2015 року.

До заяви нею було подано оригінал листка непрацездатності серії АГЦ № 372638 виданого Ужгородським міським центром первинної медико-санітарної допомоги, за період перебування на лікарняному з 02.02.2015 року по 11.02.2015 року , з відображенням «стати до роботи 12.02.2015 року".

Проте до роботи ОСОБА_1 допущено не було, а в відділі кадрів її повідомили, що її звільнено з 03.02.2015 року за угодою сторін. При цьому з ОСОБА_1 розрахунок не провели, а трудову книжку ОСОБА_1А отримала 24.02.2015 року.

Просить суд визнати незаконним звільнення ОСОБА_1 та поновити її на попередній роботі та займаній посаді лікаря проф-патолога і лікаря проф-патолога-терапевта Відділення профілактики Ужгородської міської поліклініки. Стягнути з Ужгородської міської поліклініки на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 03 лютого 2015 року по день поновлення на роботі.

У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали повністю та просили позов задовольнити з підстав, зазначених у позовній заяві.

У судовому засіданні представник Ужгородської міської поліклініки ОСОБА_3 проти задоволення позову заперечив, вважає позовні вимоги безпідставними та такими, що не відповідають фактичним обставинам справи, а тому просить суд відмовити у задоволенні позову.

Свідок ОСОБА_4 в судовому засіданні пояснила, що 02.02.2015 р. ОСОБА_1 особисто написала заяву на звільнення за згодою сторін та наказ про її звільнення було видано того ж дня.

Свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні пояснила, що вона була присутня коли ОСОБА_1 в кабінеті головного лікаря ОСОБА_4 писала заяву про звільнення за власним бажанням.

Свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні пояснила, що вона була присутня в кабінеті головного лікаря коли ОСОБА_1 писала заява про звільнення за власним бажанням. Ніякого тиску з боку працівників лікарні на неї не було.

Суд, заслухавши пояснення позивача, представника позивача, заперечення представника Ужгородської міської поліклініки, свідків, дослідивши матеріали справи приходить до слідуючого висновку.

Згідно ст.ст. 11, 60 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.

В судовому засіданні судом встановлено, що в період з 01.07.2008 року по 03.02.2015 року ОСОБА_1 працювала в Ужгородській міській поліклініці, зокрема з 04.01.2010 року по 03.02.2015 року працювала на посаді лікаря-профпатолога відділення профілактики на 0.5 ставки міського профпатолога та 0.5 ставки по спецкоштах лікаря-терапевта.

Відповідно до п.1. ч.1 ст. 36 КЗпП України угода сторін є самостійною підставою припинення трудового договору, яка відрізняється від розірвання трудового договору з ініціативи працівника і з ініціативи власника підприємства, установи, організації або уповноваженого ним органу тим, що в цьому разі потрібне спільне волевиявлення сторін, спрямоване на припинення трудових правовідносин в обумовлений строк. Характерно й те, що волевиявлення з боку адміністрації може виходити лише від тих осіб, які безпосередньо наділені повноваженнями приймати на роботу та звільняти.

З копії трудової книжки вбачається, що ОСОБА_1 з 02.02.2015 року звільнена з роботи згідно наказу № 08-к від 02.02.2015 р. за угодою сторін, згідно ст..36 п.1 КЗпП України.

Відповідно до копії заяви на ім»я директора головного лікаря УМЛ ОСОБА_4, ОСОБА_1 просила звільнити її за згодою сторін з 03.02.20125року і в день прийняття заяви від ОСОБА_1 було видано наказ про її звільнення за п.1 ст. 36 КЗпП України.

Згідно п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України України „Про практику розгляду судами трудових спорів № 9 від 06.11.1992 (з наступними змінами) судам необхідно мати на увазі, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п.1 ст.36 КЗпП (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Так, згідно п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є угода сторін.

Ніяких обмежень щодо припинення трудового договору, укладеного на невизначений строк, за угодою сторін чинним законодавством не встановлено. Тому на думку суду, якщо сторони дійшли взаємної згоди про припинення трудового договору за угодою сторін, то працівник може бути звільнений з роботи за цієї підстави. В даному випадку виявляється не лише ініціатива працівника про звільнення, а обоюдна угода як працівника, так і власника або уповноваженого ним органу. А тому праве значення має наявність у обох сторін згоди на звільнення. Як вбачається із письмової заяви позивача, така взаємна згода сторін на розірвання трудового договору була наявною: позивач написав про це письмову заяву, а власник, погодившись з нею, поклав резолюції про звільнення позивача.

Твердження позивача щодо написання заяви про звільнення під ча перебування в емоційному стані є безпідставними і не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду справи. Крім того, закон не передбачає оспорювання ініціативи працівника на звільнення в зв»язку із перебуванням в емоційному стані в разі подачі заяви про припинення трудового договору, що не є розірванням такого.

За приписами ч.4 ст.60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже у судовому засіданні встановлено, що між роботодавцем та працівником було досягнуто спільне волевиявлення щодо припинення трудового договору за угодою сторін, що підтверджується письмовими доказами, наявними у матеріалах справи.

На підставі пояснень сторін, суд також приймає до уваги те, що сторони не досягли взаємної згоди про анулювання домовленості про припинення трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП України.

За встановлених обставин, суд приходить до висновку, що звільнення ОСОБА_1 проведено на законних підставах, при звільненні відповідачем дотримана процедура звільнення передбачена для звільнення по п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України, а отже позовні вимоги щодо поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 21, 36,40,41КЗпП України, ст.ст. 14, 60, 212-215, 294 ЦПК України, суд,

Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Ужгородської міської поліклініки про визнання незаконним звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня проголошення рішення Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Монич О.В.