Справа № 369/4645/15-ц Головуючий у І інстанції Пінкевич Н. С.
Провадження № 22-ц/780/5491/15 Доповідач у 2 інстанції Голуб С. А.
Категорія 38 15.10.2015
УХВАЛА

15 жовтня 2015 року суддя Апеляційного суду Київської області Голуб С.А., розглянувши матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_2, яка подана від його імені представником ОСОБА_3 на рішення Києво- Святошинського районного суду Київської області від 26 червня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, який діє у власних інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання права власності, -

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 червня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_2 28 серпня 2015 року подав апеляційну скаргу, яка не відповідає вимогам ст. 295 України, зокрема ним пропущено строк на апеляційне оскарження.

Відповідно до ч. З ст. 297 ЦПК України апеляційна скарга залишається без руху, якщо вона подана після закінчення строків, встановлених ст. 294 ЦПК України, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані неповажними. При цьому протягом тридцяти днів з моменту отримання ухвали особа має право звернутися до апеляційного суду з заявою про поновлення строків або вказати інші підстави для поновлення строку.

Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку апеляційного оскарження будуть визнані неповажними, суддя-доповідач відмовляє у відкритті апеляційного провадження.

При подачі апеляційної скарги, ОСОБА_3, як представник ОСОБА_2, заявляла клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження, посилаючись на те, що ОСОБА_2 його пропустив з поважних причин, оскільки перебував у тривалому відрядженні та не міг вчасно отримати в суді повний текст рішення суду і подати апеляційну скаргу, а його інший представник ОСОБА_8 не повідомив позивача про те, що він рішення суду не оскаржив.

В ухвалі судді Апеляційного суду Київської області від 09 вересня

2015 року, якою апеляційна скарга залишена без руху, було зазначено про необхідність надання до суду доказів перебування позивача у відрядженні і неможливості, у зв'язку з цим, подання ним, або його представником в передбачені законом строки апеляційної скарги. Позивачу запропоновано надати повторно клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження із зазначенням поважних та об'єктивних причин, які реально перешкоджали вчасному апеляційному оскарженню.

14 вересня 2015 року ОСОБА_2 та його представнику ОСОБА_3 було надіслано зазначену копію ухвали для виконання, за адресами, що зазначені в апеляційній скарзі (АДРЕСА_1 та АДРЕСА_1).

Згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштових відправлень ОСОБА_2 та ОСОБА_3 18 вересня 2015 року отримали надіслані їм копії ухвали.

На виконання вимог ухвали Апеляційного суду Київської області від 09 вересня 2015 року, на адресу апеляційного суду 13 жовтня 2015 року надійшло клопотання представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 про поновлення строку на апеляційне оскарження.

В клопотанні про поновлення строку ОСОБА_3 посилається на те, що причиною пропуску процесуального строку було те, що сторонам по справі, а зокрема ОСОБА_2 та його представнику ОСОБА_8, судом не було роз'яснено порядок на апеляційне оскарження судового рішення та не повідомлено коли буде готовий повний текст проголошеного 26 червня 2015 року рішення суду.

Окрім того, судом першої інстанції, в порушення вимог Цивільного процесуального кодексу України, судове рішення не було надіслано ОСОБА_3 рекомендованим листом з повідомленням про вручення, оскільки вона є представником ОСОБА_2 та користується такими ж правами як і її довіритель.

Таким чином, ОСОБА_3,як представник ОСОБА_2 не знала про оскаржуване судове рішення, про його наявність їй стало відомо лише в серпні 2015 року, після ознайомлення з матеріалами справи відповідачем ОСОБА_7

Однак вказані причини пропуску процесуального строку на апеляційне оскарження не можуть бути визнані поважними враховуючи наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та журналу судового засідання від 26 червня 2015 року і позивач ОСОБА_2, і його представник ОСОБА_8 були присутніми під час проголошення судового рішення (а.с. 36), а тому перебіг строку на апеляційне оскарження розпочався саме з 26 червня 2015 року та закінчився 05 липня 2015 року. Повноваження представника ОСОБА_8 підтверджуються копією довіреності, що міститься в матеріалах справи (а.с. 9).

ОСОБА_2 не виконав вимоги, які були зазначені в ухвалі апеляційного суду від 09 вересня 2015 року і не надав суду доказів того, що він дійсно з 27 червня 2006 року перебував у тривалому відрядженні у зв'язку із чим був позбавлений об'єктивної можливості оскаржити рішення суду протягом десяти днів. В ухвалі апеляційного суду було зазначено, що фотокопія довідки, яка була додана до апеляційної скарги не може бути прийнята судом як доказ відрядження ОСОБА_2 і було зазначено про необхідність надання інших доказів, як то наказу по підприємству про направлення ОСОБА_2 у відрядження, посвідчення про відрядження та інше. Цю вимогу ні ОСОБА_2, ні й ОСОБА_3 не було виконано, оскільки, на думку останньої, відсутність в матеріалах справи доказів які спростовують відрядження позивача, доводять факт відрядження.

З цими доводами погодитись не можна, оскільки в даному випадку не застосовується принцип змагальності судового процесу і інші сторони не надають доказів на спростування доводів апелянта щодо поважності причин пропуску строків на апеляційне оскарження, а тому саме на апелянта покладається обов'язок довести суду наявність поважних причин пропуску цього строку. І у разі виникнення у суду сумнівів в дійсності наданої фотокопії довідки про відрядження і зазначення судом переліку конкретних документів, які б можуть бути прийняті судом на доведення факту відрядження, апелянт мав виконати ці вимоги суду.

Твердження апелянта про те, що сторонам не було роз'яснено право на оскарження судового рішення також спростовуються матеріалами справи. Зокрема, з технічного запису судового засідання від 26 червня 2015 року вбачається, що суддею Пінкевич Н.С. було роз'яснено сторонам, які були присутні в судовому засіданні, а також їх представникам порядок оскарження судового рішення та дату з якої сторони можуть отримати повний текст рішення суду.

Із заявами про видачу належним чином завіреної копії оскаржуваного рішення ні ОСОБА_2, ні його представники, в межах строку на апеляційне оскарження до суду першої інстанції не зверталися.

Як вбачається із довіреності від 14.01.2013 р. представниками позивача ОСОБА_2 є ОСОБА_8 та ОСОБА_3 (а.с. 9).

ОСОБА_3 одночасно є представником відповідача ОСОБА_7, що також підтверджується довіреністю (а.с. 10), що суперечить вимогам ч. 2 ст. 40 ЦПК України, де зазначено, що одна й та сама особа не може бути одночасно представником іншої сторони щодо одного предмету спору.

Враховуючи те, що ОСОБА_3 не брала участі в судовому розгляді справи, судом першої інстанції не встановлювалась її особа, а також не перевірялись її повноваження як представника і не вирішувалося питання про її участь у справі як представника позивача чи як представника відповідача у суду не було підстав для надіслання на її адресу копії повного тексту рішення суду. Тому твердження ОСОБА_3 про те, що їй як представнику ОСОБА_2, не було надіслано копію рішення суду в порядку визначеному ЦПК України, не можуть бути прийняті судом до уваги при вирішенні питання про поважність причин пропуску строку на апеляційне оскарження.

Також у своєму повторному клопотанні про поновлення строку на апеляційне оскарження, ОСОБА_3 наголошує на тому, що вона обраховує строк на апеляційне оскарження з часу отримання нею, як представником, копії рішення суду. Однак, як вже зазначалось вище, ОСОБА_3 не брала участі у розгляді справи, а тому їй, відповідно до вимог ч. З ст.222 ЦПК України, копії рішення суду не мала направлятись і, відповідно, строк на апеляційне оскарження обраховується у загальному порядку, тобто з часу проголошення рішення.

В доводах клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження ОСОБА_3 також посилається на пункти 37,38,47рішення Європейського суду з прав людини у справі «Мушта проти України»:

«37. Суд нагадує, що право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Однак такі обмеження не можуть обмежувати реалізацію цього права у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету, та має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями.

38. Норми, які регламентують строки подання скарг, безумовно, передбачаються для забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані. У той же час такі норми або їх застосування мають відповідати принципу юридичної визначеності та не перешкоджати сторонам використовувати наявні засоби (див. рішення у справі "Мельник проти України" ( 974 037 ) (Melnyk v. Ukraine), N 23436/03, пункти 22-23, від 28 березня 2006 року).

47. Загалом Суд доходить висновку, що заявниця та її представник діяли у цій справі з належною сумлінністю та що не було вини заявниці в тому, що вона не подала касаційну скаргу в межах строку, встановленого законодавством. Навіть припускаючи, що пояснення Уряду щодо підстав відмови Верховного Суду поновити строк є відповідними, Суд зазначає, що за обставин цієї справи застосування процесуальних обмежень національним судом не було очевидним та передбачуваним для заявниці і тому не відповідало принципу юридичної визначеності.

Відповідно мало місце порушення пункту 1 статті 6 Конвенції»

З врахуванням висновків Європейського суду з прав людини вважаю, що право позивача на апеляційне оскарження рішення суду кореспондується із правом відповідачів отримати належне їм на підставі рішення суду у визначені цивільним процесуальним законом строки. В цьому полягає принцип юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що процесуальні норми будуть застосовані.

Позивач скористався своїм правом на участь у судовому засіданні в суді першої інстанції, скористався своїм правом мати представників, які мають ті ж самі права, що і позивач. Позивачу та його представнику при проголошенні рішення суду було роз'яснено його право на оскарження рішення суду, строки і порядок цього оскарження, роз'яснено строки виготовлення повного тексту рішення суду. Між тим, діючи несумлінно, позивач будучи ознайомленим у судовому засіданні із тим, що йому у задоволенні позову відмовлено і вважаючи таку відмову незаконною, не отримав копію повного рішення суду в суді самостійно і не подав заяву про направлення письмової копії рішення суду на його адресу, не подав апеляційну скаргу. Також він не проконтролював двох своїх представників, які мали відповідні повноваження на вчинення цих процесуальних дій замість нього. Також позивач не виконав вказівки апеляційного суду і не підтвердив належним чином поважність причин пропуску строку на апеляційне оскарження, а замість того його представник вдався до обрахування строку апеляційного оскарження не з часу проголошення рішення суду, а з часу отримання нею його повного тексту, що взагалі не ґрунтується на вимогах Цивільного процесуального кодексу України.

Виходячи із наведених обставин справи вважаю, що застосування апеляційним судом процесуальних обмежень позивачу в апеляційному оскарженні рішення суду відповідає принципу юридичної визначеності і не може вважатись відмовою позивачу у доступі до правосуддя, як на це посилається апелянт у своєму клопотанні про поновлення строку на апеляційне оскарження.

Отже, ОСОБА_2 без поважних причин пропустив строк на апеляційне оскарження рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 червня 2015 року, а тому у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою на це судове рішення має бути відмовлено.

Керуючись ст. 297 ЦПК України, суддя,

УХВАЛИЛА:

У відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3, яка є представником ОСОБА_2 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 червня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, який діє у власних інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання права власності - відмовити.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Суддя Апеляційного суду

Київської області С.А. Голуб