Справа № 439/411/11 Головуючий у 1 інстанції: Петейчук Б.М.
Провадження № 22-ц/783/7239/15 Доповідач в 2-й інстанції: Приколота&nbsp; Т.І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді: Приколоти Т.І.

суддів: Тропак О.В., Федоришина А.В.

при секретарі: Івановій О.О.

з участю: ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на рішення Бродівського районного суду Львівської області від 5 жовтня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_4 в інетересах малолітньої ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ОСОБА_2, ОСОБА_7, ОСОБА_3, з участю третіх осіб Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради "Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки", Служби у справах дітей Буської РДА Львівської області, - про поділ спільного майна, припинення права на частку у спільному майні,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Бродівського районного суду Львівської області від 5 жовтня 2015 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_4 в інетересах ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ОСОБА_2, ОСОБА_7, ОСОБА_3, з участю третіх осіб Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради "Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки", Служби у справах дітей Буської РДА Львівської області, про поділ спільного майна, припинення права на частку у спільному майні.

Повернуто ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 5521 грн., що були ним внесені на депозитний рахунок суду по квитанції №47 від 3 липня 2015року.

Повернуто ОСОБА_6 грошові кошти в сумі 5521 грн., що були нею внесені на депозитний рахунок суду по квитанції №39 від 21 липня 2015 року.

Повернуто ОСОБА_6грошові кошти в сумі 5521 грн., що були нею внесені на депозитний рахунок суду по квитанції №51 від 21 липня 2015 року.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_4 в інетересах малолітньої ОСОБА_5 і ОСОБА_6 Апелянт вважає, що рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. У апеляційній скарзі просять скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове про задоволення позову. Зазначають, що згідно рішення Буського районного суду Львівської області від 18 березня 1997 року визнано право власності на 1/4 частину будинковолодіння по АДРЕСА_1 за відповідачами, а право власності на 3/4 будинковолодіння в рівних долях визнано за ОСОБА_8 та ОСОБА_9. Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 виданого 15 грудня 2006 року ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» ОСОБА_8 належало на праві спільної часткової власності 3/8 частки зазначеного будинку. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 7 червня 2007 року, донька ОСОБА_8, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3, успадкувала за законом 3/8 частини житлового будинку та господарських споруд. Стверджують, що згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно серії НОМЕР_2, виданого 10 січня 2008 року ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» за ОСОБА_6 було зареєстровано право спільної часткової власності на 3/8 частки будинку на підставі виданого свідоцтва про право на спадщину, виданого Кам'янка- Бузькою держнотконторою 7 червня 2007 року. ОСОБА_8 частина житлового будинку належала на підставі рішення Буського районного суду Львівської області від 18 березня 1997 року. Вказують, що 1 квітня 2007 року згідно договору дарування, ОСОБА_8 подарувала, а малолітня ОСОБА_5 прийняла в дар, 3/8 частини будинку. Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого 6 лютого 2009 року ОСОБА_5 належить на право спільної часткової власності 3/8 частки будинку, яка перебуває у спільній частковій власності. Зазначають, що спільне проживання з відповідачами неможливе. Угоди про поділ спільного майна не досягнуто. З висновку судової будівельно-технічної експертизи вбачається, що виділити в натурі (реально) частки у спірному житлі технічно неможливо в зв'язку з тим, що частка загальної площі не відповідає будівельним нормам і правилам для влаштування повноцінної однокімнатної квартири. Згоди щодо спільного використання будинку з відповідачами не досягнуто, їхня частка є незначною і не може бути виділена в натурі, а тому можливе припинення їхнього права власності на частку в житловому будинку.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить відхилити.

Встановлено, що відповідачам на праві приватної власності належить 1/4 частини будинковолодіння в АДРЕСА_1. Частка у спільному житловому будинку кожної із них становить 1/12. Вказане стверджується рішенням Буського районного суду Львівської області від 18 березня 1997 року, ухваленого у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_8, ОСОБА_8, про визнання частково недійсним свідоцтва на спадщину і визнання права власності на частину будинку.

ОСОБА_5 на праві приватної власності належить 3/8 частини будинковолодіння, що стверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 6 лютого 2009 року.

ОСОБА_6 на праві приватної власності належить 3/8 частини спірного будинку, що стверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 10 січня 2008 року.

З матеріалів справи, а саме з висновку № 4976 судової будівельно-технічної експертизи від 27 лютого 2015 року, вбачається, що вартість 1/12 частки відповідачів в будинковолодінні станом на час проведення дослідження становить 5521 грн.

Відповідно до висновку №3610 судової інженерно-технічної експертизи від 30 червня 2014 року, виділити в натурі (реально) по 1/12 частки для відповідачів у спірному житлі неможливо.

Відповідно до ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності; якщо виділ частки в натурі із спільного майна не допускається згідно з законом або є неможливим, співвласник, який бажає виділу має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки; компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Питання про таку компенсацію позивачі не порушують і така вимога не заявлена.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 365 ЦК України, право особи на частку може бути припинено за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною;спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім»ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Судом встановлено, що сума вартості належних відповідачам часток (відповідно до висновку судової оціночно-будівельної експертизи від 27 лютого 2015 року) внесена позивачем на депозитний рахунок суду, що підтверджується відповідними банківськими квитанціями.

Встановлено, що частка кожного із відповідачів становить 1/12 частину. Такі частки, виходячи із загальної площі житлового будинку, яка становить 87,6м.к.в. є незначними. Відповідно до висновку 3610 судової інженерно-технічної експертизи від 30 червня 2014 року, такі частки не можуть бути виділені в натурі їхнім співвласникам, оскільки це технічно неможливо.

ОСОБА_2 постійно проживає в згаданому будинку з 1984 року, що стверджується відповідними записами у будинковій книзі для прописки громадян, що проживають по АДРЕСА_1, ОСОБА_3 зареєстрована у житловому будинку з 1998 року, а ОСОБА_7 зареєстрована і постійно проживає за зазначеною адресою з 2000 року, разом із нею проживає її малолітній син ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_2, місце проживання якого зареєстроване за цією ж адресою.

Встановлено що, відповідачі не мають іншого житла, окрім спірного. Жодних доказів, які б стверджували зворотнє, суду сторонами не надано і таких судом не здобуто.

Частина 1 статті 47 Конституції України гарантує, що кожен громадянин України має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Відповідно до ст.ст. 10, 59-61 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню.

Відповідно до ст.3, ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Зміст ст.ст.316-319 ЦК України полягає в тому, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження майном. Усі суб'єкти права власності є рівними перед законом. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян. У ст. 321 цього Кодексу закріплений конституційний принцип непорушності права власності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Підставі припинення права власності передбачені ст. 346 ЦК України.

Відповідно до ст.ст.355,356 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до ч.1 ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинено за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливе; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. За змістом зазначеної норми закону припинення права особи на частку в спільному майні допускається за наявності будь-якого з передбачених п.п. 1-3 ч. 1 ст. 365 ЦК України випадку, але в тому разі, коли таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім'ї, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об'єкта, який є спільним майном.

Із роз'яснень, викладених у пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 4 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що, виходячи зі змісту ст. 115 ЦК України, це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири. При неможливості виділу частки будинку в натурі або встановлення порядку користування ним, власнику, що виділяється, за його згодою присуджується грошова компенсація. Згідно з п.7 цієї Постанови, якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення (кухня, коридор тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності.

У п.14 постанови Пленуму Верховного Суду України №20 від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», квартира, яка є спільною частковою власністю, на вимогу учасника цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо сторонам виділити ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватись як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири.

Суд прийшов до вірного висновку, що у випадку припинення права відповідачів на їхні частки у спільному житловому будинку, буде порушено їхнє право на житло, оскільки іншого житла у відповідачів немає, а коштів отриманих як компенсацію за таку частку у розмірі 5521 буде недостатньо для придбання кожним із них іншого житла. Внаслідок припинення права спільної часткової власності колишні співвласники та члени їхніх сімей будуть позбавлені житла, що завдасть істотної шкоди інтересам співвласників (відповідачів) та членам їхніх сімей (відповідачів).

Колегія суддів вважає, що висновки суду ґрунтуються на аналізі наявних у справі доказів.

З висновками суду належить погодитися, оскільки ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

Оскаржуване рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права. Підстави для скасування рішення суду відсутні, а тому апеляційну скаргу належить відхилити.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1, ст.307, ст.ст. 308, 313, ч.1 п.1 ст.314, ст.315, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5 та ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Бродівського районного суду Львівської області від 5 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала Апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді