АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/8080/15 Справа № 179/1662/14 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Максюта Ж.І.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2015 року Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого-судді: Максюти Ж.І.,

суддів: Макарова М.О., Прозорової М.Л.,

за участі секретаря: Самокиші О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську

апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 29 серпня 2014 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Новопетрівської сільської ради Магдалинівського району Дніпропетровської області про поновлення строку для звернення до суду, визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на нерухоме майно, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області з позовом до відповідачів про визнання договору купівлі-продажу дійсним та про визнання за ним права власності на домоволодіння та присадибні земельні ділянки, посилаючись на те, що 02 липня 2001 року між ним та ОСОБА_4 був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 5,230 га, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розміщеної на території Новопетрівської сільської ради Магдалинівського району Дніпропетровської області, що належала їй згідно Державного акта на право приватної власності на землю серія ІУ-ДП № 111265 від 01 червня 2001 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за Мд № 4902 від 01 червня 2001 року, згідно з яким остання отримала від нього 35 000 гривень, про що свідчить її власноручно написана розписка від 02 липня 2001 року, а йому передала в користування земельну ділянку та надала оригінали вище вказаного державного акта на право приватної власності на землю та технічну документацію на земельну ділянку. Продавши земельну ділянку та отримавши за неї гроші, відповідачка почала ухилятися від нотаріального посвідчення договору, мотивуючи похилим віком, тяжким матеріальним станом та 27 липня 2005 року вона померла. Таким чином, у нього виникла необхідність у зверненні до суду з даним позовом про визнання вказаного правочину дійсним та визнання за ним права власності на земельну ділянку. Так, згідно до ст. 48 Земельного Кодексу України (в редакції 1990 року), що діяв на момент укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки, землі сільськогосподарського призначення передавались у власність і надавалися у користування громадянам, радгоспам, колективним та іншим сільськогосподарським підприємствам та організаціям для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та у відповідності до п. 2 ст. 6 Земельного Кодексу України (в редакції 1990 року) громадяни набували право власності на земельні ділянки в тому числі і на підставі купівлі-продажу, дарування та обміну. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти , користуватися та розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися обєктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. При цьому ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Право власності - це врегульовані законом суспільні відносини по володінню, користуванню і розпорядженню майном. Право власності в Україні охороняється законом. Кожен громадянин в Україні має право володіти, користуватися і розпоряджатися майном особисто або спільно з іншими. Всі форми власності рівноправні. Відповідно до ч.2 ст. 6 ЗК України (в редакції 1990 року) громадяни мають право набувати право власності на земельні ділянки в тому числі і у разі: купівлі-продажу, дарування та обміну. За ст. 18 ЗК України (в редакції 1990 року), було визначено, що придбання земельних ділянок, що перебувають у колективній або приватній власності, проводиться за договором купівлі-продажу, який посвідчується у нотаріальному порядку. Договір купівлі-продажу земельної ділянки і документ про оплату вартості землі є підставою для відведення земельної ділянки в натурі (на місцевості) і видачі державного акта на право власності. За таких обставин, відповідачка, керуючись вищевказаними законами, використовуючи своє конституційне право відносно приватної власності, 02 липня 2001 року уклала з ним договір купівлі-продажу, згідно якого продала, а він купив земельну ділянку площею 5,230 га за 35 000 гривень. Згідно із ст. 47 ЦК України (в редакції 1963 року) нотаріальне посвідчення угод обовязкове лише у випадках, зазначених у закону. Недотримання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угод з наслідками, передбаченими частиною другою ст. 48 цього Кодексу. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального посвідчення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Він повністю виконав умови договору, а саме: сплатив ОСОБА_4 грошову суму в розмірі 35 000 гривень, за яку вони домовилися, в момент підписання договору, а вона ухилилась від його нотаріального посвідчення, як того вимагало законодавство, що діяло на момент укладення договору. За захистом своїх прав він вимушений звертатись до суду, при цьому ним пропущено строк, передбачений законом для звернення до суду, який він пропустив з поважних причин, оскільки мав велике навантаження та зайнятість на роботі, перебував у тяжкому матеріальному стані. В звязку з викладеним, просить суд поновити йому строк, передбачений законом для звернення до суду, визнавши причину його пропуску поважною; визнати договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 5,230 га, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розміщеної на території Новопетрівської сільської ради Магдалинівського району Дніпропетровської області, право на яку посвідчено державним актом серія ІУ-ДП № 111265 від 01 червня 2001 року, зареєстрованого в Книзі записів державний актів на право приватної власності на землю за Мд № 4902, укладений 02 липня 2001 року між ним та ОСОБА_4 дійсним, а також визнати за ним право власності на земельну ділянку площею 5,230 га, призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розміщену на території Новопетрівської сільської ради Магдалинівського району Дніпропетровської області, яка належала ОСОБА_4, згідно державного акта на право приватної власності на землю серія ІУ-ДП № 111265 від 01 червня 2001 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за Мд № 4902.

Рішенням Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 29 серпня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено.

Поновлено ОСОБА_3 строк звернення до суду з позовом, який пропущено з поважних причин.

Договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 5,230 га, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розміщеної на території Новопетрівської сільської ради Магдалинівського району Дніпропетровської області, згідно Державного акту на право приватної власності на землю серії ІУ-ДП № 111265 від 01 червня 2001 року, зареєстрованого в Книзі записів державний актів на право приватної власності на землю за Мд № 4902, виданого на ім'я ОСОБА_4, укладений 02 липня 2001 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 визнано дійсним.

Визнано за ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, право власності на земельну ділянку площею 5,230 га, призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розміщену на території Новопетрівської сільської ради Магдалинівського району Дніпропетровської області, згідно Державного акту на право приватної власності на землю серії ІУ-ДП № 111265, зареєстрованого в Книзі записів державний актів на право приватної власності на землю за Мд № 4902 від 01 червня 2001 року, виданого на ім'я померлої 27 липня 2005 року ОСОБА_4.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права просить рішення суду скасувати, та ухвалити нове про відмову у задоволені позову.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову, відповідно до вимог п.3,4 ст.309 ЦПК України.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Між тим, ухвалюючи рішення, суд першої інстанції цих вимог закону не врахував, у зв'язку з чим висновки суду не відповідають обставинам справи та вимогам матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_4 була власником земельної ділянки на підставі Державного акта на право приватної власності на землю серія ІУ-ДП № 111265 від 01 червня 2001 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за Мд № 4902 від 01 червня 2001 року (а.с. 9).

Між позивачем ОСОБА_3 та ОСОБА_4 02 липня 2001 року в простій письмовій формі укладено договір купівлі продажу земельної ділянки, відповідно до якого ОСОБА_4 передає у власність позивача земельну ділянку площею площею 5,230 га, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розміщеної на території Новопетрівської сільської ради Магдалинівського району Дніпропетровської області, а позивач сплачує за неї ціну 35 000 грн.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що земельна ділянка площею 5,230 га могла бути обєктом купівлі - продажу, сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, відбулося часткове виконання договору, а саме: позивач сплатив грошові кошти, а ОСОБА_4 передала позивачеві земельну ділянку та державний акт на право власності на земельну ділянку, але ухилилася від його нотаріального посвідчення та згодом, 27 липня 2005 року померла.

Проте, з таким висновком погодитися не можна, оскільки він суперечить вимогам матеріального закону, а висновки суду не відповідають обставинам справи.

З матеріалів справи вбачається, що між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 02 липня 2001 року дійсно було укладено письмовий договір купівлі-продажу земельної ділянки. Предметом договору є земельна ділянка площею 5,230 га., розташована на території Новопетрівської сільської ради Магдалинівського району Дніпропетровської області.

Згідно до ст. 48 Земельного Кодексу України (в редакції 1990 року), що діяв на момент укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки, землі сільськогосподарського призначення передавались у власність і надавалися у користування громадянам, радгоспам, колективним та іншим сільськогосподарським підприємствам та організаціям для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

У відповідності до п. 2 ст. 6 Земельного Кодексу України (в редакції 1990 року) громадяни набували право власності на земельні ділянки в тому числі і на підставі купівлі-продажу, дарування та обміну.

Відповідно до ст.18 ЗК України від 1990 року, придбання земельних ділянок, що перебувають у колективній або приватній власності, провадиться за договором купівлі-продажу, який посвідчується у нотаріальному порядку. Договір купівлі-продажу земельної ділянки і документ про оплату вартості землі є підставою для відведення земельної ділянки в натурі (на місцевості) і видачі державного акта на право власності.

Розрахунки, пов'язані з придбанням земельних ділянок, провадяться через відповідні банки.

Згідно із ст. 47 ЦК України (в редакції 1963 року) нотаріальне посвідчення угод обовязкове лише у випадках, зазначених у закону. Недотримання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угод з наслідками, передбаченими частиною другою ст. 48 цього Кодексу. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального посвідчення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

З обставин справи вбачається, що доказів щодо перерахування коштів в розмірі 35000 грн. в порядку ч.3 ст.18 ЗК України від 1990 року матеріали справи не містять.

Відповідно до ч. 5 ст. 18 ЗК України у редакції станом на 18.12.1990року: «передача землі у власність за плату у випадках, передбачених цим кодексом, провадиться за нормативною ціною, що визначається законодавством України», однак суд першої інстанції не звернув увагу на ту обставину, що у справі відсутня нормативна оцінка земельної ділянки, за якою мала би проводитись угода.

Докази того, що ОСОБА_4 ухилялася від нотаріального посвідчення договору при обставинах зазначених позивачем та докази здійснення Позивачем будь-яких заходів, спрямованих на спонукання ОСОБА_4 до виконання договору, в матеріалах справи відсутні, а від так, вказані посилання позивача зводяться до припущень, на яких доказування ґрунтуватися не може (частина четверта статті 60 ЦПК).

Оскільки матеріали справи не містять доказів ухилення відчужувача від нотаріального посвідчення договору, правила ч.2 ст. 47 ЦК України ЦК не поширюються на правочини, які підлягають нотаріальному посвідченню, апеляційний суд приходить до висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального права, що дає підстави для скасування рішення та ухвалення нового про відмову у задоволенні позову.

Крім того, колегія суддів вважає, що районний суд безпідставно поновив позивачу строк позовної давності для звернення до суду з даним позовом, оскільки жодного доказу на підтвердження неможливості подати своєчасно позову до суду через велике завантаження на роботі, та тяжке матеріальне становище, в розумінні ст.57-60 ЦПК України, він суду не надав, а тому висновки суду про поважність пропуску такого строку - є хибними.

Окрім того, місцевий суд встановивши, що відповідач ОСОБА_4,померла 27.07.2005 року, не вирішив питання про залучення до участі у справі її правонаступників, оскільки спірні правовідносини допускають правонаступництво, у порядку, передбаченому ст.37 ЦПК, що є грубим порушенням норм процесуального права, а тому колегія суддів вважає, що в задоволені позовних вимог слід відмовити, оскільки судом було вирішено питання про права та обов'язки особи яка не була залучена до розгляду справи.

За таких обставин, коли суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення щодо задоволення позову з порушенням норм матеріального та процесуального права, а його висновки стосовно цього не відповідають обставинам справи, тому вказане рішення необхідно скасувати і ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог за їх безпідставністю.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 316,317 ЦПК України, апеляційний суд, -

ВИРІШИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 29 серпня 2014 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову - відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: