Справа № 309/3199/15-ц
У Х В А Л А

Іменем України

08 грудня 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Закарпатської області у складі:

головуючого судді Леска В.В.

суддів Готри Т.Ю., Кондора Р.Ю.

при секретарі Волощук В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: приватний нотаріус Хустського районного нотаріального округу ОСОБА_3, про визнання договору дарування недійсним за апеляційною скаргою представника ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Хустського районного суду від 6 жовтня 2015 року, -

в с т а н о в и л а :

21 серпня 2015 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним, який обгрунтувала тим, що 16 грудня 2005 року між відповідачем та його батьком ОСОБА_5 було укладено договір дарування житлового будинку № 74 по вул. Гвардійській в м. Хуст Закарпатської області, посвідчений приватним нотаріусом Хустського районного нотаріального округу ОСОБА_6, який належав останньому на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу за № 1996 від 4 квітня 1990 року.

Позивачка ОСОБА_1 з 1970 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з дарувальником ОСОБА_5, який помер 17 лютого 2012 року.

Влітку 2015 року позивачці стало відомо, що пунктом 10 вказаного вище договору дарування встановлено, що обдарований зобовязується надати їй та дарувальнику право довічного користування дарунком.

Посилаючись на те, що підписуючи договір дарування, її чоловік вважав, що укладає договір довічного утримання, тобто помилився щодо обставин, які мають істотне значення, а саме щодо природи правочину, позивачка просила ухвалити рішення про визнання недійсним спірного договору дарування житлового будинку.

Рішенням Хустського районного суду від 6 жовтня 2015 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір дарування житлового будинку № 74 по вул. Гвардійській в м. Хуст Закарпатської області, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 16 грудня 2004 року, зареєстрований в реєстрі за № 2335, та вирішено питання по судових витратах.

В апеляційній скарзі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, незаконність та необґрунтованість оскаржуваного рішення, яке ухвалене при неповно зясованих обставинах, що мають значення для справи; а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи, відповідач в особі представника ОСОБА_4 просить оскаржуване рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким у позові відмовити. В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що позивачем пропущено строк позовної давності на звернення до суду за захистом майнових прав та законних інтересів.

Представник відповідача ОСОБА_7 підтримав апеляційну скаргу.

ОСОБА_8, яка представляє інтереси ОСОБА_1, просила відхилити апеляційну скаргу як необгрунтовану і залишити без змін законне та обгрунтоване рішення суду першої інстанції.

Заслухавши осіб, які беруть участь у справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно зі ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За умовами договору дарування у обдарованого ніяких обов'язків по відношенню до дарувальника не виникає.

Статтею 203 ЦПК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України з підстав недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог ч. 3 ст. 203 ЦК України правочин може бути визнаний недійсним.

Матеріалами справи встановлено, що 16 грудня 2005 року ОСОБА_5 подарував ОСОБА_2 житловий будинок № 74 по вул. Гвардійській в м. Хуст Закарпатської області, що належав йому на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу за № 1996 від 4 квітня 1990 року, що вбачається з договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Хустського районного нотаріального округу ОСОБА_6, зареєстровано в реєстрі № 2335.

Пунктом 10 Договору дарування передбачено, що обдарований зобовязується надати право довічного користування дарунком ОСОБА_5 та ОСОБА_1 позивачці по справі.

Встановлено, що позивачка ОСОБА_1 з 1970 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з дарувальником ОСОБА_9, який помер 17 лютого 2012 року.

Таким чином, за умовами п. 10 Договору дарування обдарований ОСОБА_2 надав право довічного користування дарунком (будинком) дарувальником ОСОБА_5 і позивачкою ОСОБА_1 батьком і мамою відповідача.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Задовольняючи позов суд, із застосуванням статей 203, 229 ЦК України, дійшов вірного висновку, що договір дарування не відповідав внутрішній волі дарувальника ОСОБА_5, який в силу свого похилого віку і стану здоровя, мав на меті відчуження на користь відповідача будинку, що був його єдиним житлом, лише за умови довічного користування дарунком дарувальником та його дружиною позивачкою ОСОБА_1, яка після укладення договору дарування проживала з чоловіком ОСОБА_5 і продовжує проживати після його смерті в спірному будинку та самостійно сплачувати комунальні послуги, а отже, фактичної передачі житлового будинку не відбулось.

Доводи апеляційної скарги, що позивачкою пропущений встановлений ст. 257 ЦК України строк позовної давності не заслуговують на увагу, оскільки в суді першої інстанції відповідач не подав заяву про застосування позовної давності, як це передбачено ч. 3 ст. 267 ЦК України.

Інші доводи апеляційної скарги на законність судового рішення не впливають.

У відповідності до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

З огляду на обставини, встановлені у справі в їх обєктивній сукупності, та з врахуванням вищезазначених норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для скасування оскарженого рішення.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Хустського районного суду від 6 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Судді: