Ухвала

іменем україни

25 лютого 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,
суддів: Закропивного О.В., Хопти С.Ф.,Писаної Т.О., Черненко В.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, третя особа - орган опіки і піклування Вільнянської районної державної адміністрації, про виселення, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», яке діє через представника Шуліку Аліну Володимирівну, на рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 29 серпня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 15 жовтня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2014 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 25 квітня 2007 року між банком та ОСОБА_6 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав останньому кредит у розмірі 8 900 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,92 % на місяць на суму залишку заборгованості. З метою забезпечення повернення кредиту між позивачем та позичальником було укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого останній передав в іпотеку банку житловий будинок АДРЕСА_1, який належав йому на праві власності. Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 29 вересня 2011 року в рахунок погашення заборгованості у розмірі 10 372,25 доларів США за кредитним договором від 25 квітня 2007 року звернуто стягнення на предмет іпотеки - вказаний житловий будинок. У серпні 2013 року в порядку ст. 40 Закону України «Про іпотеку» банк направив мешканцям указаного будинку вимогу в тридцятиденний термін звільнити указаний будинок, яка залишена без реагування. Враховуючи викладене, ПАТ КБ «ПриватБанк» просить виселити відповідачів з житлового будинку АДРЕСА_1.

Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 29 серпня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 15 жовтня 2014 року, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати указані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що при вирішенні даного спору підлягає застосуванню Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (набрав чинності 07 червня 2014 року), згідно з яким протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно.

Проте погодитися з такими висновками судів не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судом установлено, що 25 квітня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_6 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав останньому кредит у розмірі 8900 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,92 % на місяць на суму залишку заборгованості та винагороди за надання фінансового інструменту (комісії) у розмірі 0,2 % на місяць від суми виданого кредиту.

У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між банком та ОСОБА_6 був укладений договір іпотеки, відповідно до умов якого останній передав в іпотеку банку належний йому на праві приватної власності житловий будинок АДРЕСА_1.

Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 29 вересня 2011 року в рахунок погашення заборгованості у розмірі 10 372,25 доларів США за кредитним договором від 25 квітня 2007 року звернуто стягнення на предмет іпотеки, шляхом продажу вказаного житлового будинку ПАТ КП «ПриватБанк».

У спірному іпотечному житловому будинку зареєстровані та проживають дружина позичальника - ОСОБА_7, син - ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, та донька - ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2.

У серпні 2013 року у порядку ст. 40 Закону України «Про іпотеку» ПАТ КБ «ПриватБанк» направив мешканцям указаного будинку вимогу у тридцятиденний термін звільнити указаний будинок.

Згідно вимог ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 43 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», при розгляді позову іпотекодержателя про виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення в разі задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має враховувати таке. Згідно з ч. 4 ст. 9, ст. 109 ЖК УРСР, статтями 39-40 Закону України «Про іпотеку» виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. При цьому суд за заявою іпотекодержателя одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки за наявності підстав, передбачених законом, ухвалює рішення про виселення мешканців цього житлового будинку чи житлового приміщення. При цьому примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк.

07 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з яким протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із ст. 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із ст. 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Застосувавши зазначений Закон України, як єдину підставу для відмови в позові, суди не звернули уваги на таке.

Відповідно до ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Як встановлено судами, рішення про звернення стягнення на указаний предмет іпотеки було ухвалено Вільнянського районного суду Запорізької області від 29 вересня 2011 року, набрало законної сили і не виконане. Тобто примусово звернуто стягнення на предмет іпотеки до набрання чинності Законом України, який застосували суди.

Крім того, суди не звернули уваги на те, що предметом позову є не звернення стягнення на майно, а виселення з житлового будинку як наслідок невиконання рішення суду та умов кредитного договору.

За таких обставин ухвалені у справі судові рішення не можуть вважатись законними й обґрунтованими, тому відповідно до ст. 338 ЦПК України вони підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити.

Рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 29 серпня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 15 жовтня 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник
Судді: О.В. Закропивний
Т.О. Писана
С.Ф. Хопта
В.А. Черненко