У Х В А Л А

іменем україни

18 лютого 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,
суддів: Дем'яносова М.В.,Парінової І.К.,
Коротуна В.М.,Штелик С.П.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк Форум» до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про стягнення боргу, за касаційною скаргою ОСОБА_7 на заочне рішення Залізничного районного суду м. Львова від 30 грудня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 2 вересня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

Публічне акціонерне товариство «Банк Форум» (далі - ПАТ «Банк Форум») звернулося до суду з позовом про солідарне стягнення боргу з відповідачів.

Заочним рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 30 грудня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 2 вересня 2014 року, позов задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_6, ОСОБА_7 на користь ПАТ «Банк Форум» заборгованість у розмірі 332 743,63 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погодившись із зазначеними судовими рішеннями, ОСОБА_7 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, в якій просив скасувати оскаржувані судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Судом встановлено, що 24 квітня 2008 року між ПАТ «Банк Форум» та ОСОБА_6 укладено кредитний договір № 0037/08/6.10-СL, за яким банк відкрив позичальнику відновлювальну кредитну лінію на споживчі цілі з лімітом у розмірі 75 тис. дол. США на умовах повернення кредиту строком до 23 квітня 2018 року та сплати 13 % річних за користування кредитом.

Виконання зобов'язання за кредитним договором забезпечувалося порукою ОСОБА_7, про що 24 квітня 2008 року було укладено договір між ним та банком.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У зв'язку з невиконанням умов кредитного договору у ОСОБА_6 виникла заборгованість, яка становить 337 743,63 грн: 34 328,93 дол. США, що еквівалентно 274 391,14 грн, - основний борг; 6 409 дол. США, що еквівалентно 51 227,14 грн, - прострочена заборгованість за нарахованими процентами; 285,12 дол. США, що еквівалентно 2 278,96 грн, - поточна заборгованість за нарахованими процентами; 606,33 дол. США, що еквівалентно 4 846,4 грн, - сума пені з розрахунку подвійної облікової ставки НБУ за простроченим кредитом та процентами; 5 тис. грн, - штраф за невиконання зобов'язань (страхування) в гривні.

Зважаючи на це, ПАТ «Банк Форум» звернулося до суду з позовом про стягнення загальної суми заборгованості солідарно з позичальника та поручителя.

Ухвалюючи заочне рішення, яке залишено без змін апеляційним судом, суд першої інстанції вважав доводи банку про наявність заборгованості за кредитним договором обґрунтованими, тому стягнув її солідарно з боржника та поручителя.

При цьому апеляційний суд, погоджуючись із заочним рішенням, відхилив як безпідставні доводи ОСОБА_7 про те, що його не було повідомлено про розгляд справи у суді першої інстанції.

Однак з такими висновками судів першої та апеляційної інстанції погодитися не можна, оскільки вони суперечать закону та не ґрунтуються на доказах, наявних у матеріалах справи.

Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція), яка набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Зокрема, у пункті 24 Рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» та пункті 23 Рішення ЄСПЛ у справі «Гурепка проти України № 2» наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Крім цього, ЄСПЛ у справі «Стрижак проти України» констатував наявність у заявника права надавати свої аргументи під час публічного слухання справи, недотримання якого було кваліфіковано ЄСПЛ як порушення частини 1 статті 6 Конвенції з огляду на відмову повідомити заявника про дату та час слухання у цій справі (пункти 39-41 рішення).

Право на публічний розгляд справи позбавлене сенсу, якщо сторона, яка бере участь у справі, не повідомляється про судовий розгляд з таким розрахунком, щоб особа, яка викликається, мала достатньо часу для явки в суд у тому випадку, якщо особа вирішить скористатися своїм правом, передбаченим національним законодавством (пункт 21 у Рішенні ЄСПЛ у справі «Яковлєв проти Російської Федерації»).

Згідно з частинами 1, 3 статті 74 ЦПК України судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судові повістки про виклик у суд надсилаються особам, які беруть участь у справі.

Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за три дні до судового засідання. Судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур'єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі (частини 4, 5 статті 74 ЦПК України).

Відповідно до частин 1, 2 статті 76 ЦПК України судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку. Розписка про одержання судової повістки з поміткою про дату вручення в той самий день особами, які її вручали, повертається до суду.

Відповідно до частини 1 статті 109 ЦПК України позови до фізичної особи пред'являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її перебування.

Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 2 вересня 2013 року відкрито провадження у справі, судовий розгляд було призначено на 16 жовтня 2013 року. У подальшому розгляд справи відкладався на 6 грудня, 27 грудня та 30 грудня 2013 року, після чого судом ухвалено заочне рішення (а.с. 1, 34-36, 40, 49-50, 53).

Проте матеріали справи не містять доказів направлення ОСОБА_7 судових повісток про судові засідання 16 жовтня та 6 грудня 2013 року, відтак відсутні підстави вважати таку особу повідомленою належним чином.

Про судове засідання 27 грудня 2013 року ОСОБА_7 повідомлявся шляхом направлення судової повістки поштою рекомендованим листом із повідомленням, яке повернулося до суду з відміткою про закінчення терміну зберігання (а.с. 42, 44, 45).

Також суд першої інстанції вважав, що ОСОБА_7 повідомлений належним чином, так як його було викликано до суду через оголошення у пресі (а.с. 47).

Апеляційний суд не звернув уваги на те, що суд першої інстанції у запиті до відділу адресно-довідкової роботи вказав неправильне по батькові ОСОБА_7 та зазначив замість «ОСОБА_7» «ОСОБА_7» (а.с. 33).

Згідно з відповіддю на цей запит відділ адресно-довідкової роботи зазначив, що місце проживання ОСОБА_7 зареєстрованим/знятим з реєстрації не значиться. До того ж у друкованому засобі масової інформації «Високий замок» від 17 грудня 2013 року по батькові ОСОБА_7 також зазначено як «ОСОБА_7».

Разом із тим, суди не звернули уваги на те, що у матеріалах справи містяться копія договору поруки від 24 квітня 2008 року та копія паспорту з відміткою про реєстрацію місця проживання ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_1, з 16 січня 1992 року (а.с. 15, 18).

Під час розгляду справи судом позивач мав більш сприятливе становище щодо представлення своєї позиції порівняно з ОСОБА_7, так як на відміну від нього представники банку були присутніми під час судових засідань, зокрема під час судового засідання, у якому було проголошено заочне рішення суду.

Таким чином, судом першої інстанції порушено право ОСОБА_7 на участь у судовому засіданні, що позбавило його можливості під час слухання справи надати пояснення, висловити заперечення та звернути увагу суду на ті аргументи, які могли бути важливими для її правильного вирішення.

Отже, всупереч статті 6 Конвенції судом не було забезпечено справедливості судових процедур.

Згідно з частиною 1 статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Відповідно до частини 1 статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Нормами частини 2 статті 1050 ЦК України передбачено, що у разі, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати відсотків.

Згідно з положеннями частини 4 статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

23 липня 2012 року ОСОБА_7 отримав вимогу ПАТ «Банк Форум» щодо дострокового погашення заборгованості за кредитним договором № 0037/08/6.10-СL від 24 квітня 2008 року, надіслану за адресою: АДРЕСА_1. Ця вимога мала бути задоволена у 30-денний строк (а.с. 21, 23).

Вимогу про дострокове погашення заборгованості за кредитним договором № 0037/08/6.10-СL від 24 квітня 2008 року ОСОБА_6 отримано не було (а.с. 22).

У разі якщо кредитор змінив строк виконання основного зобов'язання, направивши боржнику вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, процентів за користування кредитом та інших платежів, при цьому договором поруки не визначено строк, після закінчення якого порука припиняється, шестимісячний строк, передбачений частиною 4 статті 559 ЦК України, для пред'явлення вимоги поручителю обчислюється від дня дострокового повного погашення заборгованості, зазначеного кінцевим строком у вимозі кредитора до боржника.

Однак суди на зазначені норми уваги не звернули, висновок про стягнення солідарно з боржника та поручителя суми заборгованості за кредитним договором належним чином не обґрунтували, не перевіривши доводів ОСОБА_7 про припинення поруки.

За таких обставин суди неправильно застосували норми матеріального права, в порушення норм процесуального права не встановили всіх фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, відтак судові рішення підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав, визначених частиною 2 статті 338 ЦПК України.

Керуючись статтями 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити.

Заочне рішення Залізничного районного суду м. Львова від 30 грудня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 2 вересня 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна
Судді:М.В. Дем'яносов
В.М. Коротун
І.К. Парінова
С.П. Штелик