Номер провадження: 22-ц/785/401/15
Головуючий у першій інстанції Нікітіна С. Й.
Доповідач Кравець Ю. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.02.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого судді - Кравця Ю.І.,

суддів: Мартинової К.П., Оверіної О.В.,

з участю секретаря судового засідання - Желєзнова В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Одеса цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 третя особа без самостійних вимог державного нотаріуса Другої Одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_6 про визнання договору купівлі-продажу частково недісним, визнання права власності, виселення, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_7 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04.11.2014 року,-

встановила:

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладеного 07.07.2010 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_3 в частині покупця, просив визнати за ним право власності на зазначену квартиру, а також визнати за ним право власності на будівельні матеріали, вікна, двері, плитку, меблі, побутову техніку, які були придбані для ремонту та обладнання квартири АДРЕСА_2 на загальну суму 263 805,13 гривень 13 копійок; виселити ОСОБА_9 з квартири АДРЕСА_3, без надання іншого житла; стягнути з відповідачів судовий збір на його користь.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що спірна квартира була придбана за кошти, які йому подарував брат, в підтвердження придбання ним квартири наводить виписки з банківських рахунків та заяву брата ОСОБА_10 На підтвердження придбання квартири також посилається на довіреність на розпорядження спірною квартирою, та на показання маклера. В частині визнання права власності на матеріали обладнання та меблі, які були придбані за його кошти позивач надав копії платіжних документів та договорів на придбання відповідних матеріалів, обладнання та меблів.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 04.11.2014 року у задоволенні позову відмовлено в повному обсязі.

Не погоджуючись з рішенням представник ОСОБА_2 - ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу, в якій з посиланням на порушення судом норм процесуального та неправильне застосування матеріального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних підстав.

Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із Законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Судом встановлено, що 11.07.2008 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було зареєстровано шлюб.

07.07.2010 року між відповідачем у справі - ОСОБА_3 та ОСОБА_8 було укладено договір купівлі-продажу зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій за № 3-1612, за яким ОСОБА_3 купила квартиру АДРЕСА_4. Квартира була придбана за письмової згоди чоловіка ОСОБА_3 - ОСОБА_5, що підтверджується заявою (а.с. 191). В подальшому 03.08.2010 року, право власності на зазначену квартиру було зареєстровано в реєстрі право власності на нерухоме майно Комунальним підприємством "Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості": номер запису 3423, в книзі 752пр-151.

07.07.2010 року ОСОБА_3 було видано довіреність зареєстровану в реєстрі нотаріальних дій за № 3-1615 на ОСОБА_2 на розпорядження квартирою АДРЕСА_1

Суду надана копія розписки від 07.07.2010 року ОСОБА_8 про отримання від ОСОБА_3 грошової суми в розмірі 100 000 доларів США за продаж квартири АДРЕСА_4.

Після покупки в спірній квартирі АДРЕСА_4 здійснювався ремонт та облаштування. Позивач, ОСОБА_2 придбавав будівельні матеріали, обладнання та меблі для квартири АДРЕСА_4, що підтверджується наданими копіями розрахункових документів та договорів.

25.01.2012 року рішенням Приморського районного суду м. Одеси у справі № 2/1522/10746/11 шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було розірвано.

Відмовляючи у задоволенні позову, районний суд виходив з огляду на наступне.

Квартира АДРЕСА_4 була придбана ОСОБА_3 під час перебування в шлюбі із ОСОБА_5, тому керуючись ч. 1 ст. 60 Сімейного кодексу України суд встановив, що спірна квартира є спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_5

Суд не прийняв до уваги посилання позивача на отримання в дар від брата ОСОБА_11 грошей зважаючи на те, що письмова заява ОСОБА_11 від 28.08.2012 року про дарунок позивачу у справі ОСОБА_2 грошових коштів в сумі 500 000 грн. та у сумі 56000 доларів США, - є по суті письмовими свідченнями ОСОБА_11 про факт передачі коштів в якості дарунку. Свідок ОСОБА_11 в судовому засіданні не підтвердив, що грошові кошти належать йому та були їм подаровані позивачу, а наголосив що грошові кошти належали його та позивача батькам.

Також зазначені свідчення не прийняті судом до уваги зважаючи на те, що відповідно до ч. 5 ст. 719 ЦК України, договір дарування валютних цінностей на суму, яка перевищує п'ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Таким чином, суми які за твердженнями позивача були йому подаровані його братом ОСОБА_11 перевищують розмір суми валютних цінностей, які можуть бути подаровані без письмової форми договору дарування та його нотаріального посвідчення.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Письмові свідчення ОСОБА_11 в заяві від 28.08.2012 року не можуть враховуватися також зважаючи на положення ч. 1 ст. 218 ЦК України, яка встановлює, що недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Виписки з рахунків на ім'я ОСОБА_11 у ПАТ "Приватбанк", та численні виписки з рахунків на ім'я ОСОБА_2 у АТ "ОТП Банк" та АТ "Укрсиббанк" вказують на рух коштів на відповідних рахунках в період до укладення договору купівлі-продажу від 07.07.2010 та протягом значного часу після укладення даного договору. В виписках відсутня інформація про перерахунок грошових коштів на оплату за договором купівлі-продажу від 07.07.2010 року.

На ухвалу суду від 02.07.2014 року ДПІ Суворовського району м. Одеси в листі від 05.08.2014 року № 12494/15-54-17-01 було повідомлено, що ОСОБА_2: згідно АРМів "Бест Звіт", ІС "Податковий блок", даним 1ДФ за період з 2010 р. по 2012 р. вищезазначені суми не отримував та декларацію про доходи не надавав. Сплата з податку на доходи фізичних осіб в період з червня 2010 року по червень 2012 року відсутня.

Згідно листа від 04.07.2014 року № 23128/9/15-53-10-01-117 ДПІ Приморського району м. Одеси, у ДПІ відсутні відомості стосовно того чи декларував ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 500 000 грн. та у сумі 56000 доларів США, отримані ним в якості дарунка та відомості стосовно того чи сплачував ОСОБА_2 податок з отриманого ним дарунку у вигляді 500 000 грн. та у сумі 56000 доларів США. Також ДПІ повідомила щодо ОСОБА_2, що декларація про майновий стан і доходи не надавалась, податки не сплачувались.

Зазначені листи від органів ДПІ вказують на те, що в органах Міндоходів відсутня інформація про отримання ОСОБА_2 доходів у вигляді дарунку на суму 500 000 грн. та суму 56000 доларів США.

Суд даючи оцінку показанням свідка ОСОБА_12, зважав на те, що нею не було надано документів які б підтверджували її трудові відносини з агенцією нерухомості "Перша ріелторська компанія", та право на здійснення підприємницької діяльності по наданню посередницьких послуг з пошуку та реалізації об'єктів нерухомості. Покази ОСОБА_12 не вказують на оплату за договором купівлі-продажу від 07.07.2010 року ОСОБА_2 Те що позивач посилаючись на свідчення ОСОБА_12 стверджує що саме за його кошти була придбана спірна квартира, також не може враховуватися судом зважаючи на вищевикладені положення ч. 1 ст. 218 ЦК України, адже між продавцем спірної квартири ОСОБА_8, та ОСОБА_2 не було укладено договір купівлі-продажу в належній формі.

Згідно розписки ОСОБА_8 від 07.07.2010 року кошти на покупку спірної квартири передала саме ОСОБА_5 (а.с. 20), хоча представник відповідача заперечує проти факту існування такого документу, а суд немає змоги підтвердити що розписка від 07.07.2010 року написана самою ОСОБА_8, оскільки на не одноразові виклики до суду для допиту у якості свідка ОСОБА_8 не з'являлась.

На підтвердження фінансового стану ОСОБА_3 та ОСОБА_5 суду були надані довідки з місця роботи останніх. Згідно довідки від 05.03.2013 року № 50/01 ОСОБА_3 з 05.09.2005 по 30.06.2010 року працювала у Приватному акціонерному товаристві "Університет військових мистецтв" та отримувала дохід (а.с. 168).

Згідно довідки від 05.03.2013 року № 49/01 Приватного акціонерного товариства "Університет військових мистецтв"ОСОБА_5 на дату купівлі спірної квартири був директором юридичної особи, та отримував стабільних дохід (а.с. 167).

Довідка від 11.03.2009 року № 04/43 також підтверджує, що ОСОБА_5 працював директором ТОВ "Інвестиційно-фінансова Група "ТАС" на посаді директора програм по Дніпропетровському регіону з 06.11.2008 року по 02.03.2009 року та отримував в цей період значну заробітну плату (а.с. 169).

Оцінюючи довіреність від 07.07.2010 року за № 3-1615 видану ОСОБА_3 на ОСОБА_2 на розпорядження квартирою АДРЕСА_1 в м. Одесі суд перщої інстанції, зважав на те, що ОСОБА_2 здійснював купівлю матеріалів, обладнання та меблів для ремонту спірної квартири, і це не оскаржується сторонами. Суд допустив, що останньому була необхідна довіреність для укладення договорів на виготовлення вікон, дверей, укладення договорів підряду для ремонту квартири, тощо. В той же час, суд критично поставився до посилань ОСОБА_2 на те, що довіреність від 07.07.2010 року була видана як гарантія зобов'язань ОСОБА_3 переоформити на позивача спірну квартиру, оскільки згідно вимог ч. 3 ст. 238 ЦК України, представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах. Тобто, на підставі виданої довіреності позивач не міг на себе переоформити спірну квартиру.

Під час провадження у справі за заявою позивача була призначена і проведена судова будівельно-технічна експертиза на розгляд якої було поставлено питання: яка ринкова вартість квартири АДРЕСА_5 на дату проведення експертизи. За результатами проведеної експертизи було встановлено, що ринкова вартість квартири АДРЕСА_5, на момент складення висновку: 1 367 918 грн., що еквівалентно 129 342 доларів США. Висновок експерта доказує ринкову вартість квартири на момент розгляду даної судової справи, але не обґрунтовує будь-які з позовних вимог. Також судом встановлено, що в квартирі після купівлі був здійснений ремонт, що також могло змінити її вартість.

Суд прийняв до уваги посилання ОСОБА_4 на те, що в частині позовних вимог про визнання права власності на будівельні матеріали, обладнання та меблі, необхідно враховувати, що на момент купівлі зазначених будівельних матеріалів, обладнання та меблів, та ремонту спірної квартири позивач, ОСОБА_2, перебував у шлюбі з ОСОБА_4 і спірне майно згідно ч. 1 ст. 60 Сімейного кодексу України належить їм на праві спільної сумісної власності. Зазначених обставин позивач не враховує при зверненні до суду із заявою про визнання права власності на зазначене майно, адже відповідно до ч. 1 ст. 68 Сімейного кодексу України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Позивач в частині позовних вимог про визнання права власності на будівельні матеріали, обладнання та меблі не враховує, що будівельні матеріали та обладнання були спожиті в процесі ремонтних робіт і не можуть бути відокремлені від майна без завдання йому шкоди. Відповідно до ч. 1 ст. 185 ЦК України, споживною є річ, яка внаслідок одноразового її використання знищується або припиняє існувати у первісному вигляді. Так, відповідно до ч. 4 ст. 390 ЦК України, добросовісний набувач (володілець) має право залишити собі здійснені ним поліпшення майна, якщо вони можуть бути відокремлені від майна без завдання йому шкоди. Якщо поліпшення не можуть бути відокремлені від майна, добросовісний набувач (володілець) має право на відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася його вартість.

Позивач заявляючи що він є власником меблів та іншого рухомого майна просить суд визнати право власності на не індивідуалізований перелік споживаних і не споживаних речей у вигляді будівельних матеріалів, вікон, дверей, плитки, меблів, побутової техніки. Подібна позовна вимога не може бути задоволена з огляду на те, що позивач не визначає в позові на яке саме майно він просить визнати за ним право власності, і якими доказами він доводить належність йому окремих речей. Більше того, належність спірного майна позивачу на праві спільної сумісної власності, виключає можливість встановити, яке саме майно належить йому на праві приватної власності до вирішення питання про поділ спільної сумісної власності подружжя, адже як стверджує сам позивач майно придбавалося в шлюбі.

Позовна вимога щодо виселення ОСОБА_4 із спірної квартири без права надання іншого житла є похідною від вимоги про визнання за позивачем права власності на спірну квартиру, і не підлягає задоволенню окремо від задоволення вимоги про визнання права власності за позивачем.

Врахувавши вищевказані обставини справи та норми права суд першої інстанції дійшов висновку про залишення позовних вимог без задоволення, оскільки вважав їх не обґрунтованими і та такими, що не знайшли своє підтвердження у судовому засіданні.

Колегія суду погоджується з такими висновками районного суду. Оскільки, суд першої інстанції, з'ясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам, дійшов до обґрунтованого висновку про задоволення позову. Вказані висновки суду відповідають зібраним у справі доказам, яким судом дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин що виникли і закон, який їх регулює.

Докази та обставини, на які посилається апелянт в скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Жодних нових доказів чи обставин в апеляційній скарзі не вказано.

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальної частині оскаржуваного рішення.

Суди розглядають цивільні справи відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України, тобто в межах заявлених вимог та на підставі наданих сторонами доказів.

Згідно ч. 1 ст. 60, ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином колегія суддів вважає, що суд першої інстанції розглянув справу відповідно до ст. 11 ЦПК України: за зверненням фізичних осіб, в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих ними доказів, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Згідно ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 307, 308, 313, 317 ЦПК України, судова колегія

ухвалила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_7 - відхилити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04.11.2014 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Головуючий Ю.І.Кравець

Судді К.П.Мартинова

О.В.Оверіна