Ухвала

іменем україни

07 жовтня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого суддів: Горелкіної Н.А., Євграфової Є.П., Іваненко Ю.Г., Завгородньої І.М., Ситнік О.М.,
за участю представника позивача - Каракоця О.Р.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 про звернення стягнення на нерухоме майно та виселення, за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Чернігівського районного суду Запорізької області від 03 грудня 2014 року та рішення апеляційного суду Запорізької області від 10 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2014 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом, свої вимоги обґрунтовуючи тим, що 10 вересня 2007 року між позивачем та ОСОБА_7 був укладений кредитний договір № ZPCHGA00000007, відповідно до умов якого останній отримав кредит в сумі 25 тис. грн зі сплатою 14,04 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення 08 вересня 2017 року.

На забезпечення виконання зобов'язання між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_7 10 вересня 2007 року був укладений договір іпотеки, предметом якого є будинок загальною площею 76,20 кв. м, житловою площею 37,30 кв. м, який розташовано за адресою: АДРЕСА_1.

Боржник ОСОБА_7 зобов'язання за вказаним договором кредиту належним чином не виконував і станом на 14 березня 2014 року допустив заборгованість у сумі 122 352 грн 21 коп., яка складається з: 23 920 грн 04 коп. - заборгованість за кредитом; 37 710 грн 29 коп. - заборгованість за процентами за користування кредитом; 3 тис. грн - заборгованість за комісією за користування кредитом; 51 657 грн 49 коп. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язання за договором. А також штрафи відповідно до договору: 250,00 грн - штраф (фіксована частина); 5 814 грн 39 коп. - штраф (процентна складова)

З урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, на підставі ст. 109 ЖК України <nau://ukr/5464-10|st109>, ст. ст. 1050 <nau://ukr/435-15|st1050>, 1054 ЦК України <nau://ukr/435-15|st1054> та Закону України «Про іпотеку» <nau://ukr/898-15> позивач просив у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 10 вересня 2007 року № ZPCHGA00000007 звернути стягнення на предмет іпотеки, виселити ОСОБА_7, ОСОБА_8 та їх неповнолітніх дітей: ОСОБА_9, ОСОБА_10, які зареєстровані та проживають у цьому будинку; зняти зазначених осіб з реєстраційного обліку за вказаною адресою.

Рішенням Чернігівського районного суду Запорізької області від 03 грудня 2014 року позовні вимоги задоволено частково.

У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 10 вересня 2007 року № ZPCHGA00000007 в розмірі 122 352 грн 21 коп. звернуто стягнення на будинок загальною площею 76,20 кв. м, житловою площею 37,3 кв. м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1, шляхом продажу вказаного предмета іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені ОСОБА_7 договору купівлі-продажу будь-яким способом та іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» усіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмета іпотеки.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У решті позовних вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 10 березня 2015 року рішення Чернігівського районного суду Запорізької області від 03 грудня 2014 року в частині заборгованості за кредитним договором від 10 вересня 2007 року № ZPCHGA00000007 в розмірі 122 352 грн 21 коп. змінено.

Звернено стягнення в рахунок погашення заборгованості в розмірі 88 145 грн 63 коп., яка складається з: 23 920 грн 04 коп. заборгованості за кредитом; 37 710 грн 29 коп. заборгованості за процентами за користування кредитом; 3 000 грн заборгованості за комісією за користування кредитом; 250 грн штрафу (фіксована частина); 4 223 грн 60 коп. штрафу (процентна складова).

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить змінити рішення Чернігівського районного суду Запорізької області від 03 грудня 2014 року та рішення апеляційного суду Запорізької області від 10 березня 2015 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо виселення відповідачів та зменшення розміру неустойки та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення судами норм процесуального права.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи, викладені у касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково на таких підставах.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 10 вересня 2007 року між ОСОБА_7 та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладений кредитний договір № ZPCHGA00000007, відповідно до умов якого останній отримав кредит в сумі 25 тис. грн зі сплатою 14,04 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення 08 вересня 2017 року.

На забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором, 10 вересня 2007 року між сторонами укладений договір іпотеки, згідно з умовами якого ОСОБА_7 передав в іпотеку банку жилий будинок загальною площею 76,20 кв. м, житловою площею 37,30 кв. м, який розташовано за адресою: АДРЕСА_1.

У зв'язку з порушенням ОСОБА_7 зобов'язань за кредитним договором станом на 14 березня 2014 року утворилася заборгованість у сумі 122 352 грн 21 коп., яка складається з: 23 920 грн 04 коп. - заборгованість за кредитом; 37 710 грн 29 коп. - заборгованість за процентами за користування кредитом; 3 тис. грн - заборгованість за комісією за користування кредитом; 51 657 грн 49 коп. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язання за договором. А також штрафи відповідно до договору: 250,00 грн - штраф (фіксована частина); 5 814 грн 39 коп. - штраф (процентна складова)

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив із невиконання позичальником умов укладеного ним кредитного договору та визначив процедуру продажу предмета іпотеки відповідно до статті 38 Закону України «Про іпотеку» <nau://ukr/898-15|st38> від 05 червня 2003 року № 898-IV (далі - Закон). Відмовляючи у виселенні, суд зазначив, що банком не дотримано процедуру виселення, передбачену статтею 109 ЖК Української РСР та статтею 40 Закону. <nau://ukr/898-15|st40>

Змінюючи рішення місцевого суду, апеляційний суд виходив з того, що судом першої інстанції не враховано вимог частини 2 статті 258 ЦК України та не надано належної оцінки наданому банком розрахунку, з якого вбачається, що нарахування пені розпочато з січня 2008 року, а не починаючи із відповідного першого місяця останнього перед зверненням із позовом до суду року, на відповідну щомісячну суму заборгованості.

Проте з такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій повністю погодитися не можна виходячи з наступного.

Відповідно до частини 3 статті 10 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st10> кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно зі статтею 11 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st11> суд розглядає цивільні справи не інакше як на підставі доказів сторін.

Відповідно до статей 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частини 4 статті 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Так, відповідно до статті 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

За правилами статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 550 ЦК України право на неустойку (штраф, пеню) виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання.

Таким чином, пеня - це санкція, яка нараховується від першого дня прострочення виконання зобов'язання й до того дня, доки зобов'язання не буде виконане.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу. Тобто протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого цивільного права чи інтересу судом.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Чинне цивільне законодавство передбачає два види позовної давності - загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Спеціальна позовна давність встановлена законом для окремих видів вимог. Так, спеціальна позовна давність тривалістю в один рік передбачена, зокрема, для вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) - пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України.

Нормою частини третьої статті 267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.

Тлумачення частини третьої статті 267 ЦК України, положення якої сформульовано із застосуванням слова «лише» (аналог «тільки», «виключно»), та відсутність будь-якого іншого нормативно-правового акта, який би встановлював інше правило застосування позовної давності, дає підстави для твердження про те, що із цього положення виплаває безумовний висновок, відповідно до якого за відсутності заяви сторони у спорі, позовна давність судом не застосовується.

Тобто цією нормою встановлені суб'єктивні межі застосування позовної давності, а саме передбачені випадки, до яких позовна давність не застосовується судом у зв'язку з відсутністю відповідної заяви сторони у спорі.

Таким чином, позовна давність, як загальна, так і спеціальна є диспозитивною, а не імперативною в застосуванні.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року у справі № 6-738цс15.

Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції на порушення вимог статей 213, 214 ЦПК України на зазначені положення закону уваги не звернув; не врахував того, що в матеріалах справи відсутня заява сторони про застосування строків позовної давності, яка подана до винесення місцевим судом рішення, згідно з вимогами частини третьої статті 267 ЦК України.

Крім того, згідно з частиною другою статті 39 цього Закону одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною першою статті 40 Закону передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Ухвалення судом рішення про задоволення позовних вимог щодо звернення стягнення на предмет іпотеки без винесення рішення про виселення мешканців, не позбавляє іпотекодержателя права звернутись з таким позовом окремо.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян із жилих приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, забезпеченого іпотекою цього приміщення, без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення.

Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що в разі звернення стягнення на іпотечне майно в судовому порядку та ухвалення судового рішення про виселення мешканців з іпотечного майна, яке не придбане за рахунок кредитних коштів, підлягають застосуванню як положення частини другої статті 39 та/або частини першої статті 40 Закону, так і частини другої статті 109 ЖК УРСР.

Отже, за змістом зазначених норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), який є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому за положенням частини другої статті 109 ЖК УРСР постійне житло вказується в рішенні суду.

При виселенні з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла в судовому порядку, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Виселення громадян з іпотечного майна, придбаного за рахунок кредитних коштів, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання (частина четверта статті 109 ЖК УРСР).

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 24 червня 2015 року у справі № 6-447цс15, від 02 вересня 2015 року у справі № 6-1049цс15.

Також, судам попередніх інстанцій слід звернути увагу на те, що зі змісту частини третьої статті 109 Житлового кодексу Української РСР, частини третьої статті 33, частин першої, другої статті 39, частин першої, другої статті 40 Закону убачається, що вимога письмового попередження про добровільне звільнення житлового приміщення стосується лише такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки, як позасудове врегулювання на підставі договору, і не застосовується в порядку звернення стягнення за рішенням суду. Задоволення позову про виселення мешканців з переданого в іпотеку житлового приміщення не залежить від дотримання іпотекодержателем частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» (правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 09 вересня 2015 року у справі № 6-455цс15).

Разом з тим, положеннями частини першої статті 39 Закону передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Виходячи зі змісту поняття «ціна», як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу норм статей 38, 39 Закону, судові палати у цивільних та господарських справах Верховного Суду України дійшли правового висновку, що у розумінні норми статті 39 Закону «Про іпотеку» встановлення початкової ціни предмету іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 цього Закону.

Правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 27 травня 2015 року у справі № 6-61цс15

Зазначене вище свідчить про неповне встановлення судами як першої, так і апеляційної інстанцій фактичних обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення справи, що у свою чергу призвело до поверхневого вирішення спору.

За таких обставин ухвалені судами першої та апеляційної інстанцій рішення не можуть вважатися законними і обґрунтованими, у зв'язку із чим відповідно до ст. 338 ЦПК України їх слід скасувати у цій частині з передачею справи до суду першої інстанції на новий розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Чернігівського районного суду Запорізької області від 03 грудня 2014 року та рішення апеляційного суду Запорізької області від 10 березня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий0Головуючий0 Головуючий Н.А. Горелкіна
Судді:Є.П. Євграфова І.М. Завгородня Ю.Г. Іваненко О.М. Ситнік