У Х В А Л А

Іменем України

29.01.2015 м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі:

головуючого - Бондаренка Ю.О.,

суддів - Собослой Г.Г., Куцина М.М.,

при секретарі - Маринець Д.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгород справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 25 липня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, -

в с т а н о в и л а :

У березні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2. Яким просить визнати за ним право власності за набувальною давністю на всі будівельні споруди та присадибну ділянку, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 і відшкодувати витрати на послуги у розмірі 3 000,00 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Нижнє Солотвино помер його рідний брат ОСОБА_3, після якого залишилося майно за адресою: АДРЕСА_1 та на яке виникає право спадкування за законом, оскільки заповіт ОСОБА_3 складений не був. Спадкоємцями на час відкриття спадщини були: усиновлений син ОСОБА_2, рідні брати - ОСОБА_1, ОСОБА_8, ОСОБА_4 та сестра ОСОБА_5. Так як, за життя спадкодавця його стосунки з відповідачем ОСОБА_2 були дуже погані, то він, як брат, повністю утримував ОСОБА_3 разом з іншими братами та сестрою, а після його смерті за свій рахунок похоронили та виготовили надгробний пам'ятник. Бажаючи прийняти спадщину від померлого брата та батька всі вищезазначені особи подали до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини, однак нотаріус Житко Ольга Іванівна відмовила нотаріально завірити заяви, посилаючись на те, що майно необхідно зареєструвати на особу першої черги спадкування, тобто на сина померлого ОСОБА_2. За усною домовленістю між спадкоємцями другої черги та ОСОБА_2, останній за надання будівельних матеріалів, мав подати заяву про прийняття спадщини та після оформлення права власності на спадщину на все майно та подарувати майно спадкоємцям другої черги. Але після подачі відповідачем заяви про прийняття спадщини за 15 років ним не зроблено жодних дій по оформленню права власності на спадкове майно, не виконано умови усної домовленості, не здійснено жодних дій, щодо збереження в придатному стані майна. Натомість позивач, протягом всіх цих 15 років добросовісно і відкрито користувався даним майном, провів будівельні роботи на земельній ділянці, підтримував в належному стані двір та фруктовий сад, здійснював за власні кошти ремонтні роботи, що може бути підтверджено показами свідків та сільською радою.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 25 липня 2014 року у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, мотивуючи неповним з'ясуванням судом обставин справи, порушенням і неправильним застосуванням норм матеріального і процесуального права.

В судовому засіданні апелянт підтримав апеляційну скаргу і просив задовольнити з підстав зазначених в ній.

Відповідач в судове засідання не з'явився, про дату та час слухання справи повідомлявся належним чином, що відповідно до ч.2 ст.305 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, апелянта, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується апеляційна скарга, об'єктивно оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог частини 1 статті 303 Цивільного процесуального кодексу України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 23 грудня 2009 року (а.с.27-28).

Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина на належний йому житловий будинок з господарськими спорудами АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на жилий будинок від 06.06.1994 року, яке видано на підставі рішення Ужгородського райвиконкому №136 від 22.09.1989 року (а.с.27 на зворотній стороні, 66).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання права власності на житловий будинок за набувальною давністю, суд першої інстанції виходив з того, що на підставі ст.ст.1258, 1268-1269 ЦК України фактичними власником спірного житлового будинку є спадкоємець ОСОБА_2, яким спадкове майно прийняте.

Позивач ОСОБА_1 посилаючись на те, що відповідачем за 15 років не зроблено жодних дій по оформленню права власності на спадкове майно, а саме будинок АДРЕСА_1 він вже більше 15 років добросовісно і відкрито користувався даним майном, провів будівельні роботи на земельній ділянці, підтримував в належному стані двір та фруктовий сад, здійснює за власні кошти ремонтні роботи, а тому на підставі ст.344 ЦК України просив визнати за ним право власності на цей будинок.

Апеляційний суд погоджується з тим, що суд першої інстанції вірно та обґрунтовано відмовив в задоволенні позову, хоча спірні правовідностини виникли до прийняття Цивільного кодексу України 2004 року, однак це не призвело до невірного вирішення справи і не є підставою для скасування правильного по суті судового рішення.

Враховуючи, що спадщина відкрилася до 01 січня 2004 року, то до даних правовідносин підлягають застосуванню норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини, зокрема ЦК УРСР 1963 року.

Згідно зі ст.548 ЦК УРСР 1963 року для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Відповідно до ст.549, 554 ЦК Української РСР 1963 року визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Вищевказані дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Факт подачі заяви і як наслідок прийняття спадщини за померлим, підтверджує як позивач (зазначаючи про це в позовній заяві) та і копія заяви про прийняття спадщини (а.с.9).

При цьому, згідно ч.4 п.112 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України (в редакції чинній на момент відкриття спадщини), так і згідно ч.3 п.210 Інструкції (в редакції 2004 року) видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, ніяким строком не обмежена.

Відтак, якщо спадщина відкрилась у період чинності ЦК УРСР, застосовуванню підлягають норми ЦК УРСР про належність спадщини спадкоємцеві з часу відкриття спадщини незалежно від оформлення права на спадщину.

Доводи апелянта про те, що спадкоємець померлого ОСОБА_3 - ОСОБА_2 не має наміру користуватися спадковим майном, оскільки за весь час після смерті спадкодавця не з'являвся за адресою спадкового майна, не доглядав за ним, не заявляли жодних претензій щодо спірного будинку та не виконав дій по оформленню права власності на спадщину і не здійснили державну реєстрацію житлового будинку, апеляційний суд відхиляє як такі, що не можуть вплинути на вирішення спору по суті. Законодавством яке діяло на момент відкриття спадщини не обмежувало строк, протягом якого має бути отримане свідоцтво про право на спадщину, тобто ця обставина не тягне за собою позбавлення спадкоємців права власності на спадкове майно.

Твердження ОСОБА_1 про визнання за ним права власності за набувальною давністю на земельну ділянку та житловий будинок АДРЕСА_1 внаслідок добросовісного, відкритого, безперервного володіння апеляційний суд відхиляє, зважаючи на таке.

Діюче на момент відкриття спадщини законодавство не містили поняття набувальної давності.

Згідно п.8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, правила статті 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Виходячи зі змісту зазначеної статті, обставинами, які мають значення для справи, і які відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України повинен довести саме позивач є: законний об'єкт володіння; добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність (тобто строк володіння).

Згідно п. 9 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року N 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

В свою чергу з позовної заяви слідує, що позивач знав що майно згідно закону має успадкувати відповідач, як спадкоємцем першої черги, в зв'язку з чим, за твердженням самого позивача, він і домовився про те, що після оформлення відповідачем спадщини, мано в подальшому буде подаровано спадкоємцям 2 черги.

За таких обставин, відсутня у апелянта одна із обов'язкових ознак набувальної давності як добросовісність володіння, оскільки фактично користуючись житловим будинком без правовстановлюючих документів, ОСОБА_1 знав про заяву до нотаріальної контори ОСОБА_2 про прийняття спадщини а отже і про неправомірність володіння майном.

Що стосується земельної ділянки, то згідно з абз. 2 ч. 1 ст. 344 ЦК набуття права на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом і має свою специфіку. Таким законом є ЗК (ст. 119).

Відповідно до вказаної норми ЗК громадяни, які добросовісно, відкрито і безперервно користуються земельною ділянкою протягом 15 років, але не мають документів, які б свідчили про наявність у них прав на цю земельну ділянку, можуть звернутися до органу державної влади або органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу її у власність або надання у користування. Розмір цієї земельної ділянки встановлюється у межах норм, визначених цим Кодексом. Передача земельної ділянки у власність або у користування громадян на підставі набувальної давності здійснюється в порядку, встановленому цим Кодексом, тобто відповідно до ст. 118 ЗК (у власність) і ст. 123 ЗК, Закону від 6 жовтня 1998 р. № 161-ХІV «Про оренду землі» - (в оренду).

З огляду на наведене закон не передбачає жодних переваг для таких осіб, оскільки навіть дотримання всіх умов набувальної давності не приводить до виникнення права власності на землю та фактично відсилає до загального порядку надання земельних ділянок у власність або в користування (статті 118, 123 ЗК). Ця норма надає таким особам лише право звернення до органу державної влади або місцевого самоврядування з клопотанням про передачу земельної ділянки у власність чи користування і не передбачає обов'язкової передачі земельної ділянки у власність чи користування таким особам при дотриманні передбаченої законом процедури звернення та подання необхідних документів.

Більше того, набувальна давність на земельну ділянку меже бути застосована лише з 01.01.2017 року.

Інші доводи апеляційної скарги апеляційний суд відхиляє як такі, що не можуть вплинути на вирішення спору по суті.

З огляду на викладене, апеляційній суд погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність правових підстав для визнання за ОСОБА_1 права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 за набувальною давністю.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

За обставин ухвалення рішення на користь відповідача, вимога щодо відшкодування позивачу судових витрат в розмірі 3000 грн., до задоволення не підлягала.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За вказаних обставин, апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід відхилити,а рішення суду залишити без змін.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 25 липня 2014 року ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, відтак підстав для його скасування за доводами апеляційної скарги немає.

Керуючись ст.ст.218, 303, 307, 308, 314, 315, 317, 319, п.4 ст.369 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 25 липня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: