Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
№22-ц/778/1199/15 Головуючий у 1 інстанції Гашук К.В.
Суддя-доповідач Дзярук М.П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Крилової О.В.,

Суддів: Дзярука М.П.,

Трофимової Д.А.,

При секретарі Семенчук О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 11 грудня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Державного вищого навчального закладу "Запорізький будівельний коледж", ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Міністерство освіти та науки України про визнання бездіяльності та дій відповідачів неправомірними, стягнення заробітної плати та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом Державного вищого навчального закладу "Запорізький будівельний коледж", ОСОБА_4, ОСОБА_5, 3-тя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Міністерство освіти та науки України про визнання бездіяльності та дій відповідачів неправомірними, зобов'язання вчинити дії, стягнення заробітної плати та моральної шкоди.

В ході судового розгляду ОСОБА_3 уточнила позов, в якому зазначала, що до 30.08.2013 року вона займала посаду завідувача денним відділенням ДВНЗ "Запорізький будівельний коледж". Одночасно з виконанням обов'язків завідувача денним відділенням вона мала педагогічне навантаження в кількості 720 годин з почасовою оплатою з дисциплін "Економіка будівництва" та "Ціноутворення в будівництві" за спеціальністю "Будівництво та експлуатація будівель і споруд".

Внаслідок неправомірних дій керівництва ДВНЗ "Запорізький будівельний коледж" відносно неї, 29.08.2013 року вона вимушена була написати заяву про переведення її на посаду викладача спецдисциплін "Економіка будівництва" та "Ціноутворення в будівництві" за спеціальністю "Будівництво та експлуатація будівель і споруд", яка була задоволена в повному обсязі.

На підставі її заяви 30.08.2013 року ДВНЗ "Запорізький будівельний коледж" було видано наказ № 53-к, яким ОСОБА_3 було переведено на посаду викладача спецдисциплін з того ж числа із встановленням категорії "спеціаліст вищої категорії", педагогічним званням "викладач - методист" з підтвердженням її педагогічного стажу та оплатою праці згідно з педагогічним навантаженням, що підтверджується наказом ОСОБА_6 та відповідними записами у трудовій книжці.

В порушення вимог діючих нормативно-правових актів, інформація про педагогічне навантаження ОСОБА_3 на наступний навчальний рік наприкінці попереднього навчального року до неї так і не була доведена, у зв'язку з чим із самого початку навчального року, вже 02.09.2013 року, ОСОБА_3 змушена була подати на ім'я ОСОБА_4 заяву, в якій вона просила видати їй педагогічне навантаження, який, у свою чергу, на заяві поставив резолюцію для ОСОБА_5 "видати педагогічне навантаження на 2013-2014

Вказані дії відповідачів свідчили про те, що між нею та ДВНЗ "Запорізький будівельний коледж" виникли нові трудові правовідносини, в яких вона стала викладачем спецдисципліни "Економіка будівництва" та "Ціноутворення в будівництві" за спеціальністю "Будівництво та експлуатація будівель і споруд" і повинна була виконувати саме цю роботу, а ОСОБА_4 та ОСОБА_5 зобов'язані були надати їй роботу у вигляді конкретного педагогічного навантаження в конкретних навчальних групах відповідно до її спеціальності в кількості не менше 720 педагогічних годин.

Вона неодноразово зверталася із заявами про видачу їй педагогічного навантаження протягом тривалого часу.

25.09.2013 року ОСОБА_5 ознайомив її з двома аркушами паперу, на яких нібито містилося її педагогічне навантаження. Проте, на вказаних аркушах текст не був підписаний та затверджений і воно взагалі не стосувалося її спеціальності, рівня освіти та кваліфікації. На засідання ПЦК щодо розподілу педагогічних годин ні у травні - червні 2013 року, ні на початку навчального 2013-2014 року, ОСОБА_3 не запрошували.

Вважає, що відповідачами були порушені її трудові права, оскільки адміністрацією ДВНЗ "Запорізький будівельний коледж" їй не була надана робота за її фахом, спеціальністю, не встановлено і не призначене педагогічне навантаження за тією спеціальністю, за якою вона є фахівцем і в тому обсязі, який би відповідав нормативним документам, а надана інша робота, яка не відповідає її спеціальності, рівню підготовки та кваліфікації.

Як стало відомо пізніше, їй була надана робота в якості викладача, але не з тієї дисципліни, яку вона могла викладати за своєю спеціальністю та освітою, а з іншої дисципліни, яка не була передбачена укладеним нею трудовим договором та не у встановленій кількості педагогічних годин. Саме з цього розрахунку, адміністрація і проводила оплату того часу, коли вона перебувала на роботі протягом вересня - жовтня 2013 року, а в листопаді та грудні заробітну плату вона не отримувала взагалі.

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_3 просила суд визнати бездіяльність та дії ОСОБА_4 та ОСОБА_5 при ненаданні їй роботи після укладення трудового договору за спеціальністю та фактичному переведенні на роботу необумовлену трудовим договором неправомірними, стягнути з ДВНЗ "Запорізький будівельний коледж" середньомісячну заробітну плату, виходячи з норм навантаження педагогічних працівників в кількості не менше 720 педагогічних годин за весь час порушення її прав, починаючи з 02.09.2013 року по 20.12.2013 року в сумі 6 589 гри. 75 коп., стягнути з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 солідарно на її користь спричинену їх протиправними діями та бездіяльністю моральну шкоду в сумі 150 000 грн.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 11 грудня 2014 року позов залишено без задоволення.

Не погоджуючись з вказаним рішенням ОСОБА_3 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на незаконність, порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду скасувати, та ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом, обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, під час ухвалення рішення суд у числі інших вирішує також питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Колегія суддів вважає, що у даному випадку судом першої інстанції ці вимоги закону виконано у повному обсязі.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених такими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволені позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем обрано невірний спосіб захисту порушених прав, а позовні вимоги щодо стягнення моральної шкоди і заробітної плати за період з вересня-грудень 2013р., виходячи з норм навантаження в кількості 720 педагогічних годин є безпідставними.

З матеріалів справи вбачається і це встановлено судом, що позивач перебуває у трудових відносинах із державним вищим навчальним закладом "Запорізький будівельний коледж". З 30.08.2000р. і до 29.08.2013р. працювала на посаді завідуючого денним відділенням "Будівельник" та одночасно мала педагогічне навантаження в кількості 720 годин з почасовою оплатою з дисциплін "Економіка будівництва" та "Ціноутворення в будівництві" за спеціальністю "Будівництво та експлуатація будівель і споруд".

29.08.2013р. ОСОБА_3 звернулася з заявою до керівництва про вивільнення її від виконання обов"язків завідуючого денним відділенням "Будівельник" та переведення з 30.08.2013р. на посаду викладача спец дисципліни "Економіка будівництва та ціноутворення".

Наказом ДВНЗ "Запорізький будівельний коледж" від 30.08.2013р. №53-к ОСОБА_3 переведено на посаду викладача спец дисциплін. Категорія "спеціаліст вищої категорії", педагогічне звання "викладач-методист". Педагогічний стаж на 30.08.2013р. складає 20 років. Оплата праці згідно педагогічного навантаження.

Наказом ДВНЗ "Запорізький будівельний коледж" №202-ОД від 29.08.2013р. "Про педагогічне навантаження на 2013-2014 навчальний рік" встановлено педагогічне навантаження штатним педагогічним працівникам, в тому числі і ОСОБА_3

З зазначеного наказу ОСОБА_3 визначено загальну кількість 390 педагогічних годин на рік з дисципліни "Технологічні лінії виготовлення деталей і конструкцій".

З зазначеним наказом позивач не погодилася, вважаючи його таким, що не відповідає її предмету викладання, а також визначає їй педагогічні години у меншій кількості, ніж передбачено законодавством, а саме не менше 720 годин. Більш того, відповідачі 2 та 3 довгий час не надавали їй для ознайомлення наказ про встановлення норм педагогічного навантаження, не надавали ключі від аудиторії, внаслідок чого вона не могла знаходитися на робочому місці. Позивач вважає, що відповідачі, надавши їй для викладання іншу дисципліну, ніж та яка відповідає її професійному рівню, фактично здійснили її переведення, змінивши умови роботи всупереч трудовому законодавству.

20.12.2013р. ОСОБА_3 було звільнено з займаної посади згідно п.4 ст. 40 КЗпП України.

Подаючи зазначений позов, позивач просила дії та бездіяльність відповідачів 2 та 3 при ненаданні їй роботи за спеціальністю та фактичному переводі на роботу, не обумовлену трудовим договором визнати неправомірними, стягнути з відповідачів 2 та 3 моральну шкоду у розмірі 150 000,00 грн. та з відповідача 1 недораховану заробітну плату за період з вересня-грудень 2013р., виходячи з норм навантаження в кількості 720 педагогічних годин у розмірі 6 589,75 грн.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 16.07.2014р. позов ОСОБА_3 до ДВНЗ "Запорізький будівельний коледж" було частково задоволено та поновлено ОСОБА_3 на роботі, стягнуто моральну шкоду у розмірі 2 000,00 грн. та середній заробіток за час вимушеного прогулу. Рішення набрало законної сили. Зазначеним рішення встановлено поважність причин відсутності позивача ОСОБА_3 на робочому місці, оскільки вона намагалася бути обізнаною з умовами праці, які були змінені без її відома та ознайомлення.

Також зазначеним рішенням і матеріалами справи встановлено, що зміна умов праці позивача, яка виразилася у зміні дисципліни викладання та норми педагогічних годин, не відповідає рівню професійних знань позивача, що є порушенням норм трудового законодавства та ліцензійних умов закладу. Відповідачам було надано припис щодо усунення виявлених порушень.

Таким чином, фактично незаконність дій відповідачів встановлена як рішенням суду від 16.07.2014р., так і матеріалами зазначеної справи, однак обраний позивачем спосіб захисту свого порушеного права в цій частині не відповідає вимогам закону і не відновлює її порушене право.

Способи захисту цивільних прав та інтересів встановлені ст. 16 ЦК України. Також, питання з яких судами розглядаються трудові спори визначені КЗпП України.

Спосіб захисту як визнання незаконними дій або бездіяльність посадових осіб закладу освіти не передбачений, а тому суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні позовних вимог в цій частині. Тим більше, що зазначений спосіб не призведе до поновлення прав позивача, оскільки причина яка призвела до порушення, а саме наказ №202-ОД від 29.08.2013р. "Про педагогічне навантаження на 2013-2014 навчальний рік" не буде скасований. Вимог щодо скасування зазначеного наказу, позивач не заявляла.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Вимоги щодо стягнення моральної шкоди з відповідачів 2 та 3 також не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст. 237-1 КЗпП України.

Стаття 237-1КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (зі відповідними змінами) роз'яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України (набрав чинності з 13 січня 2000 року) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Відповідачі 2 та 3 власниками або уповноваженими органами не являються. Таким чином, вимоги позивача до них щодо стягнення моральної шкоди за порушення трудового законодавства безпідставні.

Вимоги щодо стягнення недорахованої заробітної плати підставно відхилені судом першої інстанції, оскільки позивачу було нараховано заробітну плату виходячи із норм навантаження, встановленого наказом від 29.08.2013р., який на теперішній час не скасований.

Враховуючи викладене, доводи апеляційної скарги, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи та поясненнями учасників процесу.

Суд не допустив порушень матеріального або процесуального закону, які могли б бути підставою для скасування рішення суду.

Керуючись ст.ст. 303,304,307,308, 313-315,317,319 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 11 грудня 2014 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: