Справа № 450/364/14 Головуючий у 1 інстанції: Мусієвський В.Є.
Провадження № 22-ц/783/132/15 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючої судді - Копняк С.М.

суддів - Мельничук О.Я., Шеремети Н.О.,

секретаря - Матяш С.І.,

з участю представника апелянта - ОСОБА_2,

відповідачки - ОСОБА_3

представника відповідача - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 13 червня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про визнання права спільної сумісної власності на житловий будинок, автомобіль та поділ спільного майна подружжя, -

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом, яким просить визнати житловий будинок з господарськими спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 спільною власністю подружжя, визнавши за кожним з подружжя по 1/2 ідеальній частці такого, визнати автомобіль марки «ЛАДА-1119», 2008 року випуску спільною власністю подружжя, залишивши такий в користуванні відповідача зі сплатою позивачу 20000 грн. 00 коп. компенсації вартості такого. В обґрунтування позову посилається на те, що спірне майно було набуте сторонами під час перебування у шлюбі за кошти, виручені від продажу раніше спільно придбаної квартири та майна, що належало позивачу на праві особистої власності. Внаслідок праці позивача з придбаних ним же за доступною ціною і самостійно привезених матеріалів спірний будинок було реконструйовано, внаслідок чого добудовано гараж і літню кухню. Крім того, просить сплатити йому половину вартості автомобіля марки «ЛАДА-1119», 2008 року, який теж був спільно придбаний, залишивши такий у користуванні відповідача.

Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 13 червня 2014 року у задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про визнання права спільної сумісної власності на житловий будинок, автомобіль та поділ спільного майна подружжя - відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням, позивач ОСОБА_5 оскаржив таке в апеляційному порядку.

В обґрунтування апеляційної скарги, з врахуванням додатково поданих письмових пояснень, посилається на те, що оскаржуване рішення прийняте з порушенням норм матеріального права, висновки суду не відповідаю фактичним обставинам справи, суд, неповно з»ясувавши обставини справи, прийшов до хибного висновку про належність будинку особисто відповідачу, помилково взявши до уваги покликання відповідача на придбання і реконструкцію спірного будинку за кошти, отримані відповідачем від матері, а не за рахунок спільних коштів подружжя.

Зазначає, що саме внаслідок його праці та коштів, виручених ним від продажу спільної квартири АДРЕСА_1, будинку в с.Зубра Пустомитівського району Львівської області, який належав ОСОБА_5 на праві особистої власності, придбано спірний будинок, який його власними зусиллями реконструйовано. При цьому, наголошує, що ним заявлялась вимога щодо будинку в тій конфігурації, що мала місце станом на час його придбання згідно технічного паспорта на 04.12.2006 року, а не з врахуванням проведеної реконструкції. Вказує, що згідно банківських квитанцій, в період купівлі спірного будинку було перераховано лише 37521,34 грн., а тому висновок суду першої інстанції в цій частині є помилковим, оскільки решта коштів перераховувались вже після набуття права власності на будинок.

Крім того, посилається на те, що судом першої інстанції не долучено до матеріалів справи довідку про вартість спірного автомобіля марки «ЛАДА-1119», 2008 року, а тому суд безпідставно відмовив у присудженні позивачу компенсації половини вартості такого автомобіля, зазначаючи, що рівність часток кожного з подружжя в праві спільної власності на майно, набуте в шлюбі презюмується.

Просить скасувати рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 13 червня 2014 року та ухвалити нове рішенням, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта ОСОБА_5 та його представника ОСОБА_2 на підтримання мотивів, викладених в апеляційній скарзі, відповідача ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_4 проти мотивів, викладених в апеляційній скарзі, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції, дослідивши докази, подані в обґрунтування апеляційної скарги та заперечень про неї, допитавши свідка ОСОБА_6, колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Пленум Верховного Суд України у п.11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року №11 роз»яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався.

Відповідно до положень ст.ст.11,15 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Права та обов»язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

Згідно із ст.ст.3,4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України.

На підставі ст.ст.10,60,61 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Обставини визнані сторонами, не підлягають доказуванню. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно положень ст. ст. 57, 64 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які що мають значення для вирішення справи. Письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Письмові докази, як правило, подаються в оригіналі.

В силу ч.ч.1,2 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 20.09.1997 року по 11.12.2012 року, який розірвано рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області.

Як вбачається з матеріалів справи, в період перебування в шлюбі, 10.12.1999 року на ім»я ОСОБА_3 було придбано квартиру АДРЕСА_1 за 11058 грн. 00 коп., а 05.02.2007 року таку продано за 12 277 грн. 00 коп.

06.12.2006 року, ОСОБА_3 купила цегляний житловий будинок АДРЕСА_2 який складається з двох житлових кімнат, житловою площею 26,4 м.кв., кухні, загальною площею 38,2 м.кв. з господарськими будівлями: сарай - Б, вбиральня -В, колодязь - К. Згідно п.3 договору продаж будинку вчинено за 176 750 грн. 00 коп., з яких 25250 грн. 00 коп. сплачені при підписанні договору, а решта 151500 грн. 00 коп. сплачені 16.02.2007 року, що підтверджено заявою продавця. Право власності на будинок за ОСОБА_3 зареєстровано в ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» 20.02.2007 року згідно витягу №13632682.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції керувався приписами ст.57 СК України, за якою особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування та майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто, посилаючись на те, що доказів спільності (коштів, зусиль, праці) набуття спірного майна згідно ст.60 СК України не подано.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, оскільки такий відповідає зібраним по справі доказам та нормам матеріального права.

Окрім того, за клопотанням позивача в суді апеляційної інстанції була допитана свідок ОСОБА_6, яка є матір'ю відповідачки ОСОБА_3, що не заперечується сторонами. Остання показала, що працювала на кількох роботах в Греції. В 1997 році її донька одружилась з позивачем ОСОБА_5 Бажаючи допомогти доньці, свідок постійно здійснювала перекази коштів в Україну для доньки і саме з таких коштів спочатку були придбана квартира АДРЕСА_1 яка у 2007 році була продана і у цьому ж році було придбано спірний будинок. В переказах вказувала, що направляє кошти як допомогу родичам.

Згідно договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 таку було продано за 12 277 грн. 00 коп.

Згідно заяви на видачу готівки №F20_654-37 від 03.10.2006 року ОСОБА_3 було отримано від ОСОБА_6 грошові кошти в сумі 2400 Євро, що становить 15374,22 грн., заяви на видачу готівки №F20_701-35 від 14.11.2006 року - 1500 Євро, що становить 9718,72 грн., заяви на видачу готівки №F20_839-37 від 17.01.2007 року - 1900 Євро, що становить 12428,40 грн., заяви на видачу готівки №F20_334-01 від 12.02.2007 року - 10000 Євро, що становить 65685,35 гр., заяви на видачу готівки №F20_335-02 від 15.02.2007 року - 10000 Євро, що становить 66064,10 грн. Загальна сума отриманих за період з 03.10.2006 року по 15.02.2007 року коштів становить 169270,79 грн. (а.с.70-74, 81-82). Окрім того, згідно квитанції від 06.12.2006 року (в день укладення договору купівлі спірного будинку) здійснено обмін валюти в сумі 650 євро на 4374, 50 грн. (а.с.80).

Таким чином, суд приймає до уваги твердження відповідача про фінансову допомогу ОСОБА_6 особисто своїй доньці ОСОБА_3 Крім того, в обґрунтування позову та апеляційної скарги, позивач не посилався на скерування коштів, отриманих від продажу земельної ділянки в с.Зубра в сумі 63997 грн. 39 коп. в оплату вартості спірного будинку, будь-яких доказів з цього приводу суду першої інстанції не надавав і клопотань про витребування договору в суді першої інстанції не заявляв. В той же час посилався лише на скерування для цієї мети коштів від продажу житлового будинку в с.Зубра в сумі 18 293 грн. 00 коп.

При ухваленні оскаржуваного рішення, судом першої інстанції підставно враховано і те, що при запереченні позову відповідачем і наданні доказів її участі у придбанні спірного майна, позивачем на спростування доводів відповідача та підтвердження своїх вимог не подано доказів його участі в набутті будинку, зокрема підшуковуванні об»єкту, його огляді, погодженні з продавцями ціни, йому невідоме місце оформлення договору, час та місце проведення розрахунків, доказів про його доходи у спірний період. А лише за наявності таких доказів та їх оцінці в сукупності у суду були б підстави для встановлення участі позивача у набутті спірного майна. В той час як відповідач і її матір дали чіткі та детальні пояснення щодо придбання будинку, зокрема, що такий було придбано у їх далеких родичів, які не були громадянами України і тому земельна ділянка для обслуговування будинку не була приватизована і не була предметом договору, будинок оглядався відповідачем, нею ж і погоджувалась з продавцями ціна, за яку такий мав бути придбаний, та терміни виплат, що виплата вартості будинку продавцю відбувалась частково у день підписання договору, а частково після його підписання, для чого і скеровувались кошти матір»ю дочці у період з жовтня 2006 року по лютий 2007 року.

Крім того, апелянтом наголошено на тому, що він вважає об'єктом спільної власності і пред'являє вимогу щодо визнання права і поділу саме житлового будинку в тій конфігурації, яка мала місце станом на грудень 2006 року. При цьому, сторонами визнається та обставина, що будинок реконструйовано і об'єкту у вигляді 2006 року не існує. Згідно технічного паспорта від 22.05.2014 року інвентарна вартість будинку з врахуванням прибудови 2013 року становить 336 315 грн. За таких обставин висновки суду першої інстанції про відсутність правових підстав для визнання житлового будинку АДРЕСА_2 об'єктом спільної сумісної власності подружжя та поділ такого в рівних частинах є вірними, поскільки обгрунтовуються і стверджуються зібраними по справі доказами, та не спростовуються доводами апеляційної скарги.

Колегія суддів не приймає до уваги пояснення апелянта в суді апеляційної інстанції про те, що ним було скеровано на придбання спірного майна кошти від продажу будинку в сумі 18 293 грн. 00 коп. та, зароблені ним кошти, оскільки останнім згідно поданих відомостей за період з 2006 по грудень 2011 року було отримано дохід в сумі 71 878 грн. 41 коп., а за період з 2006 року по перший квартал 2007 року, тобто до часу придбання та розрахунків за спірний будинок - лише 8873 грн. 60 коп., що є значно меншим від вартості спірного майна. При цьому колегія суддів звертає увагу і на те, що сім»я сторін складалась із чотирьох осіб, двоє з яких неповнолітні діти 1998 та 2005 років народження. З огляду на прожитковий мінімум, встановлений для неповнолітніх дітей та загалом для громадян України в період перебування сторін у шлюбі, отримані позивачем ОСОБА_5 доходи, на які він посилається, були недостатніми навіть для утримання сім»ї в межах прожиткового мінімуму. Тому в цій частині надається віри поясненням відповідача та її матері свідка ОСОБА_7, дані ними в суді апеляційної інстанції, про те, що окрім коштів на придбання будинку, вона щомісячно ще окремо передавала для сім»ї доньки, в тому числі і для позивача, продукти харчування, одяг, речі домашнього вжитку, тощо. І такі пояснення свідка позивач не заперечив.

Не приймає до уваги колегія суддів і посилання представника позивача на те, що кошти, які передавала відповідачу її матір не можна вважати її особистими, оскільки в переказах такі названі не подарунком, а допомогою родичам. Виходячи з системного аналізу загальних положень Сімейного кодексу України та Цивільного кодексу України відповідач та свідок ОСОБА_6 як дочка та матір є родичами. В той же час, позивач ОСОБА_5, будучи зятем свідка ОСОБА_6, кровно не споріднені особи, спільно не проживали, не пов»язані спільним побутом, не мають спільних прав та обов»язків, тобто не є родичами, а відтак і допомога, яка скеровувалась дочці, скеровувалась адресно особисто їй, а не зятю.

Щодо посилання апелянта на те, що решта коштів за період з 20.02.2007 року по 06.11.2012 року, квитанції про перерахунок яких є в матеріалах справи, не відносяться до періоду набуття спірного будинку, то в цій частині суд апеляційної інстанції погоджується з доводами апеляційної скарги та приймає до уваги заперечення відповідача на апеляційну скаргу, про те, що вказані кошти використовувались не для придбання спірного будинку, а для реконструкції такого.

А відтак, колегія суддів приходить до висновку, що купуючи під час шлюбу нерухоме майно - будинок для проживання, не за спільні кошти подружжя та вирішуючи питання про його реконструкцію, яка здійснювалась також не за спільні кошти подружжя, відповідачка діяла виключно як власник цього майна в своїх інтересах.

Відмовляючи в задоволенні позову в частині визнання права спільної сумісної власності на автомобіль марки «ВАЗ 1119», 2008 року випуску та стягнення з відповідача на користь позивача половини вартості такого з залишенням автомобіля у користуванні відповідача, суд першої інстанції вірно виходив з того, що належних доказів вартості вказаного автомобіля суду не представлено.

Судом апеляційної інстанції не приймається до уваги довідка №1959 від 06.06.2014 року про вартість вищевказаного автомобіля, оскільки такою визначена ймовірна середня вартість аналогічного автомобіля. При цьому сторонами не заявлялось клопотання про призначення автотоварознавчої експертизи, а ні перед судом першої, а ні перед судом апеляційної інстанції.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст.60 СК України.

Згідно з вимогами ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Системний правовий аналіз вказаних норм свідчить, що власність у сім'ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя (тобто за джерелом походження такого згідно ст.60 СК України) визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи зазначену вище норму права та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя, тобто виникнення права спільної сумісної власності на майно, факт набуття якого мав місце в період шлюбу, не є безумовним та не презюмується, а доводиться в порядку вимог ст.10 ЦПК України. Така правова позиція висвітлена у Постанові Верховного Суду України від 02 жовтня 2013 року по цивільній справі №6-79цс13.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що доказів спільності (коштів, зусиль, праці) набуття спірного майна у відповідності до вимог ст.60 СК України ні суду першої, ні суду апеляційної інстанції позивачем не подано.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 13.06.2014 року слід залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_5 - без задоволення.

Керуючись ст. 209 ч. 3, 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 - відхилити.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 13 червня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом 20-ти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з дня набрання ухвалою апеляційного суду законної сили.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Мельничук О.Я.

Шеремета Н.О.