Провадження № 22-ц/783/702/15 Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого: Шандри М.М.

суддів: Струс Л.Б., Шумської Н.Л.

з участю секретаря Куцика І.Б.

та з участю ОСОБА_2, її представника ОСОБА_3,

прокурора Гальчинського С.О.,

представника Міністерства оборони України Смілки В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою заступника військового прокурора Львівського гарнізону на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 03 жовтня 2014 року у справі за позовом Львівського прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері Західного регіону України в інтересах держави в особі Міністерства оборони України до Концерну «Військторгсервіс», ОСОБА_2, треті особи - Регіональне відділення Фонду державного майна України по Львівській області, Фонд державного майна України про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна, -

встановила:

Львівський прокурор з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері Західного регіону України в інтересах держави в особі Міністерства оборони України звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати недійсним договір купівлі-продажу приміщення магазину від 17.09.2008р., укладений між Концерном «Військторгсервіс» в особі філії «Управління Західного оперативного командування» та ОСОБА_2 та зобов'язати відповідача ОСОБА_2 повернути Концерну «Військторгсервіс» приміщення магазину загальною площею 581,8 кв.м., що розташований по АДРЕСА_1 у м. Львові загальною вартістю 1 464 797 грн. В обгрунтування позовних вимог покликався на те, що 17.09.2008 року між Концерном «Військторгсервіс» в особі філії «Управління Західного оперативного командування» та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу приміщення магазину загальною площею 581,8 кв.м., розташований по АДРЕСА_1 у м. Львові вартістю 1 464 797 грн. Однак, даний договір підлягає визнанню недійсним, оскільки в момент укладення договору концерн «Військторгсервіс» не мав відповідних повноважень для продажу майна, зокрема, спірне майно є власністю держави в особі Міністерства оборони України і всупереч статуту концерну реалізовано без дозволу Міністерства оборони України. Крім того, згідно п.8 Постанови Кабінету Міністрів України № 803 від 06.06.2007 року «Про затвердження Порядку відчуження об'єктів державної власності» рішення про погодження чи відмову в погодженні відчуження майна надається Фондом державного майна. Тому, всупереч даного положення спірне майно реалізовано також без відповідного погодження Фонду державного майна України. Довіреністю директора концерну «Військторгсервіс» Пікура П.Н., виданої начальнику філії управління торгівлі Західного оперативного командування Свідерському Г.М. передбачено, що останній має право здійснювати відчуження нерухомого майна лише з дозволу органу управління майном концерну - Міністерства оборони України. 04 жовтня 2004 року Міністр оборони видав довіреність Пікуру П.Н., як начальнику Головного управління тилу Міністерства оборони України, а не як директору концерну «Військторгсервіс», згідно якої останній отримав право надання від Міністерства оборони України дозволу на відчуження майна, що закріплене за ними на праві господарського відання. Однак, відповідно до наказу Міністра оборони України №47 від 31.01.2006 року Головне управління торгівлі тилу МОУ припинило свою діяльність у зв'язку зі створенням концерну «Військторгсервіс». Оскільки довіреність від 04.10.2004 року втратила свою чинність внаслідок припинення юридичної особи, а згідно з довіреністю директора концерну, що видана начальнику філії управління торгівлі Західного оперативного командування Свідерському Г.М. не уповноважує останнього самостійно здійснювати реалізацію майна, тому спірний договір від 17.09.2009 року підлягає визнанню недійсним. Крім того, відповідач не може вважатися добросовісним набувачем спірного нерухомого майна, оскільки придбав приміщення в юридичної особи, яка не мала права здійснювати таке відчуження. Просив позов задоволити.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 03 жовтня 2014 року у задоволенні позову Львівського прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері Західного регіону України в інтересах Міністерства оборони України до Концерну «Військторгсервіс», ОСОБА_2, третьої особи - Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській області, Фонд державного майна України про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна - відмовлено.

Рішення суду оскаржив заступник військового прокурора Львівського гарнізону. В апеляційній скарзі покликається на незаконність та небгрунтованість рішення суду, Зазначає, що судом не застосовано норми матеріального права - ст. 5 Закону України «Про управління об'єктами державної власності», п. 6, 7,8,50 Постанови Кабінету Міністрів України №803 від 06.06.2007 року «Про затвердження Порядку відчуження об'єктів державної власності». Зазначає, що довіреність Міністра оборони України від 04.10.2004 року, що видана начальнику Головного управління торгівлі тилу Міністерства оборони України, відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 248 ЦК України втратила свою чинність внаслідок припинення даної юридичної особи, а згідно з довіреністю директора Концерну «Військторгсервіс», що видана начальнику філії Управління торгівлі Західного оперативного командування даного концерну Свідерському Г.М., така не уповноважує останнього самостійно здійснювати реалізацію майна, тому спірний договір від 17.09.2008 року, що укладений між ним та ОСОБА_2, підлягає визнанню недійсним. Просить скасувати рішення суду та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скаргу слід задовольнити з таких підстав.

У відповідності до вимог ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення таким вимогам не відповідає.

Довіреністю директора Концерну «Військторгсервіс» Пукіра П.Н., виданої начальнику філії Управління торгівлі Західного оперативного командування Свідерському Г.М. передбачено, що останній має право здійснювати відчуження нерухомого майна лише з дозволу органу управління майном концерну - Міністерства оборони України /а.с. 25/.

У свою чергу, 04.10.2004 року за Вих. №220/2071 Міністр оборони України видав довіреність Пікуру П.Н., як начальнику Головного управління торгівлі тилу Міністерства оборони України, згідно з якою останній отримав право надання від Міністерства оборони України дозволу на відчуження майна, що закріплене за ними на праві господарського відання /а.с. 27 зворот/.

Районним судом установлено, що 17.09.2008 року між Концерном «Військторгсервіс» в особі начальника Філії «Управління торгівлі Західного оперативного командування» Концерну «Військторгсеріс» Свідерського Г.М., який діяв на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ганчук Ю.А. 12 вересня 2007 року за реєстровим № 4165 (продавець) та ОСОБА_2 (покупець) укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, за яким продавець відчужив на користь та у власність покупця приміщення магазину загальною площею 581,8 кв. м., розташований по АДРЕСА_1 у м. Львові, за ціною 1 464 797 грн. /а.с. 23-24 т.1/.

Відмовляючи у задоволенні позову, районний суд виходив з того, що при укладенні договору купівлі-продажу та його нотаріальному посвідченні, повноваження продавця були перевірені нотаріусом, про що зазначено в самому договорі, а тому відповідачка ОСОБА_2 не знала та не могла знати про те, що представник продавця, який підписав вказаний договір - Свідерський Г.М. не мав необхідного обсягу цивільної дієздатності для відчуження майна, відтак ОСОБА_2 є добросовісним набувачем, проте віндикаційний позов позивачем не заявлено.

Однак колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Відповідно до п.п. «и» п.2 ст. 7 Закону України «Про управління об»єктами державної власності» від 21.09.2006 року Фонд державного майна України відповідно до законодавства дає дозвіл (погодження) на відчуження державного майна у випадках, встановлених законодавством.

Відповідно до п. 1.1 Статуту Концерну «Військторгсервіс», затвердженого Міністром оборони України 27.12.2006 року, Концерн «Військторгсервіс» є державним господарським об»єднанням, заснованим на державній власності. Концерн належить до сфери управління Міністерства оборони України (далі - орган управління майном).

Згідно із п. 7.5 Статуту Концерну «Військторгосервіс» відчуження основних фондів концерну здійснюється ним лише за попередньою згодою органу управління майном (Міністерства оборони України) і, як правило на конкурсних засадах, відповідно до чинного законодавства України, тобто щодо спірного майна застосовується спеціальний порядок відчуження.

Пунктом 6 Порядку відчуження об»єктів державної власності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 803 від 06.06.2007 року (далі - Порядок) встановлено, що відчуження майна здійснюється безпосередньо суб»єктом господарювання, на балансі якого перебуває таке майно, лише після надання на це згоди або дозволу відповідного суб»єкта управління майном, який є представником власника і виконує його функції у межах, визначених законодавчими актами. Рішення про надання згоди на відчуження нерухомого майна, а також повітряних та морських суден, суден внутрішнього плавання та рухомого складу залізничного транспорту приймається суб»єктами управління лише за погодженням з Фондом державного майна.

Відповідно до змісту п. 8 вказаного Порядку рішення про надання згоди на відчуження майна приймається відповідним суб»єктом управління у формі розпорядчого акта, а про відмову в наданні такої згоди - у формі листа. Рішення про погодження чи відмову в погодженні відчуження майна надається Фондом державного майна у формі листа.

Отже, на час укладення оскаржуваного договору купівлі-продажу законодавцем чітко було визначено порядок відчуження державного майна, яке перебуває у господарському віданні державних підприємств.

Як убачається з матеріалів справи, рішень про надання згоди на відчуження спірного майна, укладення спірного договору купівлі - продажу Міністерством оборони України, як суб»єктом управління майном, не приймалось у відповідності до вказаного Порядку та Фондом державного майна таке відчуження не погоджувалось.

12.02.2005 року у зв'язку із окремим дорученням Міністра оборони України про скасування виданих раніше довіреностей, в тому числі Пікуру П.Н., щодо реалізації керівниками підпорядкованих установ повноважень від Міністерства оборони України та відкликання їх перших примірників, довіреність від 04.10.2004 року №220/2071 втратила свою чинність (а.с.28 т.1).

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов»язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно із ст. 658 ЦК України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власнику товару.

Відповідно до ч. 5 ст. 657 ЦК України встановлено, що особливості договору купівлі-продажу окремих видів майна можуть встановлюватись законом.

Відповідно до ч. 2 та ч.3 ст.326 ЦК України від імені та в інтересах держави України право власності здійснюють відповідно органи державної влади. Управління майном, що є у державній власності, здійснюється державними органами, а у випадках передбачених законом, може здійснюватися іншими суб»єктами.

Відповідно до ч.1 та ч.3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.1-3, 5 та ч.6 ст. 203 ЦК України, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа яка вчиняє правочин повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч.1 та ч. 2 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Враховуючи наведене, оспорюваний правочин - договір купівлі-продажу, вчинено від імені продавця без необхідного обсягу цивільної дієздатності за відсутності волевиявлення власника майна, без дотримання процедури відчуження майна, а тому такий правочин слід визнати недійсним.

Відповідно до ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов»язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов»язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема, тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Згідно з п.7 постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» за змістом ст. 216 ЦК України та виходячи з загальних засад цивільного законодавства, суд може застосувати з власної ініціативи реституцію як наслідок недійсності оспорюваного правочину.

Зважаючи на викладене, необхідно застосувати наслідки недійсності вказаного договору шляхом повернення Концерну «Військторгсервіс» спірного приміщення, а ОСОБА_2 - 1 464 797 грн. коштів сплачених за договором купівлі - продажу.

Що стосується строку позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем (а.с.42-46 т.1 ), то при вирішенні вказаного питання слід вказати на таке.

Із матеріалів справи вбачається, що оспорюваний правочин було укладено 17.09.2008 року, а до суду з позовом прокурор звернувся 23.05.2013 року.

Відповідно до ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Звертаючись до суду із заявою про захист прав громадян та державних інтересів, прокуратура реалізує конституційну функцію представництва інтересів громадянина або держави у суді.

Судом установлено, що станом на час укладення договору купівлі - продажу від 17.09.2008 року належного дозволу на відчуження предмета оспорюваного договору від Міністерства оборони України не було. Отже, про вчинення вказаного правочину Міністерство оборони України не знало та не могло знати, оскільки не було його учасником. Єдиними даними про дату, коли позивач міг дізнатися про укладення вказаного договору, є дата внесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР за наслідками прокурорської перевірки (а.с.145 т.2), коли було виявлено факт укладання спірного договору без дотримання вимог закону, внаслідок чого прокурор звернувся до суду в інтересах держави в особі Міноборони України із зазначеним позовом. Зважаючи на вказане, передбачений ст. 257 ЦК України строк позовної давності не пропущено.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16 вересня 2015 року у справі у № 6-101цс15, яка в силу вимог ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Судовий збір, з огляду на неправомірність дотримання процедури відчуження спірного об»єкта, слід покласти на відповідача Концерн «Військторгсервіс».

За таких обставин, рішення суду, як таке, що не відповідає вимогам матеріального закону й дійсним обставинам справи, в силу вимог ч.1 ст. 309 ЦПК України, залишатись в законні силі не може і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. 307 ч.1 п.2, ст.309 ч.1 п.3, 314 ч.2, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу заступника військового прокурора Львівського гарнізону задовольнити.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 03 жовтня 2014 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов Львівського прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері Західного регіону України задовольнити.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу приміщення магазину від 17 вересня 2008 року, укладений між Концерном «Військторгсервіс» в особі філії «Управління Західного оперативного командування» та громадянкою ОСОБА_2.

Зобов'язати ОСОБА_2 повернути Концерну «Військторгсервіс» приміщення магазину загальною площею 581,8 кв.м, що розташоване по АДРЕСА_1 у м. Львові.

Зобов'язати концерн "Військторгсервіс" () повернути ОСОБА_2 1464797 грн., сплачених нею за договором купівлі-продажу від 17 вересня 2008 року.

Стягнути з концерну "Військторгсервіс" на користь держави судовий збір у розмірі 1464, 79 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий М.М.Шандра

Судді: Л.Б. Струс

Н.Л. Шумська