Яготинський районний суд Київської області
ун. № 382/1939/15-ц
пр. № 2/382/684/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(з а о ч н е)

03 грудня 2015 року Яготинський районний суд Київської області у складі:

головуючого - судді Бурзель Ю.В.,

за участю секретаря Нікішина П.О.,

позивача - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Яготині Київської області позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,

в с т а н о в и в:

У вересні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом.

Зазначав, що 03 червня 2015 року між ним та ОСОБА_2 було укладено договір позики, відповідно до якого він передав ОСОБА_2 у власність 2 тис. доларів США, що на дату укладення договору було еквівалентно 43 тис. грн. за офіційним курсом НБУ, а ОСОБА_2 зобовязався до 04 серпня 2015 року повернути кошти в сумі 2 тис. доларів США, про що надав розписку.

Посилаючись на те, що ОСОБА_2 взяті на себе боргові зобов'язання не виконав, просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь 2 тис. доларів США основного боргу, що станом на день подання позову за офіційним курсом НБУ становило 45246 грн. 82 коп., три проценти річних в сумі 81 грн. 29 коп., 20 тис. грн. витрат на правову допомогу та 453 грн. 28 коп. судового збору.

У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги, проти розгляду справи в заочному порядку не заперечував. Крім того, просив визначити розмір заборгованості за договором позики відповідно до курсу НБУ станом на день подання позову.

Відповідач у судове засідання не з`явився, відповідно до ч. 5 ст. 74 ЦПК України про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Згідно ч. 4 ст. 169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).

Заслухавши доводи позивача, вивчивши надані докази, суд дійшов наступних висновків.

Судом установлено, що 03 червня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики, відповідно до якого ОСОБА_1 надав ОСОБА_2 у борг 2 тис. доларів США, що на момент позики становило 43 тис. грн., а ОСОБА_2 зобовязався до 04 серпня 2015 року повернути ОСОБА_1 кошти в сумі 2 тис. доларів США.

Укладення договору позики та отримання ОСОБА_2 грошової суми в розмірі 2 тис. доларів США від ОСОБА_1 підтверджується розпискою ОСОБА_2 від 03 червня 2015 року та заявою ОСОБА_2, яка була посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_3

ОСОБА_2 взяті на себе зобов`язання за договором позики належним чином не виконав.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Ураховуючи, що ОСОБА_2 взяті на себе зобовязання за договором позики належним чином не виконав, із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 слід стягнути суму позики та відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України 3% річних.

Відповідно до ч. 2 ст. 533 ЦК України якщо у зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Оскільки при проведенні розрахунків позивач поклався на розсуд суду, власних розрахунків не надав, однак просив визначити гривневий еквівалент суми боргу станом на день подання позову, вирішуючи питання про стягнення із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суми позики та 3% річних, суд виходить із такого.

Станом на 27 серпня 2015 року (день складання позову) вартість 100 доларів США згідно офіційного курсу НБУ становила 2142,5702 грн.

Таким чином сума основного боргу у перерахунку на національну валюту складатиме 2 тис. доларів США Х 2142,5702 грн. = 42851 грн. 40 коп.

Як вбачається із розписки, сторони визначили еквівалент 2 тис. доларів США станом на 03 червня 2015 року у сумі 43 тис. грн.

Суму боргу ОСОБА_2 мав повернути ОСОБА_1 04 серпня 2015 року. Позов подано до суду 27 серпня 2015 року. Отже кількість днів прострочення 23 дні.

Сума трьох процентів річних становить 43 тис. грн. Х 23 (кількість днів прострочення) Х 3% / 100 % / 365 = 81 грн. 29 коп.

Вирішуючи питання про стягнення витрат на правову допомогу, суд виходить із такого.

За змістом ст. ст. 84, 88 ЦПК України витрати, повязані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця у галузі права, несуть сторони. Стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

За змістом п.п. 47, 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» при стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору.

Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». Витрати на правову допомогу стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Відповідно до ст. 1 ЗУ «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

На підтвердження вимог про стягнення витрат на правову допомогу позивачем надано договір про надання правової допомоги, укладений 26 серпня 2015 року між ОСОБА_1 та адвокатом ОСОБА_4, квитанцію до прибуткового касового ордера, розрахунок витрат часу на правову допомогу.

Однак з договору про надання правової допомоги вбачається, що адвокат прийняв на себе зобовязання надати клієнту правову допомогу за адміністративним позовом ОСОБА_1 в адміністративному суді м. Києва (п. 1.1.1 договору), сума винагороди адвоката складає 3 тис. грн. (п. 4.2 договору). Згідно квитанції до прибуткового касового ордера ОСОБА_1 сплатив адвокату ОСОБА_4 20 тис. грн. за надання правової допомоги, при цьому згідно розрахунку витрат часу на правову допомогу адвокатом на правову допомогу витрачено 17 годин, отже сума 20 тис. грн. не відповідає граничному розміру компенсації витрат на правову допомогу відповідно до вимог ст. 1 ЗУ «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах».

За таких обставин вимоги ОСОБА_1 в частині витрат на правову допомогу є необґрунтованими.

Крім того, з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір пропорційно до задоволених позовних вимог (0,01 Х (42851 грн. 40 коп. + 81 грн. 29 коп.) = 429 грн. 33 коп.).

Керуючись ст. ст. 526, 625, 1046-1050 ЦК України, ст. ст. 10, 60, 212-215, 224-226 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2 тис. доларів США в рахунок боргу за договором позики, що згідно курсу НБУ становить 42851 грн. 40 коп., 81 грн. 29 коп. в рахунок трьох процентів річних та 429 грн. 33 коп. судового збору.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яка може бути подана протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Позивач має право оскаржити заочне рішення у загальному порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України.

СуддяОСОБА_5