Справа № 344/1301/14-ц
Провадження № 2/344/173/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2015 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого-судді Шамотайло О.В.

секретаря Устинської Н.С.

з уч. позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

третьої особи, яка не заявляє

самостійних вимог щодо предмету

спору на стороні відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Івано-Франківську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - ОСОБА_4 про відшкодування вартості затрат на будівництво гаражів ,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся в суд з вказаним позовом до відповідача про відшкодування вартості затрат на будівництво гаражів в сумі 191543,00 грн. та понесених судових витрат по справі.

Ухвалою суду від 30.04.2014р. задоволено заяву ОСОБА_4 та залучено її до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача.

В судовому засіданні позивач та представник позивача заявлені вимоги позову підтримали з мотивів, викладених в позовній заяві та просили задовольнити позов. Згідно до позовної заяви, та пояснень сторони позивача в судовому засіданні, він з травня 1988 року по 2013 рік перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 За час перебування у шлюбі, в 2004 році мати відповідача отримала земельні ділянки в ГБК №22 по вул. Довженка, 13 в м. Івано-Франківську за НОМЕР_1, НОМЕР_2, НОМЕР_3 та НОМЕР_4. Оскільки гаражі нею збудовані не були, то за домовленістю між ОСОБА_5, ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було передано, виділені земельні ділянки для будівництва гаражів та для використання їх для спільних потреб та у 2006 році гаражі за НОМЕР_1, НОМЕР_2, НОМЕР_3 в ГБК №22 по вул. Довженка, 13 в м. Івано-Франківську переписано на ОСОБА_4 Відтак з метою спільного використання гаражів позивач здійснював самотужки будівництво гаражів, тобто власними силами за власний кошт. ОСОБА_5 щодо цього не заперечувала, однак у будівництві жодним чином не допомагала, а самостійно проводила будівництво гаражу НОМЕР_4 в даному ГБК. У 2010 році гараж НОМЕР_3 в ГБК №22 по вул. Довженка, 13 в м. Івано-Франківську переписано на дочку позивача та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - ОСОБА_6 Проживаючи однією сім'єю сторони спільно використовували гаражі для потреб сім'ї. Після розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 відповідач ОСОБА_5 в судовому порядку зобов'язала ОСОБА_1, ОСОБА_4 та ОСОБА_6 не чинити їй перешкоди у користуванні та розпорядженні гаражами НОМЕР_1, НОМЕР_2, НОМЕР_3 ГБК №22 по вул. Довженка, 13 в м. Івано-Франківську. А рішенням суду від 05.12.2013р. зазначені гаражі не визнано спільним майном подружжя. Позивач зазначає, що в результаті прийнятих рішень спірні гаражі належать ОСОБА_5, яка не вкладала кошти в їх будівництво. Оскільки позивач зазначає, що він збудував зазначені гаражі, однак позбавлений права користуватись ними, то така обставина змушує його звернутись в суд із зазначеним позовом. Зазначає, що фінансування витрат на будівництво було проведено позивачем за рахунок своїх особистих коштів, наявних в нього за період роботи в США. Позивач також зазначив, що ним було організовано закупку та доставку дощок, шлакоблоків, цементу, шиферу, гаражних воріт та металевих дверей, на що було використано коштів на загальну суму 17130,00 грн., і що підтверджується оригіналами накладних. Зазначив, що відповідач фактично володіє створеним ним майном, має можливість використовувати його та в майбутньому отримати правовстановлюючий документ, а тому слід стягнути з відповідача повну ринкову вартість нежитлових приміщень, яка, згідно до звіту про незалежну оцінку вартості нежитлових приміщень становить 191543,00 грн. На підставі наведеного, позивач та його представник просили позов задовольнити та стягнути з відповідача на користь позивача вказані кошти, як витрати на будівництво гаражів та понесені судові витрати.

З пояснень, наданих в судовому засіданні представником відповідача та з поданих письмових заперечень відповідача вбачається, що сторона відповідача позовні вимоги не визнала та пояснила, що право власності на гаражі, вартість витрат на будівництво яких просить відшкодувати позивач не зареєстровано, тому відсутні підстави вимагати відшкодування затрат на будівництво, крім того вказано, що перебуваючи за кордоном, кошти, які позивач зазначає, як особисті не могли бути такими, позаяк отримані ним під час перебування у шлюбі із третьою особою, а тому є спільними коштами подружжя. Вказано, що жодної угоди з позивачем не укладалося, будівництво проводилось за кошти, які відповідач через свою дочку передавала позивачу. З посиланням на висновок №02/01 від 20.01.2015р. просили у задоволенні вимог позову відмовити.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача просила відмовити у задоволенні позову.

Вислухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Сторонами не заперечується, а отже не потребує доведення того факту, що з 08.05.1988 року по 08.02.2013 рік позивач ОСОБА_1 перебував в шлюбі з третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_4, про що також вказано у рішенні в справі №0907/13507/2012 (а.с. 93).

Суд не вважає переконливими доказами понесення витрат на будівництво спірних гаражів представлені позивачем видаткові накладні б/н від 03.05.2006р. та б/н від 23.05.2006р. виписані від імені підприємця ОСОБА_7, та накладні №45 від 23.04.2010р. та №28 від 15.06.2006р. виписані від імені ПП ОСОБА_8(а.с. 105-108) погоджуючись із твердженнями сторони відповідача про те, що вказані документи жодним чином, документально чи нормативно, не підтверджують самого факту проведення оплати за товар, вказаний у зазначених документах.

У суду також не має правових підстав вважати, що понесені позивачем витрати були понесені ним за рахунок його особистих коштів, з огляду на таке.

Відповідно до довідки, виданої «Ростик Ремоуделінг ІНК», позивач протягом 2003-2005р.р. отримав 67524,00 дол. США (а.с. 109-110), однак покликання позивача, що вказані кошти є його особистим майном не відповідає ст. 57 СК України, яка визначає яке майно відноситься до особистої приватної власності дружини і чоловіка, а також суперечить положенням ч.2 ст. 61 СК України, де вказано, що об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Будівництво спірних гаражів, як вбачається з матеріалів справи, проводилось з 2006 року по 2010 рік, а ОСОБА_1 та ОСОБА_4, за період, який вказано у довідці «Ростик Ремоуделінг ІНК» (2003-2005р.р.), а також за період будівництва гаражів (2006-2010р.р.) перебували в шлюбі, а саме з 08.05.1988 року по 08.02.2013 рік. Отож ствердно вказувати, що позивач поніс витрати по будівництву гаражів за рахунок особистих коштів у суду підстав не має.

За наведених вище обставин суд не може беззаперечно прийняти до уваги вказані накладні та видаткові накладні, оскільки ці документи самі по собі не підтверджують факт придбання позивачем зазначених в них будівельних матеріалів за його особисті кошти, а також факт оплати позивачем зазначеного у цих документах товару на вказані у них суми грошових коштів, окрім того це заперечується відповідачем та третьою особою.

Суд погоджується із доводами сторони відповідача щодо того, що у відповідності із ч. 3 ст. 331 ЦК України до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна) з огляду на таке.

Так, будівлі поділяються, серед іншого, і на індивідуальні гаражі або місця на гаражних стоянках чи в гаражних кооперативах. Оформлення права власності на такий гараж проводиться за встановленою законодавством процедурою з видачею відповідного свідоцтва про право власності, яке реєструється у відповідних органах.

Однак позивач покликається, що тягар витрат на будівництво гаражів ніс ніби-то лише він, за рахунок особистого майна та коштів, в тому числі на суму 17130,00 грн., при цьому ця сума є понад ніж у десять разів меншою від ціни позову 191543,00 грн., яка визначена у звіті про незалежну оцінку вартості нежитлових приміщень, а інших доказів суду не представлено.

Щодо звіту про незалежну оцінку вартості нежитлових приміщень, загальною площею 104,0 кв.м. гаражі НОМЕР_1, НОМЕР_2 та НОМЕР_3 ГБК №22 по вул. Довженка, 13 в м. Івано-Франківську (а.с.13-33), то суд зазначає, що вказана у висновку ринкова оцінка вартості, проведена у 27.06.2012р., не може бути безперечним доказом того, що вартість спірного майна відповідає саме вказаній оцінювачем сумі виходячи також з наступного.

Сама по собі вартість будівельних матеріалів, затрачених на будівництво гаражів, не може дорівнювати ринковій вартості завершеного будівництвом об'єкта - гаражу, на який вже наявні правовстановлюючі документи, але при цьому при проведенні незалежної оцінки, оцінювачем для оцінки брався об'єкт - гараж, саме, як об'єкт нежитлової нерухомості, а не обсяг витрачених на його зведення будматеріалів, тобто проводилась оцінка об'єкту, а не витрачених на нього матеріалів. Відтак прохаючи про стягнення відшкодування витрат на будівництво гаражів позивач, в той же час, в підтвердження суми вимог подав суду висновок про вартість цілого об'єкту, що не відповідає встновленим обставинам справи.

Суд роз'яснював представникам сторін вказані вище їх права та обов'язки, наслідки їх невиконання. І постановляє судове рішення на підставі тих доказів, що були надані сторонами.

Як вказує постанова Пленуму Верховного Суду України «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах» від 30.05.1997 року № 7, що у разі коли необхідність експертного висновку обумовлена обставинами, викладеними у позовній заяві, чи поданими доказами, суддя має призначати експертизу, як правило, при підготовці справи до судового розгляду, враховуючи при цьому думку осіб, які беруть участь у справі.

Однак сторони, будучи ознайомленими із своїми правами таких клопотань у розумінні положень ЦПК України не заявляли, а від інших, заявлених клопотань, у судовому засіданні відмовились.

Відтак, відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах» від 30.05.1997 року № 7, суд розглядає справу на підставі наявних доказів, при цьому вказуючи на те, що в інший спосіб встановити конкретні обставини, необхідні для вирішення позовних вимог по суті за позовом без експертного висновку неможливо.

Щодо показань свідків, допитаних в судовому засіданні, то слід вказати, що судом не було встановлено об'єктивних, чітких та несуперечливих показань свідків, які необхідні для встановлення об'єктивної істини в справі при винесенні законного та обґрунтованого рішення. На переконання суду показання всіх допитаних свідків не дають змогу встановити зв'язок між поясненнями сторін і спірними правовідносинами, та фактично є неспроможними підтвердити чи спростувати наявні у справі письмові докази та пояснення сторін, а тому оцінюються судом критично.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За змістом ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 64 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

Згідно ст. 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт здійснення ним за рахунок особистих коштів оплати за придбання будівельних матеріалів для проведення будівництва, обсягу таких понесених витрат, а відсутність таких доказів позбавляє суд можливості достовірно встановити, хто фактично здійснював фінансування вищевказаних витрат та в якому розмірі, а оскільки доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, то на підставі наведеного, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити за його недоведеністю.

На підставі ст.. 331, ЦК України, ст.61 СК України, постанови Пленуму Верховного Суду України № 7від 30.05.1997 р. «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах», керуючись ст.ст. 10, 11, 57, 58, 60, 88, 179, 208, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

В задоволенні позову відмовити.

Судові витрати залишити на сторонах в розмірах, які вони понесли.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Апеляційна скарга, подана після закінчення строків, установлених статтею 294 ЦПК України, залишається без розгляду, якщо апеляційний суд за заявою особи, яка її подала, не знайде підстав для поновлення строку, про що постановляється ухвала.

( Повний текст рішення виготовлений 20.02.2015р.)

Суддя О.В. Шамотайло