07.09.2015 Єдиний унікальний номер 205/960/15-ц
Справа №2/205/980/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 вересня 2015 року м. Дніпропетровськ

Ленінський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючої судді Шавули В.С.

при секретарі Перцевій М.В.

за участю позивача ОСОБА_1, адвоката ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3, адвоката ОСОБА_4,

третіх осіб ОСОБА_5, ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_7 треті особи ОСОБА_6, ОСОБА_5, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_8 про визнання недійсним договору дарування, -

В С Т А Н О В И В:

Позивачка 12 лютого 2015 року звернулась до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_7 третя особа: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_8 про визнання недійсним договору дарування, зобовязання вчинити певні дії (а.с.3-5).

В обґрунтування своїх вимог вказала, що вона являється власницею 3/10 частин домоволодіння №8 по вул.. Докучаєва у м. Дніпропетровську. ОСОБА_6 є власницею 4/10 частин домоволодіння. Співвласницею 3/10 частин даного домоволодіння була ОСОБА_9, померла 17.07.2011 року, яка заповіла свою частку будинку ОСОБА_7.

23 жовтня 2014 року на підставі договору дарування укладеним між ОСОБА_7 та ОСОБА_3, остання стала власницею 3/10 частин домоволодіння №8 по вул.. Докучаєва у м. Дніпропетровську.

Позивачка вважає, що договір дарування був укладений під впливом обману та з порушеннями загальних вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а тому він є недійсним, у зв'язку із чим, вимушена була звернутися до суду із даним позовом.

Уточнивши свої позовні вимоги позивачка просить суд визнати недійсним договір дарування частини домоволодіння №8 по вул.. Докучаєва у м. Дніпропетровську укладений 23.10.2014 року.

Позивачка в судовому засідання разом із своїм представником за договором адвокатом ОСОБА_2, позовні вимоги підтримали у повному обсязі. Просили позов задовольнити.

Відповідачка ОСОБА_7 в інтересах якої діє ОСОБА_10, представником за договором якої являється адвокат ОСОБА_4, в судовому засіданні проти позовних вимог заперечував у повному обсязі.

Співвідповідачка ОСОБА_3 із своїм представником за договором адвокатом ОСОБА_4 в судовому засідання проти позову заперечували у повному обсязі. У задоволенні позову просили відмовити.

Треті особи ОСОБА_5, ОСОБА_6 в судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі.

Третя особа - приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_8 в судове засідання не з'явилась. Про день, час та місце судового розгляду повідомлялась належним чином. До суду надала письмову заяву, в якій просить справу розглядати без своєї присутності (а.с.116-117).

Вступна та резолютивна частини проголошені у судовому засіданні, повний текст складений 11 вересня 2015 року.

За ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст.55, ст.124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст.13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства.

Відповідно до ст.ст.15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права уразі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст.16 ЦК України, одними із засобів захисту цивільних прав та інтересів судом є визнання права та визнання правочину недійсним.

Підставою звернення до суду позивачки із даним позовом до суду є захист майнових прав та інтересів, повязаних із обмеженням її можливості належної реалізації права користування нерухомим майном.

Судом встановлено, що домоволодіння №8 по вул.. Докучаєва у м. Дніпропетровську на справі спільної часткової власності належить ОСОБА_1, ОСОБА_3 та ОСОБА_6.

23 жовтня 2014 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 було укладено договір дарування 3/10 частин домоволодіння №8 по вул.. Докучаєва у м. Дніпропетровську, відповідно до якого ОСОБА_7 належні їй, на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 22.09.2012 року приватним нотаріусом ДМНО ОСОБА_11 за №1238, 3/10 частини даного домоволодіння подарувала ОСОБА_3 (а.с.6).

Відповідно до ст.. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Право приватної власності на 3/10 частини домоволодіння №8 по вул.. Докучаєва у м. Дніпропетровську ОСОБА_3 зареєструвала належним чином, про що свідчить витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.7).

Згідно ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

За змістом ст.ст.316, 317 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Як вбачається із договору дарування від 23.10.2014 року сторонами правочину являються саме ОСОБА_7 та ОСОБА_3, а ОСОБА_1 не являється стороною договору, тобто не має жодного відношення до даного правочину (а.с.6).

Відповідно до п.5 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року, відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Відповідно до ч.1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч.3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно до п.7 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

У відповідності з п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо).

Суд наголошує на тому, що відповідно до покладеного обовязку доказування згідно ст.60 ЦПК України, позивачем не надано суду жодних доказів того, що вчинений між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 правочин, а саме: договір дарування від 23.10.2014 року, порушує обсяг її майнових інтересів чи то суперечать нормам закону, у звязку із чим, підстави для визнання його недійсними відсутні.

Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Таким чином, оцінюючи здобуті по справі докази за своїм внутрішнім переконанням щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємності звязку у сукупності, суд першої інстанції, розглядаючи даний спір в межах заявлених позовних вимог, вважає що вимоги ОСОБА_1 є безпідставними, необґрунтованими, взагалі недоведеними, а тому задоволенню не підлягають.

Вирішуючи питання щодо судових витрат, у відповідності до ст. 88 ЦПК України, сплачений позивачем судовий збір поверненню не підлягає.

На підставі викладеного і керуючись п.7,8 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року, ст. ст. 203, 215, 316, 317, 717 ЦК України, ст.ст. 2, 10, 11, 57-60, 209, 212, 213-215, 218, 222 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_7 треті особи ОСОБА_6, ОСОБА_5, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_8 про визнання недійсним договору дарування відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо скаргу про апеляційне оскарження не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя В.С. Шавула