Справа №487/9689/13-ц 24.02.2015 24.02.2015 24.02.2015
Справа № 22ц- 784/557/15 Головуючий у 1-й інстанції Андрощук В.В.
Категорія 27 Доповідач апеляційного суду Кушнірова Т.Б.
Рішення

Іменем України

24 лютого 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого - Кушнірової Т.Б.,

суддів: Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,

при секретарі Богуславській О.М.,

за участю

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_3

на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 25 грудня 2014 року

за позовом

Публічного акціонерного товариства комерційного банку (далі - ПАТ КБ) «ПриватБанк» до ОСОБА_3

про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и л а:

21 жовтня 2013 року Банк звернувся з позовом до ОСОБА_3 про стягнення кредитної заборгованості.

Банк свої вимоги мотивував тим, що 30 травня 2007 року між ним та відповідачем укладено кредитний договір, за яким Банк надав відповідачу 3 960 грн. кредиту зі сплатою відсотків за користування в розмірі 12 % на рік.

Заява відповідача підписана разом із Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») . Відповідач зобов'язався повернути отриманий кредит, сплатити проценти за користування грошовими коштами, комісію, пеню, штраф.

У зв'язку з неналежним виконанням відповідачем умов кредитного договору станом на 07 жовтня 2013 року утворилась заборгованість, яку банк з урахуванням уточнених позовних вимог просив стягнути в загальному розмірі 28 350 грн. 37 коп., з яких: заборгованість за процентами - 6 948 грн. 58 коп.; за комісією - 696 грн. 96 коп.; пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором - 20 072 грн. 55 коп.; штраф - 250 грн. (фіксована частина) і 382 грн. 28 коп. (процентна складова).

Посилаючись на наведене, Банк просив стягнути з відповідача на його користь вказану заборгованість за кредитом.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 25 грудня 2014 року позов Банку задоволено.

Постановлено стягнути з ОСОБА_3 на користь Банку 28 350 грн. 37 коп., з яких: заборгованість за процентами - 6 948 грн. 58 коп.; за комісією - 696 грн. 96 коп.; пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором - 20 072 грн. 55 коп.; штраф - 250 грн. (фіксована частина) і 382 грн. 28 коп. (процентна складова).

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_3 звернувся із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що вона підлягає задоволенню із наступних підстав.

Із матеріалів справи вбачається, що 30 травня 2007 року між Банком та ОСОБА_3 укладено кредитний договір, за яким Банк надав відповідачу кредит у розмірі 3 960 грн. із кінцевим терміном повернення до 30 травня 2009 року (включно) зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 12 % на рік.

Погашення заборгованості відповідач зобов'язався здійснювати щомісячно в сумі по 250 грн. 08 коп.

Договір складається із заяви позичальника № NKXRRC10790063 та доданих до нього умов і правил надання споживчого кредиту фізичним особам («Рострочка») («Стандарт»).

Згідно розрахунку, який був долучений банком до позовної заяви, станом на 07 жовтня 2013 року утворилась заборгованість в загальному розмірі 31 369 грн. 84 коп., з яких: заборгованість за кредитом - 608 грн. 82 коп.; заборгованість за процентами - 7 514 грн. 73 коп.; за комісією - 1 139 грн. 13 коп.; пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором - 20 137 грн. 17 коп.; штраф - 500 грн. (фіксована частина) і 1 469 грн. 99 коп. (процентна складова).

15 травня 2008 року Заводським районним судом м. Миколаєва було видано судовий наказ про стягнення із ОСОБА_3 на користь банку 4 558 грн. 76 коп. заборгованості за вищевказаним кредитним договором.

Визначена судом сума відповідачем була сплачена, у зв'язку з чим, 16 липня 2013 року державним виконавцем Заводського ВДВС винесена постанова про закінчення виконавчого провадження на підставі п.8 ч.1 ст.49, ст.50 Закону України «Про виконавче провадження».

Звертаючись із даним позовом до суду та надавши уточнений розрахунок заборгованості зроблений з урахуванням стягнутих за судовим наказом сум (а.с.80), Банк вважав, що у зв'язку з неналежним виконанням позичальником обов'язків утворилась заборгованість у зв'язку з неповерненням кредитних коштів після звернення із судовим наказом, тобто за період після 25 квітня 2008 року, яка станом на 07 жовтня 2013 року складає: 28 350 грн. 37 коп., з яких: заборгованість за процентами - 6 948 грн. 58 коп.; за комісією - 696 грн. 96 коп.; пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором - 20 072 грн. 55 коп.; штраф - 250 грн. (фіксована частина) і 382 грн. 28 коп. (процентна складова).

Згідно зі ст..559 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Вирішуючи спір, суд виходив із наданого позивачем розрахунку заборгованості по кредитному договору станом на 07 жовтня 2013 року.

При цьому, суд вважав, що банк має право також на стягнення з боржника відсотків за користування кредитом та штрафу після ухвалення рішення суду, яким достроково вже стягнуто весь кредит.

Тобто, суд не звернув увагу на те, що мало місце дострокове стягнення всієї кредитної заборгованості, а, відтак, строк договору закінчився, а між сторонами існують лише невиконані зобов'язальні правовідносини.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Таке визначення розкриває сутність зобов'язання як правового зв'язку між двома суб'єктами (сторонами), відповідно до якого на одну сторону покладено обов'язок вчинити певну дію (певні дії) чи утриматись від її (їх) здійснення; іншій стороні зобов'язання надано право, що кореспондує обов'язку першої. Обов'язками боржника та правами кредитора вичерпується зміст зобов'язання (ст..510 ЦК України).

Згідно з нормою ст..526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст..611 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов'язання» (ст.ст. 530,631 ЦК України).

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч. 1 ст.530 ЦК України).

У разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України кредитор протягом усього часу - до встановленого договором строку закінчення виконання останнього зобов'язання вправі заявити в суді вимоги про дострокове повернення тієї частини позики (разом з нарахованими процентами - ст..1048 ЦК України), що підлягає сплаті.

Несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів.

Відповідно до ст..625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У абзацах 1, 2 п. 17 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику розгляду судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» судам роз'яснено, що зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК України). Такі підстави, зокрема, зазначені у ст. ст. 599 -601,604-609 ЦК України. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526,599 ЦК України.

Оскільки раніше було ухвалене судове рішення про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором, то нарахування відсотків за користування кредитом, неустойки поза строком дії кредитного договору законом не передбачено.

Вирішуючи спір та стягуючи з відповідача на користь банку 28 350 грн. 37 коп. заборгованості за кредитним договором за період з 25 квітня 2008 року по 07 жовтня 2013 року , суд не звернув уваги на те, що у зв'язку із допущеною заборгованістю зі сплати чергових платежів у квітні 2008 року Банк реалізував своє право на пред'явлення вимоги до позичальника про виконання зобов'язань за кредитним договором.

Таким чином, реалізація Банком свого права на стягнення заборгованості за кредитним договором та закінчення строку дії цього договору 30 травня 2009 року , припиняє дію договірних зобов'язань, які виникли між сторонами, а отже й можливість нарахування процентів за користування кредитом та неустойки.

З урахуванням викладеного позовні вимоги Банку є необґрунтованими і суд помилково дійшов висновку про їх задоволення.

Оскільки поза увагою доводів апеляційної скарги залишилась очевидна незаконність рішення, колегія суддів, виходячи з вимог ч. 4 ст. 303 ЦПК України, перевіривши рішення суду в повному обсязі, дійшла висновку про необхідність його скасування в силу п. 4 ч. 1 ст.309 ЦПК України та ухвалення нового рішення про відмову у позові.

Керуючись статтями 303, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 25 грудня 2014 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, але протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий :

Судді: