Ухвала

іменем україни

21 жовтня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дем'яносова М.В.,

суддів: Коротуна В.М., Маляренка А.В.,

Попович О.В., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Державного підприємства «Красноармійськвугілля» про зобов'язання нарахування та виплати компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків виплати заробітної плати за чергову відпустку у січні-лютому 2011 року, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Димитровського міського суду Донецької області від 02 лютого 2015 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 15 липня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, у якому просив зобов'язати відповідача нарахувати і виплатити компенсацію втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків виплати заробітної плати за чергову відпустку у січні-лютому 2011 року.

Свої вимоги ОСОБА_3 обґрунтовував тим, що він перебував у трудових відносинах із Виробничим підприємством «Шахта «Центральна» Державного підприємства «Красноармійськвугілля» (далі - ВП «Шахта «Центральна» ДП «Красноармійськвугілля») із 03 грудня 2008 року до 14 лютого 2011 року. Проте за час роботи на підприємстві йому своєчасно не сплатили за щорічну відпустку. Так, 12 січня 2011 року він подав заяву про надання щорічної відпустки, і вона була йому надана тривалістю 33 дні, з них 20 днів у січні 2011 року та 13 днів у лютому 2011 року. Так як заява була подана 12 січня 2011 року, то і сплата за відпустку повинна була бути проведена в цей самий день. Але всупереч вимогам закону сплату за відпустку він отримав із останнім розрахунком. Таким чином, затримка сплати за відпустку склала 73 дні або 2 календарних місяці за період із 12 січня до 25 березня 2011 року. Вважає, що він має право на отримання компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків виплати заробітної плати.

Рішенням Димитровського міського суду Донецької області від 02 лютого 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 15 липня 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі позивач просить скасувати судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зміст ухвали суду апеляційної інстанції передбачено в ст. 315 ЦПК України, в якій, зокрема, зазначаються узагальнені доводи та заперечення осіб, які беруть участь у справі; встановлені судом першої інстанції обставини; мотиви, з яких апеляційний суд виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався; у разі відхилення апеляційної скарги зазначаються мотиви її відхилення.

Проте судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій не відповідають зазначеним нормам процесуального права.

Судами попередніх інстанцій установлено, що позивач працював у ДП «Красноармійськвугілля» із 03 грудня 2008 року до 14 лютого 2011 року на різних посадах та був звільнений на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_187/ed_2015_06_11/pravo1/KD0001.html?pravo=1> за угодою сторін.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд виходив із того, що рішенням Димитровського міського суду Донецької області від 14 червня 2011 року, яке набрало законної сили 21 вересня 2011 року, встановлено, що при звільненні позивача 14 лютого 2011 року із ВП «Шахта «Центральна» відповідач у повному обсязі виплатив заборгованість із заробітної плати позивачу 25 березня 2011 року.

Враховуючи зазначене та положення ч. 3 ст. 61 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1823/ed_2015_07_15/pravo1/T041618.html?pravo=1>, суд вважав, що не підлягає доказуванню та обставина, що заборгованості із заробітної плати, зокрема й за сумами компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, перед позивачем немає.

Крім того, суд виходив із відсутності доказів на підтвердження того, на який строк позивачу надавалася відпустка у січні-лютому 2011 року, яка сума заробітної плати за чергову відпустку йому належала, у якому розмірі була виплачена ця сума і коли.

За таких обставин суд дійшов висновку, що позовні вимоги про зобов'язання нарахування та виплати компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків виплати заробітної плати за чергову відпустку у січні-лютому 2011 року не підлягають задоволенню у зв'язку з недоведеністю.

Проте з такими висновками погодитися не можна виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

У ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року, який є спеціальним нормативно-правовим актом, що регулює правовідносини у сфері оплати праці, міститься аналогічне визначення поняття «заробітна плата».

Згідно зі ст. 2 Закону України «Про оплату праці» основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов'язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Компенсація втрати частини заробітної плати провадиться згідно зі ст. 34 Закону України «Про оплату праці», Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» та Положенням про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1427 (зі змінами, внесеними згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 23 квітня 1999 року № 692), підприємствами, установами, організаціями всіх форм власності й господарювання своїм працівникам у будь-якому разі затримки виплати нарахованої заробітної плати на один і більше календарних місяців, незалежно від того, чи була в цьому вина роботодавця, якщо в цей час індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги зріс більше ніж на один відсоток.

Частиною 6 ст. 95 КЗпП України, ст. ст. 33, 34 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що заходами державного регулювання оплати праці є індексація заробітної плати та компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати.

Положенням ст. 34 Закону України «Про оплату праці» передбачено компенсацію працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати, що провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Згідно зі ст. ст. 1, 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» від 19 жовтня 2000 року підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), а саме у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати нарахованих громадянам грошових доходів: пенсії, соціальних виплат, стипендії, заробітної плати (грошового забезпечення) тощо.

Отже, кошти, які підлягають нарахуванню в порядку індексації заробітної плати та компенсації працівникам частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати, мають компенсаторний характер. Як складові належної працівникові заробітної плати ці кошти спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв'язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.

Згідно зі ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st4>).

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Зокрема, ч. 4 ст. 10 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st10> установлено, що суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

На порушення вищенаведених норм процесуального права суд не сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, не надав належної оцінки тій обставині, що звільнення позивача мало місце 14 лютого 2011 року, а заборгованість із заробітної плати йому виплачено лише 25 березня 2011 року.

Зазначивши про відсутність доказів на підтвердження того, на який строк позивачу надавалася відпустка у січні-лютому 2011 року, яка сума заробітної плати за чергову відпустку йому належала, у якому розмірі була виплачена ця сума і коли, суд не сприяв у витребуванні від відповідача зазначеної інформації, адже саме у відповідача як роботодавця ця інформація зберігається та обліковується за правилами трудового законодавства.

Крім того, дійшовши висновку, що із виплатою 25 березня 2011 року позивачу заборгованості було сплачено також компенсацію втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушення термінів її виплати, суд не послався на жодні належні та допустимі докази згідно зі ст. ст. 58, 59 ЦПК України та помилково при встановленні цього факту керувався ч. 3 ст. 61 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1823/ed_2015_07_15/pravo1/T041618.html?pravo=1> і вищевказаним рішенням суду, а доказування не може ґрунтуватися на припущенням за правилами ч. 4 ст. 60 ЦПК України.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд не звернув достатньої уваги на зміст і підстави позову, неправильно встановив характер спірних правовідносин та норми матеріального права, які підлягали застосуванню до спірних правовідносин.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, суд усупереч вимогам ст. ст. 303, 315 ЦПК України у достатньому обсязі не перевірив доводів апеляційної скарги та законності й обґрунтованості рішення суду першої інстанції по суті вирішеного спору, у результаті чого помилково залишив без змін рішення суду першої інстанції.

Оскільки суди першої й апеляційної інстанцій всупереч вимогам ст. ст. 212-214, 303 <nau://ukr/1618-15|st303>, 315 ЦПК України порушили норми процесуального права, що призвело до неможливості встановити фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, тому колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню, а ухвалені у справі судові рішення - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав, передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Димитровського міського суду Донецької області від 02 лютого 2015 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 15 липня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.В. Дем'яносов

Судді: В.М. Коротун

А.В. Маляренко

О.В. Попович

О.В. Ступак