У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

7 жовтня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Хопти С.Ф.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки за касаційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 3 липня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» (далі - ТОВ «Кей-Колект») звернулося до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що 30 жовтня 2007 року ОСОБА_3 уклала з ПАТ «УкрСиббанк» договір про надання споживчого кредиту, отримавши 100 тис. доларів США зі сплатою 13,9 % щомісяця за користування коштами на строк до 30 жовтня 2027 року. На забезпечення виконання кредитних зобов'язань того ж дня між ними укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого відповідачка передала в іпотеку належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1. Позичальник порушила умови кредитного договору, допустивши заборгованість.

13 лютого 2012 року між ПАТ «УкрСиббанк» та товариством було укладено договір факторингу, відповідно до умов якого права вимоги заборгованості за вказаним кредитним договором, а також договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки відступлено товариству. Згідно зі ст. ст. 512, 514 ЦК України до товариства перейшли всі права кредитора і право вимоги. Станом на 16 березня 2015 року заборгованість відповідачки за договором становить 146 834,48 доларів США, що еквівалентно згідно з курсом Національного банку України 3 196 642 грн 57 коп.

З урахуванням наведеного, а також враховуючи, що відповідачка на вимоги не реагувала, ТОВ «Кей-Колект» просило у рахунок сплати зазначеної вище заборгованості за договором про надання споживчого кредиту звернути стягнення на предмет іпотеки.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 квітня 2015 року з урахуванням додаткового рішення цього суду від 29 квітня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Волинської області 3 липня 2015 року, позовні вимоги ТОВ «Кей-Колект» задоволено частково. У рахунок заборгованості ОСОБА_3 перед ТОВ «Кей-Колект» за договором про надання споживчого кредиту від 30 жовтня 2007 року в загальній сумі 791 792 грн 30 коп. звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру загальною площею 101,1 кв. м за адресою: АДРЕСА_2, що належить їй на праві власності. Встановлено початкову ціну предмета іпотеки - на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій та визначено спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів відповідно до Закону України «Про виконавче провадження». На період дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» зупинено примусове звернення стягнення на предмет іпотеки. В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ТОВ «Кей-Колект», посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення про повне задоволення позову.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачка порушила умови кредитного договору, допустивши заборгованість. Разом з тим, оскільки рішенням суду від 13 жовтня 2011 року кредитна заборгованість вже була достроково стягнута на користь первісного кредитора і вказане рішення суду знаходиться на стадії примусового виконання, то саме ця сума підлягає до задоволення при зверненні стягнення на предмет іпотеки, так як після рішення суду про стягнення всього кредиту нарахування відсотків за договором є неможливим. При цьому суд застосував мораторій на виконання рішення суду згідно з відповідним законом.

Апеляційний суд погодився з таким висновком суду, зазначивши також про те, що районний суд вірно визначив розмір кредитної заборгованості з урахуванням преюдиційного рішення суду про дострокове стягнення всього кредиту, після чого нарахування відсотків за користування кредитом вже є неможливим, а вимог за порушення виконання зобов'язання згідно зі ст. 625 ЦК України кредитор не заявляв.

Проте повністю погодитись із таким висновком апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що 30 жовтня 2007 року ОСОБА_3 уклала з ПАТ «УкрСиббанк» договір про надання споживчого кредиту, отримавши 100 тис. доларів США зі сплатою 13,9 % щомісяця за користування коштами на строк до 30 жовтня 2027 року. На забезпечення виконання кредитних зобов'язань того ж дня між ними укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого відповідачка передала в іпотеку належну їй на праві власності квартиру № 4 загальною площею 101,1 кв. м по проспекту Волі, 12 у м. Луцьку. Позичальник порушила умови кредитного договору, допустивши заборгованість.

13 лютого 2012 року між ПАТ «УкрСиббанк» і ТОВ «Кей-Колект» було укладено договір факторингу, відповідно до умов якого права вимоги заборгованості за вказаним кредитним договором, а також договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки відступлено товариству. Станом на 16 березня 2015 року, згідно з розрахунком позивача, заборгованість ОСОБА_3 за договором становить 146 834,48 доларів США, що еквівалентно згідно з курсом Національного банку України 3 196 642 грн 57 коп.

Заочним рішенням Луцького міськрайонного суду від 13 жовтня 2011 року за позовом ПАТ «УкрСиббанк» на його користь з ОСОБА_3 стягнуто 99 108,94 доларів США, що еквівалентно 791 792 грн 30 коп. Вказане рішення суду знаходиться на стадії виконання і не виконано (а.с. 49-51).

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (чч. 1 і 3 ст. 533 ЦК України).

Статтею 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 цього Декрету.

Отже, вирішуючи спір про стягнення боргу за кредитним договором в іноземній валюті, суд повинен установити наявність в банку ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, а встановивши вказані обставини,- стягнути грошову суму в іноземній валюті.

Разом з тим, відповідно до ч. 2 ст. 533 ЦК України, якщо в зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Проте суд стягнув заборгованість за кредитними договорами із переведенням іноземної валюти в українську за курсом, установленим Національним банком України, на час виникнення заборгованості, що не узгоджується з вимогами ч. 2 ст. 533 ЦК України.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 24 вересня 2014 року № 6-145 цс 14, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

У зв'язку з наведеним, у порушення вимог ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України апеляційному суду слід визначити, який порядок платежу встановлено умовами кредитного договору та у залежності від цього ухвалити законне і обґрунтоване рішення.

Крім того, згідно з ч. 1 ст. 39 Закону «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

При цьому, виходячи зі змісту поняття «ціна», як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу норм ст. ст. 38, 39 Закону «Про іпотеку» встановлення початкової ціни предмету іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою ч. 6 ст. 38 цього Закону.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 27 травня 2015 року № 6-61 цс 15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Зазначене суд не врахував, і початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації виходячи з умов договору іпотеки чи за погодженням сторін не визначив.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, не встановлені, судове рішення апеляційного суду не може вважатись законним й обґрунтованим, тому відповідно до ст. 338 ЦПК України підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Волинської області від 3 липня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко

С.П. Штелик