Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

7 жовтня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.

суддів: Гулька Б.І., Закропивного О.В., Хопти С.Ф., Черненко В.А.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області, прокуратури Одеської області, Ізмаїльського міського відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органами дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, за касаційною скаргою ОСОБА_1, поданою його представником ОСОБА_2, на рішення апеляційного суду Одеської області від 10 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом, в якому просив стягнути на його користь з Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України Державного бюджету Державної казначейської служби України майнову шкоду у розмірі 44 862 грн та 300 тис. грн у відшкодування моральної шкоди, завданої йому незаконними діями Головного управління МВС України в Одеській області, Ізмаїльської міжрайонної прокуратури Одеської області, Ізмаїльського МВ ГУ МВС України в Одеській області.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що незаконними рішеннями, діями (бездіяльністю) держава Україна в особі органу дізнання і досудового слідства Ізмаїльський РВГУМВС України в Одеській області, який перебуває в структурному підпорядкуванні ГУМВС України в Одеській області, Ізмаїльська міжрайонна прокуратура, яка перебуває у структурному підпорядкуванні прокуратури Одеської області, внаслідок незаконного затримання, незаконного притягнення його до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу - тримання під вартою, завдали йому значної майнової шкоди у розмірі 44 862 грн та моральну шкоду, яку він оцінює у 300 тис. грн.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 23 січня 2015 року позов задоволено частково.

Стягнуто за рахунок Державного бюджету Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1, завдану йому Головним управлінням МВС України в Одеській області, Ізмаїльською міжрайонною прокуратурою Одеської області, Ізмаїльським МВ ГУ МВС України в Одеській області, майнову шкоду у розмірі 44 862 грн та 150 тис. грн у відшкодування моральної шкоди.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У задоволенні решти позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 10 березня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення апеляційного суду скасувати, рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, задовольняючи частково позов, виходив із того, що позовні вимоги про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої незаконним пред'явленням обвинувачення та перебуванням під вартою, є законними та обґрунтованими, оскільки постановою Ізмаїльської міжрайонної прокуратури від 28 березня 2013 року кримінальне провадження стосовно ОСОБА_1 закрито на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України <nau://ukr/4651-17|st284>. Вказана постанова є чинною. Суд, визначаючи розмір моральної шкоди, суд виходив із того, що він має відповідати характеру та обсягу страждань, які були завдані позивачу внаслідок їх тривалості, вимушених змін у житті позивача, його репутації та часу і зусиль, необхідних для відновлення попереднього стану, заподіяних позивачу незаконним притягненням до кримінальної відповідальності та утриманням його під вартою.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, виходив із того, що позивач шляхом самообмови перешкоджав з'ясуванню істини у кримінальній справи про вбивство ОСОБА_3, а тому він не має права на відшкодування шкоди на підставі ч. 4 ст. 1176 ЦК України.

Проте повністю погодитися з такими висновками суду апеляційної інстанції не можна з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що 1 квітня 2009 року слідчим відділом Ізмаїльського МВ ГУМВС України в Одеській області була порушена кримінальна справа відносно ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 115 КК України <nau://ukr/2341-14|st115> по факту умисного вбивства ОСОБА_3

2 квітня 2009 року слідчим відділом Ізмаїльського МВ ГУМВС України в Одеській області ОСОБА_1 затримано в порядку ст. 115 КПК України в редакції 1960 <nau://ukr/1002-05|st115> року.

Постановою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 4 квітня 2009 року ОСОБА_1 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

8 квітня 2009 року ОСОБА_1 прибув до Ізмаїльського слідчого ізолятору.

Постановою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області 4 жовтня 2011 року міра запобіжного заходу відносно ОСОБА_1 змінена, з утримання під вартою на підписку про невиїзд та останнього звільнено з-під варти з зали суду.

Постановою Ізмаїльського міськрайонного суду від 23 листопада 2012 року кримінальна справа за обвинуваченням ОСОБА_1 повернута на додаткове розслідування.

10 січня 2013 року ОСОБА_1 повідомлено про підозру у скоєнні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України <nau://ukr/2341-14|st115>, та допитано в якості підозрюваного, під час якого останній причетність до скоєння вбивства ОСОБА_3 заперечив та дав показання, аналогічні тим, які він давав раніше у ході судового слідства.

Постановою прокурора Ізмаїльської міжрайонної прокуратури Рашковим М.З. від 7 березня 2013 року кримінальне провадження стосовно ОСОБА_1 закрито на підставі п. 3 ч. 1, ч. 3, ч. 4 ст. 284 КПК України <nau://ukr/4651-17|st284>.

Ізмаїльською міжрайонною прокуратурою кримінальне провадження за фактом умисного вбивства ОСОБА_3 направлено до СВ Ізмаїльського МВ для подальшого проведення досудового розслідування.

Ізмаїльським міжрайонним прокурором 27 березня 2013 року постанову прокурора Рашкова М.З. від 7 березня 2013 року скасовано та матеріали кримінального провадження направлено для подальшого розслідування з метою повторної перевірки ОСОБА_1 на причетність до скоєного злочину, у тому числі шляхом допиту останнього із застосуванням поліграфу.

Постановою прокурора Ізмаїльської міжрайонної прокуратури Рашковим М.З. від 28 березня 2013 року кримінальне провадження стосовно ОСОБА_1 закрито на підставі п.3 ч.1 ст. 284 КПК України <nau://ukr/4651-17|st284>.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" <nau://ukr/266/94-ВР|st2> передбачено, що підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" <nau://ukr/266/94-ВР|st2>, право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Згідно ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: в т.ч. і душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку і протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів.

Відповідно до ч. 1 ст. 1176 ЦК України <nau://ukr/435-15|st1176>, шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Згідно з ч. 4 ст. 1176 ЦК України, яку застосував апеляційний суд, фізична особа, яка у процесі дізнання, попереднього (досудового) слідства або судового розгляду шляхом само обмови перешкоджала з'ясуванню істини і цим сприяла незаконному засудженню, незаконному притягненню до кримінальної відповідальності, незаконному застосуванню як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконному затриманню, незаконному накладенню адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, не має права на відшкодування шкоди.

Апеляційний суд, відмовляючи у задоволенні позову, послався на те, що позивач шляхом самообмови перешкоджав з'ясуванню істини у кримінальній справі, а тому не має права на відшкодування шкоди.

Однак суд не у повному обсязі з'ясував підстави самообмови та не навів у рішенні відповідні мотиви.

Апеляційний суд не врахував те, що відповідно до положень ч. 4 ст. 1176 ЦК України фізична особа, яка у процесі досудового розслідування або судового провадження шляхом самообмови перешкоджала з'ясуванню істини і цим сприяла незаконному засудженню, незаконному притягненню до кримінальної відповідальності, незаконному застосуванню запобіжного заходу, незаконному затриманню, незаконному накладенню адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, не має права на відшкодування шкоди.

Аналіз зазначеної норми права свідчить про те, що під самообмовою слід розуміти завідомо неправдиві показання підозрюваного, обвинуваченого, підсудного, дані з метою переконати органи попереднього слідства і суд в тому, що саме ним здійснено злочин, який він у дійсності не вчиняв.

Отже, суди мають враховувати причини, які спонукали особу до самообмови, оскільки у статті фактично йдеться про умисел на самообмову. Проте самообмова, яка стала наслідком застосування до громадянина насильства, погроз чи інших незаконних заходів, не перешкоджає відшкодуванню шкоди. При цьому факт насильства, погроз та інших незаконних заходів має бути встановлений слідчими органами, прокурором чи судом.

Тобто самообмова, яка виключає відшкодування шкоди, має бути добровільною, завідомо неправдивою, мати на меті перешкодити з'ясуванню істини й бути зафіксованою в матеріалах справи.

Крім того, суду при розгляді цивільної справи слід також дати оцінку випадку, коли встановлено, що самообмова була добровільною. У такому разі суд має оцінити виконання слідством свого обов'язку щодо всебічного, повного та об'єктивного дослідження обставин справи, оскільки визнання обвинуваченим своєї вини не має переваги в порівнянні з іншими доказами, воно може бути покладено в основу вироку лише при підтвердженні сукупністю інших доказів у справі.

Тобто, якщо особа перешкоджала з'ясуванню істини шляхом самообмови і цим сприяла прийняттю рішень чи здійсненню дій, які є підставою для відшкодування шкоди та передбачені ч. 1 ст. 1176 ЦК, ця особа не отримує права на відшкодування шкоди. При цьому термін «самообмова» має тлумачитись як дача показань чи інші дії, що здійснені свідомо з метою перешкодити встановленню істини. Якщо ж особа здійснила самообмову не власною волею, а під погрозою чи в результаті насильства, такі дії не можуть кваліфікуватись як самообмова.

Крім того, суду при розгляді цивільної справи слід також дати оцінку випадку, коли встановлено, що самообмова була добровільною. У такому разі суд має оцінити виконання слідством свого обов'язку щодо всебічного, повного та об'єктивного дослідження обставин справи, оскільки визнання обвинуваченим своєї вини не має переваги в порівнянні з іншими доказами, воно може бути покладено в основу вироку лише при підтвердженні сукупністю інших доказів у справі.

Тобто, якщо особа перешкоджала з'ясуванню істини шляхом само обмови і цим сприяла прийняттю рішень чи здійсненню дій, які є підставою для відшкодування шкоди та передбачені ч. 1 ст. 1176 ЦК, ця особа не отримує права на відшкодування шкоди. При цьому термін «самообмова» має тлумачитись як дача показань чи інші дії, що здійснені свідомо з метою перешкодити встановленню істини. Якщо ж особа здійснила самообмову не власною волею, а під погрозою чи в результаті насильства,такі дії не можуть кваліфікуватись як самообмова.

Апеляційний суд не дав належної правової оцінки доводам, що є у справі, зазначивши чи лише про наявність явки з повинною. Таким чином, апеляційний судне дав оцінки доводам позивача про те, що під тиском він зізнався у вчиненні злочину, коли його допитували без адвоката, підтвердив це під час своїх інших допитів та вчиненні процесуальних дій у присутності адвоката.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57-60 ЦПК України.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1987/ed_2011_05_31/pravo1/T041618.html?pravo=1>суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови в їх прийнятті.

Апеляційний суд, ухвалюючи рішення, у порушення вимог ст. ст. 212 <nau://ukr/1618-15|st212> - 214, 316 ЦПК <nau://ukr/1618-15|st214> України, на зазначені положення закону уваги не звернув, не зазначив в рішенні конкретних обставин та фактів, що спростовують доводи позивача.

За таких обставин рішення апеляційного суду не може вважатись законним й обґрунтованим, а тому відповідно до ст. 338 ЦПК України воно підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1, подану його представником ОСОБА_2, задовольнити.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 10 березня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

О.В. Закропивний

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко