Ухвала

іменем україни

07 жовтня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого суддів: Горелкіної Н.А., Євграфової Є.П., Іваненко Ю.Г., Завгородньої І.М., Ситнік О.М.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом Національного університету харчових технологій в особі Вінницького коледжу Національного університету харчових технологій до ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа - Служба у справах дітей Вінницької міської ради, про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення, за касаційною скаргою ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на рішення апеляційного суду Вінницької області від 08 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2014 року Національний університет харчових технологій в особі Вінницького коледжу Національного університету харчових технологій (далі - НУХТ) звернувся до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення, свої вимоги обґрунтовуючи тим, що ОСОБА_8 працював у Вінницькому коледжі НУХТ в період з 26 квітня 1995 року по 12 серпня 2004 року.

У 2003 році ОСОБА_8 разом із сім'єю надано у користування кімнату АДРЕСА_1, про що було укладено відповідний договір найму житлового приміщення. Згідно з договором найму жилого приміщення від 15 квітня 2004 року проживання продовжено до 15 квітня 2005 року.

Разом із ОСОБА_8 на згаданій житловій площі проживали також члени його сім'ї: ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_12

Рішенням Староміського районного суду м. Вінниці від 07 лютого 2006 року позов задоволено частково.

Визнано недійсним договір найму жилого приміщення від 15 квітня 2004 року, укладений між Вінницьким політехнічним технікумом та ОСОБА_8 В іншій частині позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 29 березня 2006 року рішення Староміського районного суду м. Вінниці від 07 лютого 2006 року скасовано в частині відмови в позові про усунення перешкод в користуванні гуртожитком шляхом виселення. Позов Вінницького політехнічного технікуму задоволено частково.

Виселено ОСОБА_6, ОСОБА_7 та їх неповнолітнього сина ОСОБА_12 з кімнати АДРЕСА_1 без надання іншого житла.

У частині виселення ОСОБА_8, ОСОБА_9 відмовлено, оскільки вони на той моменту у гуртожитку не проживали.

07 листопада 2006 року ОСОБА_6, ОСОБА_7 разом зі своїм сином виселились із кімнати, проте без жодних підстав до кімнати вселились ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 Згодом ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 з кімнати АДРЕСА_1 виселились, а до кімнати знову вселились ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_12, у зв'язку з чим позивач звернувся до суду з позовом про виселення останніх на підставі ст. ст. 317, 319, ч. 2 ст. 321 ЦК України, ст. 116 ЖК УРСР.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 10 березня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 08 квітня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено.

Виселено ОСОБА_6, ОСОБА_7 та членів їх сім'ї з кімнати АДРЕСА_1, що є державною власністю в особі Міністерства освіти і науки України, право оперативного управління яким здійснює Вінницький коледж Національного університету харчових технологій, без надання іншого житлового приміщення.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 та ОСОБА_7 просять скасувати рішення апеляційного суду Вінницької області від 08 квітня 2015 року та залишити в силі рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 10 березня 2015 року, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права.

Перевіривши доводи, викладені у касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково на таких підставах.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що будинок АДРЕСА_1, має статус гуртожитку, знаходиться на балансі Вінницького коледжу НУХТ.

Відповідно до ордера від 02 жовтня 1997 року № 31, який виданий спільним засіданням профспілкового комітету викладачів та співробітників Вінницького політехнікуму та адміністрації протоколом № 10, ОСОБА_8 була надана житлова площа 17,5 кв. м, склад сім'ї: ОСОБА_8, 1956 року народження, ОСОБА_9, 1958 року народження, ОСОБА_6, 1980 року народження, ОСОБА_10, 1986 року народження.

ОСОБА_6 після одруження у 2000 році із ОСОБА_7 змінила прізвище на ОСОБА_6.

У 2003 році ОСОБА_8 разом із сім'єю надано у користування кімнату АДРЕСА_1, про що було укладено відповідний договір найму житлового приміщення. Згідно з договором найму жилого приміщення від 15 квітня 2004 року проживання продовжено до 15 квітня 2005 року.

ОСОБА_8 працював у Вінницькому коледжі НУХТ в період з 26 квітня 1995 року по 12 серпня 2004 року, що підтверджується наказом від 26 квітня 1995 року № 130 та наказом від 12 серпня 2004 року № 180-к.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що єдиною підставою для вселення на надану площу у гуртожитках є спеціальний ордер, який видає адміністрація підприємства, установи, організації (п. 10 Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою Ради Міністрів Української РСР від 03 червня 1986 року № 208). Таким чином, ОСОБА_8 був виданий ордер із зазначенням складу сім'ї, у тому числі і ОСОБА_6, а тому остання разом з чоловіком та дитиною на законних підставах проживає у спірній кімнаті та підстав для їх виселення у порядку ст. 116 ЖК УРСР немає.

Скасовуючи рішення місцевого суду та ухвалюючи нове рішення про задоволення позову, апеляційний суд виходив з того, що ОСОБА_8 звільнений з роботи 12 серпня 2004 року, втратив право користування вказаним приміщенням, право користування жилим приміщенням гуртожитку членів його сім'ї є похідними від його прав, а тому ОСОБА_6, ОСОБА_7 та члени їх сім'ї повинні бути виселені з кімнати гуртожитку без надання іншого жилого приміщення на підставі ст. 132 ЖК УРСР.

Проте з такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій повністю погодитися не можна виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st10> кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно зі ст. 11 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st11> суд розглядає цивільні справи не інакше як на підставі доказів сторін.

Відповідно до ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Так, доводи касаційної скарги щодо порушення апеляційним судом норм процесуального права, а саме зміни підстави позову та задоволення позову на підставі ст. 132 ЖК УРСР, знайшли своє підтвердження виходячи з наступних підстав.

Як убачається із позовної заяви, позивач просив суд виселити відповідачів на підставі ст. 116 ЖК УРСР.

Частинами першою та третьою статті 116 ЖК України передбачено, що якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Разом з тим, задовольняючи позовні вимоги, колегія суддів апеляційного суду виходила з положень ч. ч. 1, 2 ст. 132 ЖК України, відповідно до якої сезонні, тимчасові працівники і особи, що працювали за строковим трудовим договором, які припинили роботу, а також особи, що вчились у навчальних закладах і вибули з них, підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення з гуртожитку, який їм було надано у зв'язку з роботою чи навчанням. Інших працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв'язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину.

Таким чином, суди попередніх інстанцій належним чином не з'ясували, на якій підставі відбулося заселення ОСОБА_8 та членів його сім'ї у гуртожиток (на підставі ордера, цивільно-правової угоди, пов'язано з роботою тощо), а також не визначили правову підставу для виселення відповідачів із займаного жилого приміщення.

Крім того, в матеріалах справи відсутній договір найму жилого приміщення від 15 квітня 2004 року, на якій вказує позивач у позовній заяві.

Також судам слід звернути увагу на те, що при розгляді спорів, що не урегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства.

Главами 58, 59 ЦК України визначено правове регулювання договорів майнового найму і найму житла, а положеннями ст. 391 ЦК України захищено права власника від порушень, не пов'язаних із позбавленням володіння.

Зазначене вище свідчить про неповне встановлення судами як першої, так і апеляційної інстанцій фактичних обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення справи, що у свою чергу призвело до поверхневого вирішення спору.

За таких обставин ухвалені судами першої та апеляційної інстанцій рішення не можуть вважатися законними і обґрунтованими, у зв'язку із чим відповідно до ст. 338 ЦПК України їх слід скасувати у цій частині з передачею справи до суду першої інстанції на новий розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 та ОСОБА_7 задовольнити частково.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 10 березня 2015 року та рішення апеляційного суду Вінницької області від 08 квітня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий0Головуючий0 Головуючий Н.А. Горелкіна
Судді:Є.П. Євграфова І.М. Завгородня Ю.Г. Іваненко О.М. Ситнік