Справа № 463/3763/13 Головуючий у 1 інстанції: Леньо С.І.
Провадження № 22-ц/783/4434/15 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Монастирецького Д.І.,

суддів: Кабаля І.І., Копняк С.М.,

секретаря Юзефович Ю.І.

з участю представника ОСОБА_2 ОСОБА_3, представника ОСОБА_4 ОСОБА_5, ОСОБА_6 та її представника ОСОБА_7,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_8 - ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 12 травня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_6, ОСОБА_8 про стягнення коштів, -

в с т а н о в и л а:

В липні 2013 року ОСОБА_2 звернувся в суд з вищезазначеним позовом, який у встановленому законом порядку неодноразово уточнював, та в кінцевому, просив ухвалити рішення яким стягнути солідарно з ОСОБА_6 та ОСОБА_4 в його користь 176 246 грн., а також 17 664,60 грн. сплаченого ним виконавчого збору та витрат на проведення виконавчих дій. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 04.04.2013 року Галицьким районним судом м. Львова ухвалено рішення, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 17.06.2013 року, за умовами якого, з нього на користь ОСОБА_10 стягнуто грошові кошти в розмірі 172 917,00 грн. Правовою природою цих коштів є відшкодування збитків, яких зазнала ОСОБА_10 у зв'язку з витребуванням в неї квартири АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_6 та ОСОБА_4, яку у свою чергу, вона придбала у нього - ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу 12.12.1996 року. Підставою для витребування цієї квартири у ОСОБА_10 стало те, що договір купівлі-продажу від 09.10.1996 року, на підставі якого він набув у власність згадану вище квартиру і в подальшому відчужив її ОСОБА_10, за позовом ОСОБА_6 та ОСОБА_4, як правонаступників відчужувача за договором від 09.10.1996 року, рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 09.08.2010 року, яке набрало законної сили, був визнаний недійсним. Маючи обов'язок повернути кошти, які становлять ринкову вартість витребуваної у ОСОБА_10 квартири, і виконавши цей обов'язок в повному обсязі, сплативши ОСОБА_10 в процесі здійснення виконавчого провадження суму в розмірі 176 246 грн., вважає, що відповідачі, як набувачі квартири після визнання недійсним договору купівлі-продажу, зобов'язані відшкодувати йому ці кошти, і тому, просив стягнути їх в примусовому порядку, а також 17664,60 грн. сплаченого ним виконавчого збору та витрат на проведення виконавчих дій в процесі примусового виконання рішення Галицького районного суду м. Львова від 04.04.2013 року.

Оскаржуваним рішенням позовні вимоги ОСОБА_9 задоволено частково, стягнуто солідарно з ОСОБА_6, ОСОБА_8 на користь ОСОБА_9 грошові кошти в розмірі 172917 грн. (сто сімдесят дві тисячі дев'ятсот сімнадцять грн.), стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2 172,06 грн. судового збору, стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 172,06 грн. судового збору, стягнуто з ОСОБА_6 в дохід держави 749,88 грн. судового збору, стягнуто з ОСОБА_4 в дохід держави 749,88 грн. судового збору. В решті позовних вимог відмовлено.

09 вересня 2015 року судом ухвалено додаткове рішення, яким відмовлено у стягненні з відповідачів витрат на правову допомогу в розмірі 4000 грн. на користь позивача.

РішенняЛичаківського районного суду м. Львова від 12 травня 2015 року оскаржили представник ОСОБА_8 - ОСОБА_5 та ОСОБА_6, вважають його незаконним. Зазначають, що позивач вказує, що як на підставу стягнення коштів суд покликався на ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 31 серпня 2012 року, якою залишено без змін рішення Личаківського районного суду м. Львова, яким визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2, так як апеляційним судом прийнято рішення, яким частково скасовано рішення першої інстанції. Вважають, що позивач неправомірно посилається на ту обставину, що він є добросовісним набувачем, оскільки рішенням суду від 09.08.2010 року фактично було визнано недійсним договір купівлі-продажу вищезгаданої квартири, тому позивачу не могло бути завдано збитків шляхом витребування відповідачами вказаної квартири. Твердження позивача про те, що йому були завдані збитки через стягнення коштів на користь ОСОБА_10 є невірним, оскільки відповідачі не були стороною у даній справі. Вважають, що судом не вказано, яке саме право позивача було порушено відповідачами. Звертають увагу на те, що суд вважає нібито у квартирі було здійснено покращення, внаслідок чого збільшилася її вартість, однак з таким твердженням не погоджуються, оскільки судом не досліджувався її стан станом на 1996 рік. Суд поклав обовязок доказування відсутності покращень на відповідачів, хоча згідно з нормами цивільно-процесуального законодавства такий обовязок лежав на позивачеві. Просять суд скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_2 ОСОБА_3, представника ОСОБА_4 ОСОБА_5, ОСОБА_6 та її представника ОСОБА_7, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно відхилити.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обовязки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Пунктом 17 постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24 жовтня 2008 року «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» роз'яснено, що, перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, суд апеляційної інстанції повинен з'ясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовані норми матеріального й процесуального права. При перегляді судових рішень необхідно виходити з повноважень суду апеляційної інстанції, визначених статтею 307 ЦПК, і відповідних їм підстав щодо перегляду судових рішень в апеляційному порядку, передбачених статтями 308-311 ЦПК. При цьому апеляційний суд керується статтею 307 ЦПК (відповідним пунктом) та нормою ЦПК, що визначає підстави перегляду судового рішення в такому разі, і відповідно до неї та наданих суду апеляційної інстанції повноважень формулює резолютивну частину своєї ухвали чи рішення.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором.

Захист цивільних прав це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Частинами першою та другою ст. 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку, або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Виходячи з вимог ст. ст. 10, 214, 215 ЦПК України, суд повинен сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснювати особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджати про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом, та встановлювати у рішенні обставини справи (в тому числі пропущення позовної давності), характер правовідносин сторін, правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин, навести мотиви прийнятого рішення: встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог.

Колегія суддів приходить до переконання, що дане рішення суду відповідає зазначеним вимогам закону.

Судом встановлено, що 09.10.1996 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_11 укладено договір купівлі-продажу квартири (а.с. 186 т. 1), за умовами якого позивач набув у власність квартиру АДРЕСА_3.

Згідно з пунктами 5, 6 нотаріально посвідченого договору купівлі-продажуквартири АДРЕСА_3, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_11 09.10.1996 року, продаж спірної квартири вчинено за 4 000,00 грн., які продавцем отримано від покупця до підписання цього договору (т. 1 а.с. 186).

В подальшому, згідно договору купівлі-продажу від 12.12.1996 року (а.с. 5 цивільної справи № 2/461/1011/13), вказана квартира відчужена ОСОБА_2 на користь ОСОБА_10

Як вбачається з пунктів 5, 6 нотаріально посвідченого договору купівлі-продажуквартири АДРЕСА_3, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_10 12.12.1996 року продаж спірної квартири вчинено за 3947,00 грн., які покупцем будуть сплачені продавцю після підписання цього договору (цивільна справа № 2/461/1011/13 а.с. 27).

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 09.08.2010 року (а.с. 175-176 т. 1), яке в подальшому змінено рішенням Апеляційного суду Львівської області від 31.08.2012 року (а.с. 177-183 т. 1) та частково скасоване рішенням ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справ від 21.11.2012 року (а.с. 184-185 т. 1), позовні вимоги ОСОБА_6 та ОСОБА_4, як правонаступників ОСОБА_11 задоволені, визнано недійним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 від 09.10.1996 року, укладений між ОСОБА_11 та ОСОБА_2, витребувано у ОСОБА_10 квартиру АДРЕСА_3, придбану нею на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 12.12.1996 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_10, визнано за ОСОБА_6 право власності на 1/2 частину цієї квартири в порядку спадкування за законом, за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частки цієї квартири в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_11, яка померла 01.04.2009 року та виселено ОСОБА_10, ОСОБА_12, ОСОБА_13 та малолітню ОСОБА_14 з квартири АДРЕСА_4.

На підставі рішення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справвід 21.11.2012 року ОСОБА_10, ОСОБА_12, ОСОБА_13 та малолітню ОСОБА_14 виселено із спірної квартири, що підтверджується Постановою про закінчення виконавчого провадження від 24 травня 2013 року (т. 2, а.с. 94).

Сторони у справі не заперечують, що на даний час, спірна квартира знаходиться у фактичному володінні відповідачів ОСОБА_6 та ОСОБА_4

Згідно звіту про незалежну оцінку майна від 06 лютого 2013 року, вартість квартири АДРЕСА_3 станом на 05.02.2013 року становить 172 917,00 грн. (цивільна справа № 2/461/1011/13 а.с. 6-26).

Згідно постанови про закінчення виконавчого провадження від 02.03.2015 року (т. 2, а.с. 87, 89) ОСОБА_2 сплачено кошти в сумі 176 246,00 грн., які стягнуті з нього судовим рішенням.

З матеріалів справи вбачається наступне.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 09.08.2010 року встановлено, що договір купівлі-продажу від 09.10.1996 року укладено в момент, коли ОСОБА_11, хоч і була дієздатною, але в силу свого психічного захворювання не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними, у звязку з чим на підставі ч. 1 ст. 55 ЦК УРСР 1963 року його визнано недійсним. Крім того, як на правову підставу часткового задоволення позову, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, послався на приписи ч. 1 ст. 661 ЦК України, за правилами якої, у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав.

Згідно рішення Галицького районного суду м. Львова від 04.04.2013 року (а.с. 54-55 цивільної справи № 2/461/1011/13), яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 17.06.2013 року (а.с. 79-82 цивільної справи № 2/461/1011/13), з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_10 стягнуто грошові кошти в розмірі 172 917 грн. та 1729 грн. судових витрат.

Апеляційний суд, погоджуючись з висновком суду першої інстанції та у його обґрунтування, у вищевказаній ухвалі від 17.06.2013 року посилається на ч. 4ст. 390 ЦК Українита вказує, що добросовісний набувач (володілець) має право залишити собі здійснені ним поліпшення майна, якщо вони можуть бути відокремлені від майна без завдання йому шкоди. Якщо поліпшення не можуть бути відокремлені від майна, добросовісний набувач (володілець) має право на відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилась його вартість.

Відповідно до ч. 3ст. 61 Цивільного процесуального кодексу України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Преюдиційні фактице факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його субєктивними і обєктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обовязковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені невірно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень.

Крім того, згідно ч. 3ст. 61 ЦК кодексу України преюдиційність поширюється не тільки на осіб, що брали участь у справі, а й на особу, щодо якої відповідними рішеннями встановлено певні обставини, незалежно від того, чи брала вона участь у справі.

Отже обставини, що встановлені рішенням суду, яке набрало законної сили, доказуванню не підлягають.

Ухвалюючи спірне рішення суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що із змісту вищевказаних судових рішень, правовою природою стягнутих судом коштів є відшкодування збитків, завданих ОСОБА_10 після витребування у неї квартири на підставі рішення Личаківського районного суду м. Львова від 09.08.2010 року, яке надалі змінено рішенням суду апеляційної інстанції та частково скасовано судом касаційної інстанції.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції також вірно вказано, що відповідачами не спростовано, що на момент виконання судових рішень про витребування спірної квартири, яке відбулось по спливу більш як 15-ти років з моменту укладення недійсного договору між ОСОБА_2 та ОСОБА_11, її технічний стан відрізняється від того, який існував на момент укладення недійсного договору, і при цьому приходить до висновку, що відрізняється він в сторону покращення. В обґрунтування зазначеного висновку вказує на матеріали цивільної справи № 2-447/10 про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 09.10.1996 року за позовом ОСОБА_6, ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_10 і інших, а саме пояснення ОСОБА_10, що після купівлі у ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_4, здійснила її капітальний ремонт, про що зазначено і в описовій частині рішенні суду від 09.08.2010 року та звіті про незалежну оцінку майна від 06 лютого 2013 року, згідно якого вартість квартири АДРЕСА_3 станом на 05.02.2013 року становить 172 917,00 грн.

Пунктом 1 Прикінцевих та перехідних положень діючогоЦК України визначено, що цей Кодекс набрав чинності 01.01.2004 року.

Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень діючогоЦК України цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинностіЦК України, положення цьогоКодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Оскільки правовідносини між сторонами виникли до набрання чинності новимЦивільним Кодексом України, то відповідно до п. 4 прикінцевих іперехідних положень Цивільного кодексу України (в редакції 2004 року), суд першої інстанції правильно керувався нормамиЦивільного кодексу Української РСР в редакції 1963 року, що діяв на момент їх укладення.

Статтею 48 ЦК УРСР (в редакції 1963 року, що діяла на час виникнення між сторонами правовідносин) передбачено, що недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей.

По недійсній угоді кожна з сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом.

Згідност. 55 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), угода, укладена громадянином, хоч і дієздатним, але який в момент її укладення перебував у такому стані, коли він не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними, може бути визнана судом недійсною за позовом цього громадянина.

Якщо така угода визнана недійсною, то кожна з сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернення одержаного в натурі - відшкодувати його вартість.

Аналогічне зазначено і в ч. 1 ст. 216 ЦК України 2004 року - недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Правовий механізм повернення отриманого за недійсним договором визначенийст. 469 ЦК Української РСР 1963 року, така ж норма закріплена і уст. 1212 ЦК України, який набув чинності із 01 січня 2004 року.

Отже позовна вимога про повернення коштів, понад суму визначену у договорі, підлягає вирішенню відповідно до заявлених позовних вимог і в порядку, передбаченому ст. 469 ЦК Української РСР 1963 року.

Відповідно дост. 469 ЦК Української РСР 1963 року, особа, яка одержала майно за рахунок іншої особи без достатньої підстави, встановленої законом або договором, зобов'язана повернути безпідставно придбане майно цій особі. Такий же обов'язок виникає, коли підстава, на якій придбано майно, згодом відпала. В разі неможливості повернути безпідставно придбане майно в натурі повинна бути відшкодована його вартість, що визначається на момент придбання.

Особа, яка безпідставно одержала майно, зобов'язана також повернути або відшкодувати всі доходи, які вона мала або повинна була мати з цього майна з того часу, коли вона дізналася або повинна була дізнатися про безпідставність одержання майна. З свого боку ця особа має право вимагати відшкодування зроблених нею необхідних витрат на майно з того часу, з якого вона зобов'язана повернути доходи. Ці правила поширюються на випадок збереження майна за рахунок іншої особи без достатніх підстав, встановлених законом або договором.

Згідно вимог ч. ч. 1, 2 ст. 1212 ЦК України 2004 року, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна,стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Відповідно до змісту ч. 3 ст. 1212 ЦК України, положення ОСОБА_11 83 Книги П'ятої ЦК України застосовуються до вимог про: повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Згідно ч. 2 ст. 1213 ЦК України, у разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.

Разом з тим, судом першої інстанції неправильно застосовано норму матеріального права на підставі якої вирішено спір, а саме замістьст. 1212 ЦК України від 16 липня 2003 року слід зазначитист. 469 ЦК УРСР від 18 липня 1963 року.

Зміна норми права, на підставі якої підлягав вирішенню спір, не впливає на законність ухваленого судом першої інстанції рішення по суті, оскільки цими правовими нормами (ст. 1212 ЦК України,ст. 469 ЦК УРСР) встановлені аналогічні підстави для визнання договору недійсним і саме на їх існування посилався позивач на підтвердження вимог та з приводу їх доведеності судом першої інстанції робились висновки.

Крім того слід зазначити, що в розумінні цивільно-процесуального права підставу позову складають власне не норми матеріального права, які підлягають застосуванню до правовідносин сторін (правова підстава позову), а зазначення фактичних обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, тобто юридичних фактів матеріально-правового характеру, що визначаються нормами матеріального права, які врегульовують спірні правовідносини (їх виникнення, зміну, припинення), та докази, на підтвердження зазначених позивачем обставин. При цьому цивільно-процесуальний закон не вимагає від позивача визначення норми матеріального права, яка підлягає застосуванню (ст. 119 ЦПК України).

Відповідно до ч. 5ст. 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_11 на момент укладення договору від 09.10.1996 року не була визнана недієздатною, і лише висновками трьох судово-психіатричних експертиз від 29.05.1998 року, від 18.12.2000 року та від 09.07.2001 року було встановлено, що вона не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними під час укладення договору.

Судом першої інстанції вірно зазначено, що як за нормами ЦК УРСР 1963 року, так і за нормами чинного на даний час ЦК України, недобросовісним набувачем вважається особа, яка знала або могла знати, що володіє майном незаконно, а відчуження цього майна здійснено особою, яка не мала на це право, а оскільки на момент укладення договору дієздатність ОСОБА_11 не була обмеженою, ОСОБА_2 не знав і не міг знати про відсутність у ОСОБА_11 права продати належну їй квартиру, - тому прийшов до вірного висновку, що позивач в розмінні норм старого і нового ЦК не може вважатись недобросовісним набувачем.

Крім того необхідно зазначити, що встановлення добросовісності набувача є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна згідно ст. 145 ЦК УРСР 1963 року чи ст. 388 ЦК України, проте договір купівлі-продажуквартири АДРЕСА_3, укладений 09.10.1996 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_11, визнано недійсним на підставі ст. 55 ЦК УРСР.

Системно-правовий аналіз вищевказаних норм дає підстави для висновку, що у випадку збільшення вартості майна за час перебування такого майна у володінні інших власників, саме дійсні власники, як правонаступники сторони недійсного договору, в силу вимог ст. ст. 1216, 1218 ЦК України, яким це майно повернуто після визнання недійсним договору купівлі-продажу, несуть обов'язок відшкодувати вартість цього покращення, і при цьому, несуть цей обов'язок перед особою, яка провела таке відшкодування на підставі ст. 661 ЦК України.

Отже суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідачів на користь позивача грошових коштів у визначеній ним сумі.

Крім того, колегія суддів враховує, що відповідно до ч. 4ст. 390 ЦК Українидобросовісний набувач (володілець) має право залишити собі здійснені ним поліпшення майна, якщо вони можуть бути відокремлені від майна без завдання йому шкоди. Якщо поліпшення не можуть бути відокремлені від майна, добросовісний набувач (володілець) має право на відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилась його вартість.

Оскільки ст. 390 ЦК України регулює питання про розрахунки у випадку задоволення віндикаційного позову, а договір купівлі-продажуквартири АДРЕСА_3, укладений 09.10.1996 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_11 рішенням суду визнано недійсним на підставі ст. 55 ЦК УРСР, то посилання судом першої інстанції на ч. 4 ст. 390 ЦК України, як на підставу задоволення заявлених позовних вимог, є безпідставним, що не впливає на законність оскаржуваного рішення.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що будь-які регресні правовідносини, у даній справі відсутні.

Твердження відповідачів щодо факту шахрайських дій ОСОБА_2 під час укладення договору від 09.10.1996 року та не передачі ОСОБА_11 грошових коштів в розмірі 4000 грн. - судом першої інстанції спростовано правильно та вірно вказано, що виключно вироком суду, який набрав законної сили, який на даний час не постановлений, може бути доведена така обставина.

Висновки суду першої інстанції в частині відмови у стягненні з відповідачів 1600 грн. витрат за проведення експертизи та 17 664,60 грн. виконавчого збору та витрат на проведення виконавчих дій є правомірними. Судові витрати стягнено у відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України.

Додаткове рішення про відмову у стягненні з відповідачів витрат на правову допомогу в розмірі 4000 грн. на користь позивача не оскаржується, тому не є предметом перегляду суду апеляційної інстанції.

Інші доводи, наведені в апеляційній скарзі, були належним чином досліджені судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди відповідачів з висновками суду першої інстанції та з їх оцінкою.

Колегія суддів погоджується з висновками районного суду, оскільки суд ухвалив правильне по суті рішення, дійшовши його на основі повно зясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених дослідженими в судовому засіданні доказами.

Належних та допустимих доказів для спростування рішення суду першої інстанції, передбачених статтями 57, 58, 59 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України, апелянтами не представлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Рішення відповідає вимогам закону і зібраним по справі доказам, доводи апеляційної скарги, матеріали справи, зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішення, тому підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 314 ч. 1 п. 1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_8 - ОСОБА_5 та ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 12 травня 2015 рокузалишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Монастирецький Д.І.

Судді: Кабаль І.І.

ОСОБА_15