Справа № 745/539/15-ц
Провадження № 2/745/164/2015
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.09.2015 року Сосницький районний суд Чернігівської області в складі: головуючої судді Смаль І.А.,

при секретарі Шуляр І.В.,

за участю представників позивача адвоката Бабича А.І.,ОСОБА_2, представника відповідача адвоката Загальця О.М., представника відповідача Сосницької селищної ради Чернухи І.О.,представника третьої особи відділу Держгеокадастру у Сосницькому районі Поляха О.Ф.,розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Сосниця цивільну справу за позовом ОСОБА_7 до Сосницької селищної ради Чернігівської області, ОСОБА_8; третя особа: відділ Держгеокадастру у Сосницькому районі про визнання недійсним та скасування державного акту на право власності на земельну ділянку, - -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_7 звернулася до суду з позовною заявою до Сосницької селищної ради Чернігівської області, ОСОБА_8; треті особи: відділ Держгеокадастру у Сосницькому районі про визнання недійсним та скасування державного акту на право власності на земельну ділянку мотивуючи вимоги тим, що відповідно до договору дарування від 20.12.2011 року вона є співвласником частини житлового будинку у АДРЕСА_1 та власником 2-х земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,0344 га та для ведення особистого селянського господарства площею 0,0212 га. Іншим співвласником частини будинку та земельної ділянки є відповідач ОСОБА_8, яка отримала його по договору дарування від ОСОБА_9. У грудні 2014 року із зустрічної позовної заяви ОСОБА_8 їй стало відомо про те, що ОСОБА_9 було отримано державний акт на право приватної власності на землю для обслуговування житлового будинку та господарських будівель площею 0,07 га на підставі рішення Сосницької селищної ради 14 сесії XXI скликання від 08.07.1993 року. Вказаний державний акт було отримано неправомірно, а Сосницькою селищною радою порушено порядок приватизації земельних ділянок та порушенні норми Земельного кодексу, які діяли на той час.

Так, відповідно до договору від 05.12.1988 добровільного розподілу присадибної ділянки по АДРЕСА_2 між ОСОБА_9 та ОСОБА_10 розподілу належала земельна ділянка площею 1265,5 га., із них ОСОБА_9 - 621,8 м2 та ОСОБА_11 - 581,2 м2.

08.07.1993 року було проведено встановлення і погодження зовнішніх меж земельної ділянки з суміжними землевласниками (землекористувачами) та складено відповідниі акт та підписано Сосницьким селищним головою Гординським В.М. Із 6 суміжних землекористувачів даний акт було підписано лише 2 особами, ОСОБА_10 даний акт не підписаний, що свідчить про його незгоду із встановленням зовнішніх меж земельної ділянки ОСОБА_9 Акт погодження меж земельної ділянки є недійсним, адже насправді він не підписувався позивачем, як суміжним землекористувачем. В зв»язку з цим просить визнати недійсним та скасувати державний акт на на право власності на земельну ділянку від 19.09.1997 року, виданий ОСОБА_9.

В судовому засіданні представники позивача адвокат Бабич А.І., ОСОБА_2 позовні вимоги підтримали,в своїх поясненнях посилаючись на обставини викладені в позові.

Від позивача ОСОБА_7 надійшла заява про розгляд справи у її відсутності. Позовні вимоги підтримує.

Представник відповідача адвокат Загалець О.М. позовні вимоги не визнав . З пояснень та письмових заперечень вбачається,що відповідач вважає позовні вимоги безпідставними та необгрунтованими. Свою позицію обгрунтовує наступним. Відповідачка ОСОБА_8 є неналежним відповідачем по справі,оскільки оспорюється державний акт на право власності на землю,який був виданий ОСОБА_9. Крім того, видачею державного акту про право власності на земельну ділянку від 09.09.1997 року ніяким чином не зачіпаються права позивачки ОСОБА_7, бо на час видачі оскаржуваного Державного акту вона ніякого відношення не мала до земельних ділянок, що межують із земельною ділянкою, державний акт на яку вона просить скасувати. ОСОБА_7, як зазначає в своєму позові, стала власником цих земельних ділянок тільки після укладання договору дарування 20.12.2012 року.

На час видачі 09.09.1997 року ОСОБА_9, оспорюваного Державного акту, власником частини житлового будинку та землекористувачем сусідньої земельної ділянки був ОСОБА_10, який в наступному приватизував свої земельні ділянки, подарував їх ОСОБА_7, на даний час він помер. Позивачка вірно посилається на ст.42 Земельного кодексу України в редакції 1990 року.

Попередні співвласники житлового будинку ОСОБА_9 та ОСОБА_10, 01.06.1991 року уклали договір добровільного поділу присадибної ділянки, відповідно до умов якого, між ними була розділена присадибна ділянка площею 1265,5 кв.м., ОСОБА_9 виділено 621,8 кв.м. земельної ділянки, а ОСОБА_10 виділено 581,2 кв.м., залишок земельної ділянки площею 62,5 кв.м. залишено в загальному користуванні. Даний договір підписаний обома землекористувачами та представником селищної ради.

Обидва землекористувачі ОСОБА_9 та ОСОБА_10 погодились з таким встановленим порядком користування земельною ділянкою, бо в наступному реалізували своє право на приватизацію виділених їм частин земельної ділянки. ОСОБА_9 отримав Державний акт на право власності на земельну ділянку 19.09.1997 року, а ОСОБА_10 два Державні акти - 05.12.2009 року.

При отриманні Державних актів на право власності на земельну ділянку 05.12.2009 року ОСОБА_10 не ставив під сумнів межі та розміри своєї та сусідньої земельних ділянок, ніяких претензій до сусіднього власника земельної ділянки не пред'являв.

Відповідно до вимог ст.722 Цивільного кодексу України, право власності обдарованого на дарунок виникає з моменту його прийняття. Позивачка стала власником сусідньої земельної ділянки за договорам дарування 20.12.2012 року, а оскаржуваний нею Державний акт на право власності на земельну ділянку виданий 19.09.1997 року, отже, видачею оскаржуваного державного акта права, свободи та інтереси позивачки не були порушені. Задоволення позовних вимог позивачки не є можливим, бо на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку від 19.09.1997 року укладений договір дарування земельної ділянки, згідно умов якого, ОСОБА_9 подарував їй належну йому за даним Державним актом земельну ділянку. Проведена державна реєстрація права власності на дану земельну ділянку, тому скасування Державного акту та скасування його реєстрації не буде мати ніяких юридичних наслідків.

Державний акт на право власності на земельну ділянку виданий ОСОБА_9 на законних підставах, його видача ніяким чином не зачіпає і не порушує прав позивача. Відсутність підпису попереднього власника сусідньої земельної ділянки ОСОБА_10 у акті погодження меж земельної ділянки ОСОБА_9, не є підставою для скасування виданого державного акту.

Крім того,просить застосувати строк позовної давності ,що є також підставою для відмови в задоволенні позову.

Представник відповідача Сосницької селищної ради Чернуха І.О. позовні вимоги не визнав та пояснив,що оспорюваний державний акт про право власності на землю виданий з дотримання діючого на той час законодавства. Не має жодних підстав для його скасування.

Представник третьої особи відділ Держгеокадастру у Сосницькому районі Полях О.Ф. в вирішенні позову покладається на розсуд суду.

Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, вважає за необхідне в задоволені позову відмовити. До такого висновку суд приходить з наступних міркувань.

В судовому засіданні встановлено, що позивач ОСОБА_7 є власником ? частини житлового будинку АДРЕСА_2, земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) 0,0344 га, земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства 0,0212 га ,які вона отримала в дар від ОСОБА_11 згідно договорів дарування ,посвідчених державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори 20.11.2012 року за № 7-1143,№7-1146,№7-1149. Право власності на будинок та земельні ділянки зареєстровано 10.08.2013 року (витяги з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №7793874, 7792174, 7792614 від 10.08.2013 року).

З договору дарування квартири посвідченого приватним нотаріусом Сосницького районного нотаріального округу Чернігівської області Куць М.І. 24.02.2012 року, зареєстрованого в реєстрі за № 428, договору дарування земельної ділянки посвідченого приватним нотаріусом Сосницького районного нотаріального округу Чернігівської області Куць М.І. 24.02.2012 року, зареєстрованого в реєстрі за №430 вбачається, що відповідач ОСОБА_8 отримала у власність за договором дарування від ОСОБА_9 квартиру АДРЕСА_2 та земельну ділянку для обслуговування житлового будинку розміром 0,07 га, яка належала дарувальнику на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1, виданого на підставі рішення 14 сесії 21 скликання Сосницької селищної ради народних депутатів від 08.07.1993 року, зареєстрованого в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю 19.09.1997 року за №1261, кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_2.

Відповідно до договору від 05.12.1988 року добровільного розподілу присадибної ділянки по АДРЕСА_2 між ОСОБА_9 та ОСОБА_10 розподілена земельна ділянка площею 1265,5 кв.м, з них залишено в користуванні квартири №1 ОСОБА_9 621,8 кв.м, квартирі №2 , яка належить ОСОБА_11 581,2 кв.м та 62,5 кв.м залишено в загальному користуванні.

Відповідно до ст. 42 Земельного кодексу України (в ред. 1990 року) громадяни, яким жилий будинок, господарські будівлі та споруди і земельна ділянка належать на праві спільної сумісної власності, використовують і розпоряджаються земельною ділянкою спільно. Використання і розпорядження земельною ділянкою, що належить громадянам на праві спільної часткової власності, визначаються співвласниками цих об'єктів і земельної ділянки пропорційно розміру часток у спільній власності на даний будинок, будівлю, споруду.

Наступні зміни в розмірі часток у спільній власності на жилий будинок і господарські будівлі, що сталися у зв'язку з прибудовою, надбудовою або перебудовою, не тягнуть за собою змін установленого порядку використання та розпорядження земельною ділянкою. Угода про порядок використання і розпорядження земельною ділянкою є обов'язковою для особи, яка згодом придбала відповідну частку в спільній власності на жилий будинок і господарські будівлі. Якщо згоди на використання та розпорядження спільною земельною ділянкою не досягнуто, спір вирішується судом.

ОСОБА_9 було отримано державний акт на право приватної власності на землю для обслуговування житлового будинку та господарських будівель 19.09.1997 року площею 0,07 га на підставі рішення Сосницької селищної ради 14 сесії XXI скликання від 08.07.1993 року, зареєстрованого в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №1261 .

ОСОБА_11 отримав державні акти на право власності на земельні ділянку площею 0,0344 га 09.12.2009 року згідно рішення 31 сесії 5 скликання Сосницької селищної ради 06.11.2009 року та площею 0,0212 га 29.04.2011 року згідно рішення 40 сесії 5 скликання Сосницької селищної ради 12.10.2010 року.

Як вбачається з досліджених судом доказів позивачка ОСОБА_7 не була власником чи землекористувачем земельної ділянки ,яка б знаходилася по сусідству з земельною ділянкою ОСОБА_9 станом на 19.09.1997 року ,тобто коли ОСОБА_9 отримав оспорюваний державний акт.

Відповідно до ст.3ЦПК України кожна особа має право в порядку,встановленим цим Кодексом,звернутися до суду за захистом своїх порушених,невизнаних або оспорюваних прав ,свобод чи інтересів.

Разом з тим, відповідно до ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсним рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Тобто, видачею оспорюваного державного акту на право власності на землю 19.09.1997 року не були порушені права ОСОБА_7

Крім того,суд роз"яснював представнику позивачу ст.33 ЦПК України щодо пред"явлення позову до неналежного відповідача,адже оспорюється державний акт про право власності на землю, власником якої був ОСОБА_9.

Однією з підстав для відмови в задоволені позову є також те,що скасування державного акту на право власності на землю не породжує жодних правових наслідків ,адже оспорюваний державний акт як правовстановлюючий документ де-юре перестав існувати після посвідчення договору дарування земельної ділянки 24.02.2012 року.

Способи захисту прав на земельні ділянки передбачені ст.152 ЗК України.

Відповідно до правових позицій Верховного Суду України викладених у постанові від 31.10.2012 року № 6-53цс12 визнання недійсним державного акта на право власності на землю як самого по собі правовстановлюючого документа, не передбачено ст.152 ЗК України. Вимога захисту порушених прав власника на землю реалізується зацікавленою особою шляхом звернення до суду з вимогою визнання відповідного рішення органу виконавчої влади чи місцевого самоврядування про передачу у власність земельної ділянки недійсним.

Позивачем вимоги про скасування відповідного рішення органу виконавчої влади чи місцевого самоврядування ,на підставі якого був виданий оспорюваний державний акт на право власності на землю , не заявлялися.

Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що викладені в позовній заяві доводи позивача є необгрунтованими та безпідставними, тому в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити в повному обсязі.

Статтею 88 ЦПК України передбачено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Статтею 79 ЦПК України до судових витрат віднесені витрати на правову допомогу . Статтею 84 ЦПК України визначено, що граничний розмір компенсаціїї витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Так , відповідно до Закону України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах" № 4191-УІ від 20 .12.2011 року , розмір такої компенсації не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи , яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні.

Як роз'яснено в п. 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17 жовтня 2014 року "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах" підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84,88,89 ЦПК України. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Виходячи з вищевикладеного, оскільки позивачу відмовлено в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, то на користь відповідача необхідно стягнути документально підтверджені витрати. Так, відповідно до договору про надання юридичних послуг , акту виконаних робіт від 22.09.2015 року та квитанції від 03.09.2015 року, адвокат Загалець О.М., будучи представником ОСОБА_8, витратив на ознайомлення з матеріалами справи, підготовку заперечення на позовну заяву та участь у судових засіданнях 8 годин часу, що підтверджується також журналами судових засідань, та отримав за це 3000 грн гонорару, що знаходиться в межах граничного розміру відшкодування витрат на правову допомогу.

В зв"язку з цим, з позивачки на користь відповідачки підлягають стягненню витрати на правову допомогу у повному обсязі, тобто в розмірі 3000 грн.

Керуючись Постановою Верховного Суду України від 31.10.2012 року № 6-53цс12, ст. 125 ЗК України, ст. 42 Земельного кодексу України (в ред. 1990 року), ст. ст.10, 11, 15, 33,60, 88,215 ЦПК України,

В И Р І Ш И В

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_7 до Сосницької селищної ради Чернігівської області, ОСОБА_8; третя особа: відділ Держгеокадастру у Сосницькому районі про визнання недійсним та скасування державного акту на право власності на земельну ділянку відмовити .

Стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_8 3000 грн. в рахунок відшкодування витрат на правову допомогу.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Чернігівської області через Сосницький районний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, які не були присутні в судовому засіданні під час проголошення рішення ,- з дня отримання копії цього рішення .

Повний текст рішення виготовлено 24.09.2015 року.

Суддя І.А.Смаль