АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 524/1456/15-ц Номер провадження 22-ц/786/2403/15Головуючий у 1-й інстанції Середа А.В. Доповідач ап. інст. Дорош А. І.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2015 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

Головуючого судді: Дорош А.І.

Суддів: Бондаревської С.М., Омельченко Л.М.

при секретарі: Ачкасовій О.Н.

з участю

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_2

на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 15 червня 2015 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_3 про стягнення коштів та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, ОСОБА_4 про визнання договору недійсним та застосування наслідків недійсності правочину,-

В С Т А Н О В И Л А :

У лютому 2015 року ОСОБА_4 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_5 та ОСОБА_3 про стягнення коштів. Свої вимоги мотивує тим, що між нею та ОСОБА_5 15 жовтня 2011 року укладено договір простого товариства, у відповідності до якого вони домовились придбати в с. Кривуші Кременчуцького району нерухомість для подальшого зайняття готельним бізнесом. З метою виконання взятих на себе зобов'язань за вказаним договором простого товариства ОСОБА_4 передала ОСОБА_5 для придбання нерухомості та її реконструкції грошову суму, що еквівалентна 220 000 доларам США за курсом НБУ, що підтверджується актами про внесення коштів від 29 грудня 2011 року на 798 970 гривень, 02 квітня 2012 року на 239 637 гривень, 20 червня 2012 року на 239 775 гривень, 31 вересня 2012 року на 239 790 гривень, 15 грудня 2012 року на 239 790 гривень, 22 березня 2013 року на 239 790 гривень. ОСОБА_5 свої зобов'язання за договором не виконав до 15 жовтня 2013 року, як це передбачено п. 3.3.4 договору роботи з реконструкції домоволодіння та прийняття його до експлуатації в повному обсязі не провів та не закінчив. ОСОБА_4 вважає, що поновлення її прав можливе шляхом повернення їй внесених нею грошових коштів з урахуванням індексу інфляції та 12% річних за весь час користування її коштами, а тому просила суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідачів в солідарному порядку заборгованість за договором простого товариства в розмірі 1 758 115,00 грн., збитки від інфляції за період з 29 грудня 2011 року по 11 лютого 2015 року в розмірі 496 100,34 грн. та 12 % річних в сумі 560 888,06 грн., а всього 2 815 103,40 грн. та судові витрати.

21.05.2015 р. представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_2 подала зустрічний позов, в якому зазначила, що за час шлюбу ніякого договору між її колишнім чоловіком та його сестрою не існувало і гроші позивачем її чоловікові не передавалися. Зазначала, що даний договір був створений тільки після того, як вона подала позови про розлучення та поділ майна подружжя, з метою вилучення цього майна зі спільної власності подружжя. Вказувала, що якщо договір існував, то він повинен бути визнаний недійсним з тих підстав, що він був укладений без письмової згоди дружини відповідача, так як виходить за рамки дрібного побутового договору. Зазначала, що даний договір був укладений не в інтересах сім'ї, а з метою отримання прибутку двома сторонами договору, а саме ОСОБА_4 та ОСОБА_5 Просила суд ухвалити судове рішення, яким визнати Договір простого товариства від 15.10.2011 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 - недійсним. Застосувати наслідки недійсності правочину шляхом зобов'язання сторін Договору простого товариства від 15.10.2011 року повернути один одному у натурі все, що вони одержали на виконання цього правочину. У первісному позові відмовити повністю за його безпідставністю.

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 15 червня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_4 - задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 суму заборгованості, збитки від інфляції та 12% річних - всього в сумі 1407551,70 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 суму заборгованості, збитки від інфляції та 12% річних - всього в сумі 1407551,70 грн.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 витрати, пов'язані із сплатою судового збору в сумі 1827,00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 витрати пов'язані із сплатою судового збору в сумі 1827,00 грн.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 та ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання договору недійсним та застосування наслідків недійсності правочину відмовити.

Не погодившись з судовим рішенням, його в апеляційному порядку оскаржила представник відповідача ОСОБА_6 - ОСОБА_2, яка, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у первісному позові, зустрічний позов просить задовольнити. Вказала, що місцевий суд прийшов до помилкового висновку про те, що відповідач ОСОБА_5 не виконав свої зобов»язання за даним договором, оскільки він не грунтується на доказах, подання позову з вимогами про стягнення грошей не є доказом того, що договір не виконаний, відповідно до умов договору позивач повинна була зажадати, а відповідач ОСОБА_5 повинен був звітувати перед нею про витрачені кошти та про зроблені роботи, таких письмових доказів у справі немає. Відсутні докази того, що беручи від ОСОБА_4. кошти, ОСОБА_5 витрачав їх саме на реконструкцію будинку, на підставі яких доказів суд встановив, що реконструкція не виконана і що грошей, які нібито давала позивач, на даний час у ОСОБА_5 немає. Позивач заявляла вимоги про солідарне стягнення коштів з відповідачів, проте, без буд-яких мотивів суд вийшов за їх межі та стягнув кошти порівно з відповідачів. Щодо відмови у задоволенні зустрічного позову, то місцевий суд обмежився однією фразою про ненадання доказів на підтвердження доводів про недійсність договору, що є не правильним. Підставою звернення до суду із зустрічним позовом є відсутність письмової згоди подружжя ОСОБА_3 на укладення договру, що виходить за рамки побутового. Висновки та мотиви, з яких скасоване рішення, є обов»язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно п. 2 ч.1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Згідно п. 1,3,4 ч.1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є неповне з»ясування судом обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків суду обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що 15 жовтня 2011 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, укладено договір простого товариства, у відповідності до якого сторони домовились придбати в с. Кривуші Кременчуцького району нерухомість для подальшого зайняття готельним бізнесом (а.с.6-10).

Згідно договору ОСОБА_4 мала інвестувати в зазначений проект грошову суму, еквівалентну 250 000 доларів США, а ОСОБА_5 зобов'язаний був керувати процесом будівництва (реконструкції) на земельній ділянці та в разі необхідності, додати кошти, яких не буде вистачати для проведення будівництва (реконструкції) готельного комплексу в сумі, необхідній для завершення будівництва (реконструкції).

З метою виконання взятих на себе зобов'язань за вказаним договором простого товариства ОСОБА_4 передала ОСОБА_5 для придбання нерухомості та її реконструкції грошову суму, що еквівалентна 220 000 доларам США за курсом НБУ, що підтверджується актами про внесення коштів від 29 грудня 2011 року на 798 970 гривень, 02 квітня 2012 року на 239 637 гривень, 20 червня 2012 року на 239 775 гривень, 31 вересня 2012 року на 239 790 гривень, 15 грудня 2012 року на 239 790 гривень, 22 березня 2013 року на 239 790 гривень (а.с.11-15).

На виконання умов зазначеного договору ОСОБА_5 за взаємним погодженням з ОСОБА_4 підібрав об'єкт для подальшої його реконструкції: домоволодіння по АДРЕСА_1 та дві земельні ділянки, площею 0.2400 га та 0.2100 га відповідно (а.с. 16,17).

На день укладення між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 договору простого товариства, ОСОБА_5 перебував у шлюбі з ОСОБА_3 (а.с. 21).

Під час придбання домоволодіння по АДРЕСА_1 та двох земельних ділянок нотаріус у відповідності до вимог ч. 3 с. 65 СК України посвідчував від ОСОБА_3 згоду на укладання цих договорів купівлі-продажу, оскільки вся нерухомість оформлювалася на ОСОБА_5 (а.с. 16,17).

У подальшому шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 розірвано за рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 03 лютого 2014 року, зміненим рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 14 липня 2014 року (а.с.22,57-58).

ОСОБА_5 та ОСОБА_3 здійснили поділ спільного сумісного майна, до складу якого за вимогою ОСОБА_3 було включено і домоволодіння по АДРЕСА_1 та дві земельні ділянки, які були придбані за гроші ОСОБА_4

Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 21 травня 2014 року, вказане майно було визнано судом спільним сумісним і поділено між сторонами (а.с.23-26).

ОСОБА_5 свої зобов'язання за договором не виконав. До 15 жовтня 2013 року, як це передбачено п. 3.3.4 договору, роботи з реконструкції домоволодіння та прийняття його до експлуатації в повному обсязі не провів та не закінчив.

Пунктом 3.8 договору простого товариства передбачено, що в разі, якщо Сторона 1 (відповідач - 1) не забезпечила закінчення будівництва (реконструкції) Об'єкту до закінчення дії цього договору (15 жовтня 2013 року), то сторони або укладають новий договір на погоджених заново умовах, або здійснюють поділ спільного майна у зв'язку з припиненням дії договору.

Крім того пунктом 3.9 договору встановлено, що Сторона 2 при поділі, який настає в разі припинення дії договору у зв'язку з закінченням його строку та не досягненні його мети, має такі права: або на повернення всіх переданих для здійснення спільної діяльності грошових коштів з урахуванням індексу інфляції та 12 (дванадцяти) відсотків річних за весь час користування коштами до їх фактичного повернення, або право власності на 95 (дев'яносто п'ять) відсотків майна, що буде набуте в результаті виконання цього договору простого товариства (збудоване або придбане, реконструйоване). Право вибору вимоги належить Стороні 2 (позивачу-відповідачу).

Задовольняючи первісний позов, місцевий суд прийшов до переконливого висновку про необхідність його задоволення у повному обсязі.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, місцевий суд критично оцінив доводи представника відповідача - позивача за зустрічним позовом, т.я. ні відповідач, ні його представник не надали будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження підстав зустрічного позову.

Проте, з такими висновками місцевого суду погодитися не можна, виходячи з наступного.

Мотивувальна частина рішення місцевого суду не відповідає вимогам ст. 215 ЦК України, оскільки не містить мотивів, з яких суд вважає встановленою наявність або відсутність фактів, якими обгрунтовувалися вимоги чи заперечення.

При вирішенні спору місцевий суд у мотивувальній частині рішення застосував норми ст. 60,65 СК України та роз»яснення п.п. 23,24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», хоча предметом даного спору є не поділ майна подружжя, а стягнення грошових коштів за договором простого товариства.

Місцевий суд, вирішуючи спір, не навів норму матеріального права, яка підлягає застосуванню до правовідносин, що виникли між сторонами.

Згідно п.п.11,12 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 р. «Про судове рішення у цивільній справі» у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може грунтуватися на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК) ( 1618-15 ). У мотивувальній частині кожного рішення має бути наведено також посилання на закон та інші нормативно-правові акти матеріального права (назва, стаття, її частина, абзац, пункт,

підпункт закону), у відповідних випадках - на норми Конституції України ( 254к/96-ВР ), на підставі яких визначено права та обов'язки сторін у спірних правовідносинах, на статті 10, 11, 60,

212 та 214 ЦПК ( 1618-15 ) (статті 224 - 226 ЦПК ( 1618-15 ) - при ухваленні заочного рішення) й інші норми процесуального права, керуючись якими суд установив обставини справи, права та обов'язки сторін.

Крім цього, місцевий суд залишив поза увагою ту обставину, що рішенням апеляційного суду Полтавської області від 21.05.2014 р., яке є чинним, житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1 вартістю 685 160 грн. та земельна ділянка площею 0,21 га - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий № НОМЕР_1 та земельна ділянка площею 0,24 га - для ведення особистого селянського господарства, кадастровий НОМЕР_2, що розташовані в с. Кривуші Кременчуцького району Полтавської області вартістю 87 345 грн., виділені у власність ОСОБА_5 (а.с. 26). При розподілі майна подружжя ні ОСОБА_5, ні ОСОБА_4. не заявляли суду про укладення договору простого товариства на створення об»єкту нерухомості для подальшого зайняття готельним бізнесом, про реконструкцію вказаного домоволодіння на вказаних земельних ділянках, про інвестування цього проекту ОСОБА_4, про виникнення спору з приводу грошових сум. Як вказує позивач ОСОБА_4 у первісному позові, ОСОБА_5 до 15.10.2013 р. свої зобов»язання за договором простого товариства не виконав, роботи з реконструкції не закінчені, отже на час ухвалення місцевим судом заочного рішення від 03.02.2014 р. у справі про розподіл майна подружжя, особа, яка вважає, що право її є порушеним, а саме ОСОБА_4., мала процесуальну можливість заявити про захист цього права, оскільки вказані домоволодіння та земельні ділянки були предметом розподілу між подружжям.

Крім цього, як вбачається із мотивувальної частини рішенням апеляційного суду Полтавської області від 21.05.2014 р., відповідно до договору позики від 02.04.2010 р. ОСОБА_7 надав у борг ОСОБА_5 грошові кошти в розмірі 50 000 Євро для придбання нерухомості в м. Кременчуці Полтавської оласті, а ОСОБА_5 зобов»язався повернути позику протягом 3 років та спатити ОСОБА_7 5% річних по закінченні строку дії договору. Вчинення ОСОБА_5 даного правочину та одержання коштів за договором позики стронами по справі не оспорюється та підтверджується його розпискою від 02.04.2010 р. Після отримання позики, протягом 2010-2011 років сторонами було придбано нерухоме майно, що визнано судом об»єктом права спільної сумісної власності сторін, та є предметом поділу по справі, а саме… 29.12.2011 р. земельні ділянки та житловий будинок по АДРЕСА_1 загальною варстістю по договору - 680 850 грн. Іншого джерела для придбання спільного майна подружжя, ніж кошти, одержані за договором позики, сторони суду не довели.

Таким чином, вище вказаним судовим рішенням встановлено, що земельні ділянки та житловий будинок в с Кривуші Кременчуцького району придбані за кошти, одержані за договором позики з ОСОБА_7

Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Згідно ст. 65 СК України при укладенні договору одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім»ї, створює обов»язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім»ї.

Як вбачається із п.6 договору купівлі-продажу спірного домоволодіння від 29.12.2011 р. та п. 5 договору купівлі-продажу земельних ділянок від 29.12.2011 р. покупець ОСОБА_5 стверджує, що грошові кошти, за які відповідно придбаваються домоволодіння та земельні ділянки набуті покупцем у період шлюбу з ОСОБА_3, є спільною сумісною власністю подружжя, покупцем у встановленому законом порядку одержано згоду другого подружжя на вчинення цього правочину, справжність підпису на якій засвідчено 29.12.2011 р. приватним нотарусом Кременчуцького міського нотаріального округу за реєстровим № 5434 (а.с.16,17).

Вказані договори є чинними, ніким не оспорені, отже доводи ОСОБА_4. проте, що між нею та рідним братом ОСОБА_5 укладено договір простого товариства, у відповідності до якого вини домоволися придбати в с. Кривуші Кременчуцього району нерухомість для подальшого зайняття готельним бізнесом, не відповідають фактичним обставинам справи.

Крім цього, як встановила колегія суддів, матеріали справи не містять доказів того, що з моменту укладення договору простого товариства від 15.10.2011 р. і до часу звернення з даним позовом до суду 24.02.2015 р. у спірному домоволодінні проводилися роботи з його реконструкції під готельний комплекс. По-перше, відсутні дозволи райвиконкому та інших установ на вказану реконструкцію, на зміну статусу домоволодіння та зміну цільового призначення земельних ділянок, на яких воно розташоване.

Позивач на підтвердження своїх доводів про здійснення частково реконструкції домоволодіння не надала жодного доказу про виконання будівельних робіт, про придбання буд матеріалів, про укладення договорів на здійснення будівельних робіт тощо, відсутні відповідні акти прийняття-здачі робіт, чеки та накладні на придбання будматеріалів, проектна документація на проведення реконструкції домоволодіння. Згідно п.3.3.4. договору простого товариства від 15.10.2011 р. сторони зобов»язувалися закінчити будівництво (реконструкцію) та здати об»єкт в експлуатацію у відповідності до чинного законодавства до 15.10.2013 р. Якщо за два роки частково проведена реконструкція домоволодіння, як про це стверджує позивач, то ця обставина повинна бути доведена належними та допустимими доказами.

Дослідивши зміст договору простого товариства від 15.10.2011 р., колегія суддів встановила, що він укладений у період шлюбу ОСОБА_5 з ОСОБА_3, вказаний договір не містить письмової згоди останньої на його укладення. Даний договір укладений до укладання договорів купівлі-продажу домоволодіння та земельних ділянок, які мали місце 29.12.2011 р., тобто наперед більш ніж за два місяці, чи могли сторони договору достовірно знати про майбутнє укладення договорів купівлі-продажу домоволодіння та земельних ділянок, при цьому наперед визначивши строк закінчення його реконструкції до 15.10.2013 р. Якщо цей договір мав місце між сторонами, то при укладенні договорів купівлі-продажу домоволодіння та земельних ділянок ОСОБА_5 мав би заявити про нього та про походження грошових коштів.

Аналізуючи зміст договору простого товариства від 15.10.2011 р. вбачається, що згідно п. 1.1. цього договору сторони зобов»язувалися на основі співробітництва, шляхом здійснення дольових внесків майном (грошовими коштами, матеріалами, майновими правами тощо), а також спільної участі та організації співпраці, спільно діяти з метою придбання нерухомого майна з подальшою реконструкцією його в готельний комплекс та подальшою його експлуатацією та отриманням прибутку від такої експлуатації. Із змісту договору не вбачається, що даний договір укладено ОСОБА_5 в інтересах сім»ї.

З огляду на вище викладене, колегія суддів приходить до висновку про те, що позов ОСОБА_4. є недоведеним, місцевий суд безпідставно прийшов до висновку про його задоволення, тому рішення місцевого суду в частині задоволення вказаного позову підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у його задоволенні.

Що стосується зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_5, ОСОБА_4 про визнання договору недійсним та застосування наслідків недійсності правочину, то колегія суддів приходить до наступних висновків в цій частині.

Оскаржуваним рішенням місцевого суду у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 та ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання договору недійсним та застосування наслідків недійсності правочину відмовлено.

Як вбачається зі змісту зустрічного позову, ОСОБА_5 не пред»являв зустрічний позов (а.с. 63), місцевий суд помилково вказав, що він є позивачем за зустрічним позовом та відмовив йому у його задоволенні.

Крім цього, із матеріалів справи вбачається, що у 2014 р. ОСОБА_3 вже зверталася до суду із зустрічним позовом про визнання недійсним договору простого товариства від 15.10.2011 р. з підстав його фіктивності при розгляді цивільної справи за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 та ОСОБА_3 про стягнення коштів (а.с. 126-127).

Рішенням Кременчуцького районного суду Полтавської області від 24.04.2014 р., залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 27.05.2014 р., у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 відмовлено (а.с. 29,33).

Як вбачається зі змісту зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_5, ОСОБА_4. про визнання договору простого товариства фіктивним від 07.04.2014 р. (а.с.126-127), його підставою є вчинення правочину без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26.11.2014 р. рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 24.04.2014 р. та ухвала апеляційного суду Полтавської області від 27.05.2014 р. в частині задоволення позову ОСОБА_4 скасоване, справа в цій частині передана на новий розгляд до суду першої інстанції, в іншій частині судові рішення залишені без змін (а.с.35). У мотивувальній частині ухвали Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ вказав, що відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що ОСОБА_3 не було доведено фіктивності договору простого товариства від 15.10.2011 р.

Ухвалою Кременчуцького районного суду Полтавської області від 29.01.2015 р. позовна заява ОСОБА_4 до ОСОБА_5 та ОСОБА_3 про стягнення коштів залишена без розгляду (а.с. 36).

Відповідач ОСОБА_3, пред»являючи 21.05.2015 р. у даній справі зустрічний позов про визнання недійсним договору простого товариства від 15.10.2011 р. (а.с.63-65), вказала, що його підставою є ненадання згоди на його укладення іншим подружжям.

Як вбачається із матеріалів справи, оспорюваний договір був укладений у період перебування ОСОБА_5 у шлюбі з ОСОБА_3

Згідно ч. 2 ,3 ст. 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Оспорюваний договір виходить за межі дрібного побутового, тому потребує згоди іншого з подружжя.

Згідно ч. 4 ст. 203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Частиною 1 ст. 1131 ЦК передбачено, що договір про спільну діяльність укладається у письмовій формі. Це правило поширюється і на договір простого товариства. Крім того, висновок про письмову форму цього договору підтверджується положеннями ч. 1 ст. 206 ЦК, яка передбачає, що усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочнів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

Згідно ч. 3 ст. 225 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Договір простого товариства укладено у письмовій формі, як того вимагає чинне законодавство, проте, у ньому відсутня така умова як письмова згода дружини ОСОБА_3, як того вимагає ч. 2 ст. 65 СК України, що є підставою для визнання договору недійсним.

Колегія суддів, з урахуванням викладеного, приходить до висновку про те, що зустрічна позовна вимога про визнання договору простого товариства від 15.10.2011 року, укладеного між ОСОБА_4. та ОСОБА_5, недійсним підлягає задоволенню.

Щодо вимоги відповідача ОСОБА_3 про застосування наслідків недійсності правочину шляхом зобов»язання сторін договору повернути один одному у натурі все, що вони одержали та виконання цього правочину, то в цій частині колегія суддів приходить до наступних висновків.

Згідно п. 5 Постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року відповідно до статей 215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Згідно п. 7 вказаної Постанови за змістом статті 216 ЦК та виходячи із загальних засад цивільного законодавства суд може застосувати з власної ініціативи реституцію як наслідок недійсності оспорюваного правочину. Інші наслідки недійсності оспорюваного правочину (відшкодування збитків, моральної шкоди тощо) суд застосовує відповідно до статті 11 ЦПК.

Згідно п. 10 вказаної Постанови реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину.

Аналізуючи п.5 вище вказаної Постанови Пленуму Верховного Суду України, який визначає, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину, вбачається, що право пред»явлення вимоги про застосування реституції належить саме особі, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

У даному випадку ОСОБА_3 не є стороною договору простого товариства. По справі не надано доказів того, які саме її права та законні інтереси порушено вчиненням правочину, тому колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення вимоги про застосування наслідків недійсності договору.

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що у рішенні місцевого суду має місце неповне з»ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового по суті позовних вимог.

Керуючись ст. 303, 304, 307 ч. 1 п. 2, 309 ч. 1 п. 1,3,4, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 15 червня 2015 року - скасувати та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Відмовити ОСОБА_4 у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_5 та ОСОБА_3 про стягнення коштів.

Зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання договору простого товариства від 15 жовтня 2011 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, недійсним - задовольнити.

Визнати недійсним договір простого товариства від 15 жовтня 2011 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5.

Відмовити ОСОБА_3 у задоволенні вимоги про застосування наслідків недійсності правочину шляхом зобов»язання сторін договору простого товариства від 15жовтня 2011 року повернути один одному у натурі все, що вони одержали на виконання цього правочину.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

С У Д Д І :