Справа № 344/8139/15-ц
Провадження № 22-ц/779/2176/2015
Головуючий у 1 інстанції Ковалюк І. П.
Суддя-доповідач Горблянський Я.Д.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2015 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Горблянського Я.Д.

суддів: Ковалюка Я.Ю., Фединяка В.Д.

секретаря Петріва Д.Б.

за участю: представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про повернення грошових коштів,- за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Івано-Франківського міського суду від 14 серпня 2015 року,-

в с т а н о в и л а :

В червні 2015 року ОСОБА_2 звернулась в суд з вказаним позовом, мотивуючи тим, що між сторонами 23.04.2013 року був укладений нотаріально посвідчений договір доручення, яким передбачено, що ОСОБА_4 за попередньо досягнутою домовленістю, на підставі усного договору зобов'язався придбати для позивача транспортний засіб, доставити його в м. Івано-Франківськ, розмитнити, отримати сертифікат відповідності та зареєструвати в органах Державтоінспекції. На виконання умов договору ОСОБА_2 перерахувала на рахунок ОСОБА_4 25 000 грн., та передала готівкою під розписку 34 000 грн. В червні 2013 року, оскільки позивачу стало відомо, що ОСОБА_4 не придбав для неї автомобіль і не має наміру виконувати умови договору, вона повідомила про розірвання договору. Проте, на неодноразові вимоги ОСОБА_4 не повернув кошти, отримані на виконання договору. За наведених доводів ОСОБА_2 просила стягнути з ОСОБА_4 кошти одержані у зв'язку з виконанням доручення в розмірі 59 000 грн., 2 000 грн. моральної шкоди та 2 000 тис. грн. судових витрат по справі.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 14 серпня 2015 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 кошти, одержані у зв'язку з виконанням доручення в розмірі 59 000 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погодившись з рішенням суду, вважаючи його незаконним та необґрунтованим через неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу. Вказував, що договір доручення був укладений між ОСОБА_2, ОСОБА_4 і ОСОБА_5 Дана довіреність видана на три роки і дійсна до 23.04.2016 року. В установленому законом порядку позивач довіреність не скасувала, а тому вона є дійсною, а позов - передчасним.

Посилається нач.2.ст.1009 ЦК України, відповідно до якої за відсутності відмови довірителя від договору доручення не виникло зобов'язання для повіреного, тобто відповідача у поверненні отриманих вказаних ним коштів.

Позивачем не надано належних доказів про одержання відповідачем коштів саме на виконання доручення. Так, в квитанції про перерахування коштів призначення платежу не зазначено, та не представлено доказів, що переказ отриманий одержувачем. Крім того, не зазначено в розписці від 23.04.2013 року та від 26.04.2015 року від кого отримані кошти.

За таких обставин просив оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Апелянт в судове засідання не прибув, хоча належним чином повідомлявся про час і місце розгляду справи, тому апеляційну скаргу слід розглянути по наявних у справі доказах.

Перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги з наступних підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Даним вимогам законодавства оскаржуване рішення відповідає.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем надано достатньо доказів того, що нею було надано гроші відповідачу на придбання автомобіля та невиконання умов домовленості відповідачем, а тому з нього слід стягнути кошти в розмірі 59 000 грн. на користь позивача.

Такий висновок суду відповідає нормам матеріального та процесуального законодавства.

Згідно ст.1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя.

Згідно ст.1004 ЦК України повірений зобов'язаний вчиняти дії відповідно до змісту даного йому доручення.

Судом встановлено, що 23.04.2013 року між ОСОБА_2, ОСОБА_4 був укладений нотаріально посвідчений договір доручення, відповідно до умов якого повірений за попередньо досягнутою домовленістю на підставі усного договору зобов'язався придбати для ОСОБА_2 транспортний засіб, перегнати його в місто Івано-Франківськ, розмитнити, отримати сертифікат відповідності та зареєструвати в органах Державтоінспекції.

Відповідно до розписки, написаною цього ж дня, ОСОБА_4 отримав 30 000 грн. на купівлю автомобіля протягом травня 2013 року.

Частиною першою .1 ст.639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Таким чином, вказану вище розписку слід розглядати як частину договору доручення, в якій встановлений строк виконання зобов'язання, а саме - травень 2013 року.

На виконання умов договору відповідно до квитанції № 60 ОСОБА_2 23.04.2013 року перерахувала на рахунок ОСОБА_4 у відділенні АТОТП Банку в м. Івано-Франківську 25000 грн.

Посилання відповідача по відсутність вказівки про призначення платежу на квитанції, а тому неможливість встановлення мети їх дійсного перерахунку, колегія відхиляє, оскільки проаналізувавши всі докази в сукупності є зрозумілим, що вказані кошти пересилались позивачем саме на виконання договору доручення.

Відповідно до розписки від 26.04.2013 року ОСОБА_4 отримано додатково 4 000 грн.

Заперечення відповідача, що на розписках про отримання коштів не вказано, хто їх сплатив, спростовується тим, що розписки знаходяться в позивача, з їх змісту та часу написання очевидним є, що кошти надала саме ОСОБА_2

Відповідно до ст.64 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяг з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги ОСОБА_2 надала суду належні та допустимі докази на підтвердження того, що нею було передано відповідачу 59 000 гривень.

ОСОБА_4 обов'язку, що встановлений безпосередньо законом, як повіреної особи за дорученням, після пред'явлення вимоги не виконав умови договору, та не передав позивачу автомобіль.

Відповідно до п. 4 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: відшкодування збитків та моральної шкоди.

Тому ОСОБА_4,який необґрунтовано, без поважних причин ухиляється від виконання договору повинен відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням в розмірі 59 000 грн., сплачених ОСОБА_2 за придбання автомобіля.

Посилання відповідача на передчасність спору в зв'язку з дією доручення до 23.04.2016 року, колегія відхиляє, оскільки сторонами було обумовлено строк виконання зобов'язання, який відрізняється від строку дії самого договору.

Судові витрати стягнуті відповідно до ст.88 ЦПК України.

Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції обставини справи з'ясовано всесторонньо і повно та ухвалено рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, обґрунтованості якого доводи апеляційної скарги не спростовують.

Тому підстав для задоволення апеляційної скарги не вбачається.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст.303,307,308,313-315,317 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - відхилити.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 14 серпня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Судді: Я.Д. Горблянський

Я.Ю. Ковалюк

В.Д. Фединяк