Справа № 569/1733/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.10.2015 м. Рівне

Рiвненський мiський суд Рівненської області в особi суддi ОСОБА_1,

з участю: секретарів судового засідання Ющук О.С., Багнюк О.І., Якимчук І.В.,

позивача ОСОБА_2,

представника позивача адвоката ОСОБА_3,

представника позивача ОСОБА_4,

представника відповідача ОСОБА_5,

третьої особи ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засiданнi в мiстi Рiвному

справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_7, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_6, про визнання договору частково недійсним, визнання права спільної часткової власності, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_2 та її представники адвокат ОСОБА_3 і ОСОБА_4 в судовому засіданні позов підтримали та просять суд визнати частково недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 20 вересня 2012 року, укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_7, посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Рівненської області ОСОБА_9 та зареєстрований в реєстрі за № 1317, а саме пункт 1 цього договору в частині покупця 6/7 частин квартири; визнати право спільної часткової власності на вказану квартиру за ОСОБА_2 та ОСОБА_7; визнати за ОСОБА_2 право спільної часткової власності на 6/7 частин квартири, а за ОСОБА_7 на 1/7 частину квартири.

В обґрунтування позовних вимог посилаються на те, що ОСОБА_2 на праві власності належала двохкімнатна квартира АДРЕСА_2. Влітку 2012 року ОСОБА_2 домовилася зі своєю дочкою ОСОБА_6 про продаж цієї квартири та купівлю за виручені кошти трьохкімнатної квартири, де вони будуть разом проживати. Позивач разом з дочкою знайшли трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1. 20 вересня 2012 року ОСОБА_2 продала свою двохкімнатну квартиру за 36500 доларів США. В той же день за 42000 доларів США була придбана трьохкімнатна квартира АДРЕСА_1. ОСОБА_6 запропонувала ОСОБА_2 оформити договір купівлі-продажу квартири на онуку ОСОБА_7 Позивач, не розібравшись у ситуації, погодилася.

Вказують на те, що оплата покупки трьохкімнатної квартири була проведена за рахунок коштів позивача ОСОБА_2, яка сплатила 36000 доларів США, виручених від продажу двохкімнатної квартири, та за рахунок коштів відповідача ОСОБА_7, яка сплатила решту 6000 доларів США. Квартира купувалася для спільного проживання позивача, її дочки та онуки.

Оскільки трьохкімнатна квартира була придбана за спільні кошти позивача та відповідача, вона має належати сторонам на праві спільної часткової власності з розмірами часток, які відповідають вкладу кожного з них у придбання квартири.

Представник відповідача ОСОБА_5 в судовому засіданні позов не визнав і просить суд в позові відмовити за безпідставністю та недоведеністю позовних вимог.

На заперечення позовних вимог посилається на відсутність як підстав для визнання договору купівлі-продажу квартири частково недійсним, так і доказів на їх підтвердження. Вказує на те, що укладенням оспорюваного правочину права позивача порушені не були і, взагалі, спору між сторонами не існує, оскільки позивач, яка зазначала про придбання квартири для спільного проживання, проживає у цій квартирі. Не заперечує факту придбання трьохкімнатної квартири за спільні кошти сторін у зазначених позивачем розмірах, але при цьому посилається на ту обставину, що належна позивачу двохкімнатна квартира надавалася у свій час не лише їй, а і її чоловікові та дочці. Вважає, що між сторонами фактично діє договір довічного утримання.

Третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_6 суду пояснила, що двохкімнатна квартира, власником якої була позивач, була надана у свій час позивачу, її чоловікові та їй, ОСОБА_6 На час приватизації квартири вона була зареєстрована в гуртожитку разом з чоловіком та дитиною, а її дочка ОСОБА_7 була виписана з квартири, тому право власності було оформлено лише за ОСОБА_2

Підтвердила, що при купівлі трьохкімнатної квартири ОСОБА_2 сплатила 36000 доларів США, отриманих від продажу належної їй двохкімнатної квартири, а 6000 доларів США сплатила ОСОБА_7

Вказує на те, що придбана трьохкімнатна квартира була у незадовільному стані і на її ремонт вона з дочкою витратили значні кошти, крім того, вони ж оплачують усі житлово-комунальні послуги, у тому числі і за позивача.

Також зазначила, що з часу вселення у трьохкімнатну квартиру у позивача почалися проблеми зі здоровям, а тому вона переживає, що у разі визнання за позивачем права власності на квартиру, остання може неправильно нею розпорядитися.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши письмові докази по справі, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 є обґрунтованими та доведеними, а тому її позов підлягає задоволенню повністю.

Судом встановлено, що позивачу ОСОБА_2 на праві приватної власності належала двохкімнатна квартира АДРЕСА_2, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 28 листопада 1994 року, виданого Фондом державно-комунального майна міської Ради народних депутатів.

20 вересня 2012 року ОСОБА_2 належну їй квартиру АДРЕСА_2 продала ОСОБА_10 за 291744,50 гривень, що становило еквівалент 36500 доларів США, про що свідчить договір купівлі-продажу квартири від 20 вересня 2012 року, посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Рівненської області ОСОБА_9 та зареєстрований в реєстрі за № 1314.

В той же день, 20 вересня 2012 року, приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Рівненської області ОСОБА_9 був посвідчений та зареєстрований в реєстрі за № 1317 договір купівлі-продажу трьохкімнатної квартири АДРЕСА_1, відповідно до якого вказана квартира була придбана ОСОБА_7 у ОСОБА_8 за 335706 гривень, що становило еквівалент 42000 доларів США.

За домовленістю сторін квартира АДРЕСА_1 набувалася сторонами для спільного проживання.

Судом також встановлено, що в рахунок оплати за квартиру АДРЕСА_1 по договору купівлі-продажу квартири від 20 вересня 2012 року позивачем ОСОБА_2 було сплачено 36000 доларів США, отриманих нею від продажу квартири АДРЕСА_2, а відповідачем ОСОБА_7 було сплачено 6000 доларів США, що становить в частках 6/7 та 1/7 відповідно.

Вказані обставини сторонами визнаються, а тому, відповідно до вимог частини першої статті 61 ЦПК України, не підлягають доказуванню.

Згідно зі статтею 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За своєю суттю та загальним правилом договір купівлі-продажу передбачає для однієї сторони право отримання предмету купівлі-продажу у власність та зобов'язання сплатити його покупну ціну, а для другої сторони право на отримання ціни та обов'язок передати предмет договору наступному власнику.

Крім того, покупець може домовитись з іншою особою про придбання власності за її рахунок з наступним відшкодуванням цій особі витрат.

Отже, за звичаями ділового обороту презюмується, що предмет договору належить продавцю та переходить у власність покупця, якщо інше не передбачено домовленістю сторін, та покупець має сплатити ціну за власний рахунок, якщо інше не передбачено домовленістю сторін договору або покупцем та іншою особою.

Згідно вимог частин першої, третьої та пятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною першою статті 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Разом з тим, як передбачено частиною третьою статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 217 ЦК України визначено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідків недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був вчинений без включення до нього недійсної частини.

Якщо при вирішенні позову про визнання договору купівлі-продажу недійсним із підстав, що насправді покупцем є інша особа, буде встановлено, що фактично майно було придбано за кошти іншої особи і для неї та що інших підстав для визнання цієї угоди недійсною немає, вказаний договір підлягає визнанню недійсним лише в частині, що стосується покупця, і покупцем за цим договором визнається особа, за рахунок коштів якої і для якої фактично укладався цей договір.

Враховуючи встановлені по справі обставини, а саме те, що квартира АДРЕСА_1 за договором купівлі-продажу квартири від 20 вересня 2012 року була придбана за спільні кошти ОСОБА_2 і ОСОБА_7 та для їх спільного проживання, вказаний договір підлягає визнанню недійсним в частині, що стосується покупця, і покупцями за цим договором необхідно визнати ОСОБА_2 та ОСОБА_7

Відповідно до частини першої статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Частиною другою статті 357 ЦК України встановлено, що якщо розмір часток у праві спільної часткової власності не встановлений за домовленістю співвласників або законом, він визначається з урахуванням вкладу кожного з співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна.

Враховуючи вклад ОСОБА_2 та ОСОБА_7 у придбання квартири АДРЕСА_1, а саме, 36000 та 6000 доларів США відповідно, їх частки у праві спільної часткової власності на вказану квартиру повинні становити: ОСОБА_2 - 6/7 частин квартири, ОСОБА_7 - 1/7 частину квартири.

При вирішенні спору суд не приймає до уваги заперечень представника відповідача ОСОБА_5 та третьої особи ОСОБА_6 про те, що двохкімнатна квартира АДРЕСА_2 надавалася у свій час не лише позивачу, а і членам її сімї (чоловікові та дочці), оскільки вказана обставина на характер спірних правовідносин сторін не впливає.

Як встановлено судом, позивач ОСОБА_2 була одноосібним власником цієї квартири і її право власності ні відповідачем, ні третьою особою не оспорювалося.

Посилання третьої особи ОСОБА_6 на понесені нею та відповідачем ОСОБА_7 витрати на ремонт квартири та на оплату житлово-комунальних послуг не стосуються предмета спору, а тому до уваги судом не приймаються.

Не заслуговують на увагу і посилання представника відповідача на те, що між сторонами відсутній спір, оскільки позивач проживає у квартирі і ніхто їй перешкод у користування квартирою не чинить.

Суд звертає увагу на те, що між сторонами виник спір не з приводу права користування квартирою, а з приводу права власності на неї і саме це право позивача не визнається відповідачем.

Оскільки суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі, з відповідача в дохід держави підлягають стягненню судові витрати по справі, що складаються з судового збору.

З урахуванням вимог частини третьої статті 88 ЦПК України, підпунктів 1,2 пункту 1 частини другої статті 4 та частини третьої статті 6 Закону України «Про судовий збір», стягненню підлягає судовий збір у розмірі 3121,08 гривень (335706 х 6/7 + 243,60).

Керуючись ст.ст.10,11,60,88,209,212,214,215,218,223,292,294 ЦПК України, суд, -

В И Р I Ш И В :

Позов ОСОБА_2 задовольнити повністю.

Визнати недійсним в частині покупця договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 20 вересня 2012 року, укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_7, посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Рівненської області ОСОБА_9 та зареєстрований в реєстрі за № 1317.

Визнати ОСОБА_2 та ОСОБА_7 покупцями за договором купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 20 вересня 2012 року, посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Рівненської області ОСОБА_9 та зареєстрований в реєстрі за № 1317.

Визнати за ОСОБА_2 право спільної часткової власності на 6/7 (шість сьомих) частин квартири АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_7 право спільної часткової власності на 1/7 (одну сьому) частину квартири АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_7 в дохід держави 3121 (три тисячі сто двадцять одну) гривню 08 копійок судових витрат по справі, що складаються з судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до апеляцiйного суду Рівненської області через Рiвненський мiський суд. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повне рішення складено 27 жовтня 2015 року.

Суддя: Ю.П.Куцоконь