Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/2040/15 Головуючий у суді І-ї інстанції Український В. В.
Доповідач Єгорова С. М.
РІШЕННЯ

Іменем України

13.10.2015 року Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Кіровоградської області у складі: головуючого судді Єгорової С.М.,

суддів: Дуковського О.Л., Карпенка О.Л..,

із секретарем: Глущук Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кіровограді цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики та майнової шкоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Знам'янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 25 червня 2015 року, -

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 28 грудня 2011 року позичив ОСОБА_3 141000 грн. терміном на шість місяців, тобто до 28 червня 2012 року, про що останній написав розписку. Посилаючись на те, що грошові кошти у визначений строк він не повернув, частина боргу була повернута після спливу цього строку, не погашним залишається борг в розмірі 60000 грн., тому позивач, з урахуванням уточнень позовних вимог, просив стягнути з відповідача основну заборгованість у розмірі 60000 грн., 3 % річних від простроченої суми в розмірі 4500 грн., а також витрати на сплату судового збору - 600 грн. та оплату правової допомоги - 2500 грн.

Рішенням Знам'янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 25 червня 2015 року, з урахуванням ухвали цього ж суду від 24 червня 2015 року про виправлення описки, позов ОСОБА_4 задоволено частково: стягнуто на його користь з ОСОБА_3 39000 грн. 00 коп. - заборгованість за договором позики, 2925 грн. 00 коп. - три відсотки річних від простроченої суми, та 329 грн. 25 коп. судового збору, всього - 42254 грн. 25 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить змінити вказане судове рішення, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та стягнути з відповідача на його користь суму боргу 60000 грн., три відсотки річних від простроченої суми - 4500 грн., а також судові витрати: 600 грн. та 338 грн. - по сплаті судового збору, 2500 грн. - витрат на оплату юридичної допомоги, всього 67938 грн. Зазначає, що суд безпідставно зменшив суму боргу на 20000 грн., взявши до уваги дублюючу розписку без його підпису як належний доказ сплати боргу, неправильно вирахував три відсотки річних від простроченої суми, за наявності доказів про понесені витрати на правову допомогу необгрунтовано відмовив у їх відшкодуванні.

В судовому засіданні апеляційного суду позивач та його представник підтримали доводи апеляційної скарги і з урахуванням проведеного ними нового розрахунку трьох відсотків річних, уточнили свої вимоги і просили змінити рішення суду першої інстанції і стягнути з відповідача 59000 грн. основного боргу, три відсотки річних в сумі 7327,50 грн., витрати на сплату судового збору: 600 грн. і 338 грн., витрати на оплату юридичної допомоги - 2500 грн., всього 69765 грн. 50 коп. (а.с.132-139).

Представник відповідача ОСОБА_5 заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив її відхилити.

Колегія суддів, заслухавши доповідача, пояснення позивача, представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши в межах, передбачених ст. 303 ЦПК України, законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно ст. 303 ЦПК під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Якщо поза увагою доводів апеляційної скарги залишилась очевидна незаконність або необґрунтованість рішення суду першої інстанції у справах окремого провадження, апеляційний суд перевіряє справу в повному обсязі.

Вирішуючи спір, суд виходив з того, що 28 грудня 2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_3 отримав у ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 141000 грн. на термін 6 місяців, які зобов"язався повернути до 28 червня 2012 року, що підтверджується розпискою (а.с.21).

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до чч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обовязки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6 - 63 цс 13, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов"язковою для усіх судів України.

Відповідно до статті 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (стаття 58 ЦПК України)

Згідно із ч. 3 ст. 60 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Відповідно до ст. 64 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Письмові докази, як правило, подаються в оригіналі. Якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, має право вимагати подання оригіналу.

Відповідно до вимог стаття 545 ЦК України на підтвердження виконання зобов'язання, прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку.

У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов'язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Стаття 1049 ЦК передбачеає, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч.1).

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (ч.3).

Відповідно до ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Із матеріалів справи вбачається, що відповідачем надані суду оригінали розписок (а.с.69-91), які досліджувались судом, про повернення боргу частинами.

При цьому позивач зазначав, що розписка про те, що ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_3 кошти в сумі 20 тисяч грн. в рахунок погашення одержаного 28.12.2011 р. боргу у нього, від 31.07.2012 р. з його підписом (а.с.89) та розписка, в якій ОСОБА_2 зазначив, що отримав борг від від ОСОБА_3, взятий тим у нього 28.12.2011 р., в сумі 20 тисяч грн., яка не містить дати, і підписана ним на звороті після переліку серії та номерів отриманих купюр на загальну суму 2500 доларів (а.с.90) є дублюючими і не можуть бути взяті до уваги на підтвердження повернення загальної суми боргу - 40000 грн.

В той же час ОСОБА_2 не навів об"єктивних причин, з яких він двічі видав розписки на одну й ту ж суму коштів, та не довів безгрошовості жодної з цих розписок.

Будь-які докази того, що підпис у зазначених розписках виконано не ОСОБА_2, у справі відсутні.

Згідно з вимогами ч. ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч.1 ст. 212 ЦПК України).

Задовольняючи частково вимоги ОСОБА_2 про стягнення суми основного боргу, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем погашено заборгованість частинами протягом 2012-2014 років на загальну суму 102000 грн., що підтверджується оригіналами розписок про одержання коштів в рахунок боргу, і залишок не повернутих у визначений сторонами договору грошових коштів на день ухвалення судового рішення складав - 39000 грн., а тому на підставі ст. ст. 545, 1049, 1050 ЦК України дійшов вірного висновку про стягнення цієї суми боргу за договором позики від 28 грудня 2011 року.

Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Встановлено і не заперечується сторонами, що боржник не виконав свого зобов"язання і не повернув всю суму боргу у визначений сторонами договору термін, на 28 червня 2012 року розмір простроченої заборгованості за договором позики складав 121000 грн., протягом наступних 30 місяців відповідач повертав борг частинами: липень 2012 року - 20000 грн. (а.с.90), 31.07.2012 року - 20000 грн.(а.с.89), 01.04.2013 року - 1000 грн.(а.с.71), 03.05.2013 року - 1000 грн. (а.с.72), 08.05.2013 року - 20000 грн. (а.с.88), 03.06.2013 року - 1000 грн. (а.с.73), 01.08.2013 року - 2000 грн. (а.с.85), 01.10.2013 року - 2000 грн., 26.11.2013 року - 2000 грн. (а.с.87), грудень 2013 року - 1000 грн. (а.с.70), 28.01.2014 року - 1000 грн. (а.с.69), 27.02.2014 року - 1000 грн. (а.с.84), 31.03.2014 року - 1000 грн. (а.с.83), 30.04.2014 року - 1000 грн. (а.с. 82), 30.05.2014 року - 1000 грн. (а.с.81), 25.06.2014 року - 1000 грн. (а.с.80), 30.07.2014 року - 1000 грн. (а.с.79), 29.08.2014 року - 1000 грн. (а.с.78), 24.09.2014 року - 1000 грн. (а.с.77), 28.10.2014 року - 1000 грн. (а.с.76), 01.12.2014 року - 1000 грн. (а.с.75), 29.12.2014 року - 1000 грн. (а.с.74), внаслідок чого відповідно зменшувалась сума простроченого грошового зобов"язання, на яку згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України нараховується три проценти річних по січень 2015 року (дата, визначена в позові), що в загальній сумі складає 4575 грн. (302,5+1620+200+147,5+145+145+140+140+135+130+127,5+125+122,5+120+117,5+115+112,5+110+110+107,5+102,5+ 100).

Це не було в повній мірі враховано судом першої інстанції при визначенні розміру процентів, що є підставою для зміни рішення суду і збільшення розміру стягнутих з відповідача трьох відсотків річних за прострочення виконання грошового зобов"язання до 4500 грн., що відповідає межам заявлених позивачем в суді першої інстанції вимог (з урахуванням заяви про зміну позовних вимог від 05 січня 2015 року).

Крім того, визначаючи загальну суму до стягнення з відповідача, суд безпідставно відмовив у відшкодуванні витрат позивача на правову допомогу, які відповідно до ст. ст. 84 та 88 ЦПК на підставі оригіналу квитанції (а.с.137) і розрахунку (а.с.138-139), що не були в порушення вимог ст. 10 ЦПК України долучені судом першої інстанції до справи, підлягають стягненню у розмірі 2500 грн.

Враховуючи викладене, рішення суду першої інстанції на підставі п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підлягає зміні в частині визначення розміру заборгованості зі збільшенням суми трьох процентів річних від простроченої суми і судових витрат, в тому числі відшкодування документально підтверджених витрат на правову допомогу.

У зв"язку зі зміною судового рішення на підставі ч. 5 ст. 88 ЦПК України апеляційний суд відповідно змінбє і розподіл судових витрат та вважає, що пропорційно до задоволених вимог підлягає присудженню і частина сплаченого позивачем судового збору в сумі 628 грн.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Знам'янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 25 червня 2015 року змінити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 39000 (тридцять дев"ять тисяч) гривень заборгованості за договором позики, три відсотки річних від простроченої суми боргу в сумі 4500 (чотири тисячі п"ятсот) гривень, 2500 (дві тисячі п"ятсот) гривень у відшкодування витрат на правову допомогу, 628 (шістсот двадцять вісім) гривень у відшкодування сплаченого судового збору, що разом складає 46628 (сорок тисяч шістсот двадцять вісім) гривень.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з наступного дня.

Головуючий суддя

Судді: