УХВАЛА

ІМЕНЕМ України

07 жовтня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Горелкіної Н.А.,

суддів: Євграфової Є.П., Завгородньої І.М.,

Іваненко Ю.Г., Ситнік О.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_3, третя особа - ОСОБА_4, про звернення стягнення на предмет іпотеки, за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 17 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 29 січня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3, третя особа - ОСОБА_4, про звернення стягнення на предмет іпотеки, в якому просило: звернути стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 13 липня 2006 року № 32-8АV/07-2006И, реєстровий № 1780 - трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 109,7 кв. м, житловою площею 73,2 кв м, та машиномісце № 20 загальною площею 10,2 кв. м, що знаходиться в підземному автопаркінгу, розташованому в будинку АДРЕСА_1 м. Києві; установити спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження»; визначити початкову ціну предмета іпотеки для її подальшої реалізації на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності (незалежним експертом) на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій; з вартості реалізації предмета іпотеки задовольнити вимоги ПАТ «УкрСиббанк» за кредитним договором в розмірі 646 766,18 дол. США, що станом на 02 вересня 2013 року становить 5 169 602 грн 08 коп.

Свої вимоги обґрунтовувало тим, що 13 липня 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № 32-8AV/07-2006И, згідно з яким банк надав позичальнику кредит в сумі 430 тис. дол. США, а останній прийняв вказані кредитні кошти та зобов'язався належним чином їх використовувати та повернути у порядку і на умовах, визначених договором. На забезпечення виконання ОСОБА_4 зобов'язань за кредитним договором між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 13 липня 2006 року укладено договір іпотеки № 32-8AV/07-2006И, відповідно до якого останній передав в іпотеку банку трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 та машиномісце № 20, яке знаходиться в підземному автопаркінгу в будинку АДРЕСА_1 м. Києві. Оскільки позичальник не виконав взяті на себе зобов'язання, банк вимогою від 20 березня 2013 року № 30-11/1612 визнав строк повернення кредиту у повному обсязі таким, що настав достроково. Станом на 02 вересня 2013 року сума заборгованості за кредитним договором становить 646 766,18 дол. США, що в гривневому еквіваленті становить 5 169 602 грн 08 коп.

Оскільки під час розгляду справи було встановлено, що власником квартири АДРЕСА_1 та машиномісця в підземному паркінгу є ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 22 лютого 2013 року, а в силу вимог ст. 23 Закону України «Про іпотеку» дія іпотечного договору не припинилась як на час відкриття ліквідаційної процедури, так і на дату продажу ліквідатором предметів іпотеки, на що банк згоди не давав та коштів від реалізації не отримував, позивач вважав, що має право задовольнити свої вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до Закону України «Про іпотеку».

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 17 листопада 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 29 січня 2015 року, в задоволенні позову відмовлено.

У поданій касаційній скарзі ПАТ «УкрСиббанк» просить зазначені судові рішення скасувати, посилаючись на порушення судами норм матеріального і процесуального права, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 13 липня 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № 32-8AV/07-2006И, згідно з яким банк надав позичальнику кредит в сумі 430 тис. дол. США, а останній прийняв вказані кредитні кошти та зобов'язався належним чином їх використовувати та повернути їх у повному обсязі не пізніше 13 липня 2027 року.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 13 липня 2006 року укладено договір іпотеки № 32-8AV/07-2006И, відповідно до якого останній передав в іпотеку банку трикімнатну квартиру АДРЕСА_2 загальною площею 109,7 кв. м, житловою площею 73,2 кв. м, та машиномісце № 20, яке знаходиться в підземному автопаркінгу в будинку АДРЕСА_1 в м. Києві загальною площею 10,2 кв. м.

У зв'язку з невиконанням ОСОБА_4 своїх зобов'язань із повернення кредиту та сплати процентів за кредитним договором виникла заборгованість, яка станом на 02 вересня 2013 року становить 646 766,18 дол. США, що в гривневому еквіваленті складає 5 169 602 грн 08 коп.

Постановою Господарського суду Одеської області від 14 лютого 2012 року в справі № 21/17-5170-2011 фізичну особу-підприємця ОСОБА_4 визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 21 червня 2012 року в справі № 21/17-5170-2011 затверджено реєстр вимог кредиторів до ФОП ОСОБА_4 на загальну суму 218 500 749 грн 10 коп., в тому числі грошові вимоги ПАТ «УкрСиббанк» на загальну суму 15 137 041 грн 57 коп.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 21 червня 2012 року постановлено скасувати обтяження нерухомого майна банкрута - фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 та вилучити записи з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна.

16 серпня 2012 року ліквідатором фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 було проведено аукціон з реалізації спірного майна, переможцем якого визнано ОСОБА_5 За підсумками торгів між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 в особі ліквідатора Хайла М.В. та ОСОБА_5 укладено договори купівлі-продажу квартири та машиномісця в підземному автопаркінгу, які в подальшому були продані ОСОБА_3 (а. с. 203-210, т. 1, 7-14, т. 2).

За змістом вказаних договорів судом установлено, що на момент їх укладення вказане майно під забороною відчуження (арештом) не перебувало.

У подальшому постановою Вищого господарського суду України від 25 грудня 2012 року було скасовано постанову Господарського суду Одеської області від 14 лютого 2012 року в справі № 21/17-5170-2011, провадження в справі про банкрутство ФОП ОСОБА_4 припинено.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 28 лютого 2013 року скасовано заходи, вжиті ухвалою Господарського суду Одеської області від 21 червня 2012 року та відновлено записи щодо обтяження іпотекою нерухомого майна ОСОБА_4, в тому числі за договором іпотеки від 13 липня 2006 року № 32-8AV/07-2006И.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, відмовляючи в задоволенні позову, дійшов висновку про відсутність у позивача права вимагати звернення стягнення на предмети іпотеки в останнього набувача майна у зв'язку з тим, що предмет іпотеки був реалізований в межах ліквідаційної процедури з припиненням обтяжень в порядку, визначеному Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», а на момент укладення договорів купівлі-продажу заборони відчуження в Єдиному реєстрі заборон були відсутні. При цьому суд послався на приписи ст. 23 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», Закон України «Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», та взяв до уваги правову позицію Верховного Суду України, викладену в справі № 6-58цс13.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність правових підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки з огляду на таке.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у справі № 6-58цс13, відчуження майна, переданого в іпотеку під час проведення ліквідаційної процедури боржника, здійснюється у порядку, визначеному Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» у редакції, чинній з 15 лютого 2010 року до 16 червня 2010 року. Положеннями цього закону не передбачено згоди іпотекодержателя на відчуження предмета іпотеки за договором, що укладається під час ліквідаційної процедури боржника, яка здійснюється в межах справи про банкрутство.

Редакція зазначеного Закону, що діяла на час відчуження іпотечного майна в ліквідаційній процедурі протягом лютого-грудня 2012 року, також не передбача вказаної згоди.

Відхиляючи заперечення скаржника щодо безпідставності застосування вказаної правової позиції у спірних правовідносинах з огляду на те, що предметом іпотеки у справі № 6-58цс13 було рухоме майно, колегія суддів виходить із того, що юридичне значення в даній ситуації має не вид майна, рухоме чи не рухоме, а правильне визначення матеріального закону, що регулює питання відчуження майна боржника в разі визнання його банкрутом.

У даному сенсі Верховний Суд дійшов висновку, що під час ліквідаційної процедури боржника-банкрута застосовуються спеціальні норми Закону «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», а відчуження майна, переданого в іпотеку, під час проведення ліквідаційної процедури здійснюється в порядку, визначеному цим Законом.

Подальше скасування постанови про визнання божника банкрутом та припинення провадження у справі про банкрутство, на переконання колегії суддів, само по собі не тягне незаконність вчинених в процесі ліквідаційної процедури дій, в тому числі незаконність відчуження іпотечного майна, з огляду на наступне.

Відповідно до положень ч. 7 ст. 47 Закону «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» у разі визнання громадянина-підприємця банкрутом до складу ліквідаційної маси не включається майно громадянина-підприємця, на яке згідно з чинним законодавством України не може бути звернено стягнення, та майно, яке перебуває у заставі за підставами, не пов'язаними із здійсненням такою особою підприємницької діяльності.

Положеннями ч. 4 ст. 25 цього ж Закону визначено, що дії ліквідатора (ліквідаційної комісії) можуть бути оскаржені до господарського суду власником майна (органом, уповноваженим управляти майном) банкрута; особою, яка відповідає за зобов'язаннями банкрута; кожним кредитором окремо або комітетом кредиторів; особою, яка, посилаючись на свої права власника або іншу підставу, передбачену законом чи договором, оспорює правомірність віднесення майнових активів або коштів до ліквідаційної маси.

Отже, позивач, будучи іпотекодержателем реалізованого майна і посилаючись на свої права, передбачені іпотечним договором та як кредитор, вимоги якого були включені до реєстру судом в сумі 15 137 041 грн 57 коп., мав право оспорювати правомірність віднесення майнових активів ФОП-банкрута ОСОБА_7 до ліквідаційної маси та це питання підлягало вирішенню в порядку, визначеному Законом «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом». Така ж правова позиція висловлена Верховним судом України у справі № 3-73гс14.

Оскільки докази неправомірності віднесення майнових активів ФОП-банкрута ОСОБА_7 до ліквідаційної маси в матеріалах справи відсутні, не можна вважати, що іпотечне майно реалізовано з порушенням встановленого законодавством порядку, а іпотека зберігла свою чинність для нового власника лише з одного факту скасування постанови про визнання боржника банкрутом та припинення у банкрутній справі провадження.

При цьому колегією суддів враховано, правова позиція Верховного Суду України у справах № № 6-63цс15, 6-53цс15, 6-332цс15, 6-449цс15, 6-639цс15, 6-495цс15, 6-1193цс15, за якою за встановлення факту переходу до відповідача права власності на нерухоме майно під час виключення з Державного реєстру іпотек запису про обтяження права власності на підставі незаконного судового рішення (про визнання недійсним договору іпотеки) до спірних правовідносин застосовуються положення ст. 23 Закону України «Про іпотеку», її дія поширюється на відповідача та зберігається обтяження цього майна іпотекою за іпотечним договором.

Разом із тим правовідносини у даній справі не є подібними тим, щодо яких Верховним Судом України висловлена наведена правова позиція, а пов'язані із набуттям майна на аукціоні в порядку, визначеному Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом».

Крім того, колегія суддів звертає увагу на таке.

У поданому на вирішення суду позові позивач просив звернути стягнення на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 109,7 кв. м, житловою площею 73,2 кв м, та машиномісце № 20 загальною площею 10,2 кв. м, що знаходиться в підземному автопаркінгу, розташованому в будинку АДРЕСА_1 м. Києві, які, як було встановлено при вирішенні спору в суді першої інстанції, відповідачем були набуті у особи, яка їх придбала на прилюдних торгах (аукціоні), що проводились на виконання судового рішення про визнання банкрутом боржника ФОП ОСОБА_7

Між тим, оскільки предмет іпотеки був реалізований в межах ліквідаційної процедури з припиненням обтяжень в порядку, визначеному Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», і на момент укладення договорів купівлі-продажу заборони відчуження в Єдиному реєстрі заборон були відсутні, відповідно відсутні підстави вважати подальших набувачів майна недобросовісними, колегія суддів вважає, що захист прав позивача в обраний ним спосіб, що має на меті примусове позбавлення відповідача як іпотекодателя права власності на його майно як на предмет іпотеки, суперечить принципу, закладеному в ч. 2 ст. 388 ЦК України щодо неможливості витребування майна у добросовісного набувача, якщо воно було продано у порядку, встановленому для виконання судових рішень.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що ухвалені у справі судові рішення є законними і обґрунтованими, підстав для їх скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 17 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 29 січня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Н.А. Горелкіна

Судді: Є.П. Євграфова

І.М. Завгородня

Ю.Г. Іваненко

О.М. Ситнік