Справа №573/1476/15-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - Терещенко О. І.
Номер провадження 22-ц/788/1760/15 Суддя-доповідач - Собина О. І.
УХВАЛА

і м е н е м У к р а ї н и

17 вересня 2015 року м. Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Собини О. І.,

суддів - Левченко Т. А. , Околота Г. М. ,

з участю секретаря судового засідання - Чуприни В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Білопільського районного суду Сумської області від 03 серпня 2015 року

у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення коштів, -

в с т а н о в и л а:

07 липня 2015 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 і просила стягнути з ОСОБА_3 6862,62 грн. сплаченої заборгованості за житлово-комунальні послуги за період проживання відповідача у її квартирі та 13100 грн. 00 коп. плати за користування квартирою, а також понесені нею судові витрати.

Рішенням Білопільського районного суду Сумської області позовні вимоги задоволені частково та стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 19437 грн. 38 коп. та судові витрати в сумі 3233 грн. 87 коп.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_3 просить скасувати рішення місцевого суду в частині стягнення з нього 13100 грн. 00 коп. заборгованості плати за проживання в квартирі та відмовити в задоволенні позовних вимог в цій частині, оскільки кошти в розмірі 300 грн. 00 коп. він щомісячно віддавав позивачці або членам її родини.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_3, який апеляційну скаргу підтримав з мотивів у ній викладених, пояснення позивачки, яка проти скарги заперечує, перевіривши рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду в оскаржуваній частині - залишенню без змін.

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивачки плати за користування житлом, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не надав суду жодних належних доказів на підтвердження того, що він щомісячно передавав кошти позивачці в розмірі 300 грн. 00 коп., як це визначено умовами укладеного між сторонами договору найму.

Колегія суддів погоджується з висновком суду виходячи з наступного.

07 липня 2015 року позивачка звернулась до місцевого суду з позовом і свої вимоги мотивувала тим, що 01 березня 2011 року між нею та ОСОБА_3 був укладений договір про тимчасове проживання в квартирі. На підставі вказаного вище договору ОСОБА_4 надала ОСОБА_3 право тимчасового проживання в належній їй квартирі АДРЕСА_1 на строк з 01 березня 2011 року по 01 березня 2015 року, а відповідач зобов'язувався сплачувати 300 грн. щомісячної плати за користування квартирою, житлово-комунальні послуги, а також послуги з енергозабезпечення, постачання газу та радіомовлення. ОСОБА_4 свої зобов'язання за договором виконала у повному обсязі, надавши ОСОБА_3. право тимчасового проживання в зазначеній квартирі, а відповідач свої зобов'язання належним чином не виконував, у період з вересня 2011 року по 20 квітня 2015 року у нього виникла заборгованість по житлово-комунальним послугам на загальну суму 6862,62 грн., а також 13100 грн. боргу по оплаті за користування квартирою відповідно до п.2.2 договору за 43 місяці 20 днів. 17 квітня 2015 року відповідач визнав борг в сумі 7850 грн., які зобов'язався повернути до 30 квітня 2015 року, про що власноручно написав розписку. Посилаючись на викладене, ОСОБА_4 просила стягнути з ОСОБА_3 6862,62 грн. сплаченої заборгованості за житлово-комунальні послуги за період проживання відповідача у її квартирі, 13100 грн. плати за користування квартирою, а також понесені нею судові витрати.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 (а.с.41-44).

01 березня 2011 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 був укладений договір про тимчасове проживання в вказаній вище квартирі (а.с.52).

Відповідно до умов укладеного договору ОСОБА_4 надала ОСОБА_3 право тимчасового проживання в належній їй квартирі АДРЕСА_1 на строк з 01 березня 2011 року по 01 березня 2015 року, а відповідач зобов'язувався сплачувати 300 грн. щомісячної плати за користування квартирою, а також оплачувати житлово-комунальні послуги, послуги з енергозабезпечення, газопостачання, користування радіоточкою. ОСОБА_3 свої зобов'язання за договором належним чином не виконував, у період з вересня 2011 року по 20 квітня 2015 року у нього виникла заборгованість по житлово-комунальним послугам на загальну суму 6862,62 грн., а також 13100 грн. боргу з оплати за користування квартирою відповідно до п.2.2 договору за 43 місяці 20 днів.

Згідно з п.2.2 договору квартиронаймач зобов'язувався здійснювати плату в розмірі 300 грн. щомісячно не пізніше 8 числа за надану йому квартиру.

Пунктом 34 договору визначено, що договір набуває чинності з моменту його підписання всіма сторонами і діє до 01 березня 2015 року.

Відповідно до частини 1 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У відповідності до ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України обов'язок доказування покладений на сторони у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 810 ЦК України за договором найму (оренди) житла сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату, а ч. 3 ст. 810 ЦК України визначає, що до цього договору застосовуються положення Цивільного кодексу України, якщо інше не встановлено законом.

Згідно зі ст. 820 ЦК України наймач житла повинен вносити плату за використання помешкання в термін, обумовлений договором.

Частиною 1 статті 821 ЦК України визначено, що договір найму житла укладається на строк, встановлений договором.

Судом першої інстанції перевірялись доводи апелянта про те, що фактично договір між ним та позивачкою був укладений не в березні 2011 року, а в березні 2015 року і у ньому маються дописки та виправлення. Позивачка також підтвердила, що дійсно договір укладався пізніше, ніж вказано в ньому, дата 1 березня 2011 року була визначена за згодою з ОСОБА_3 і дописки в договорі також здійснювались за згодою із останнім, що він і підтвердив шляхом підписання вказаного договору.

Крім того, рішенням Білопільського районного суду Сумської області від 25 травня 2015 року, яке набрало законної сили, встановлено факт наявності усної домовленості між сторонами щодо винаймання ОСОБА_3 належної ОСОБА_4 квартири АДРЕСА_1 у період з кінця 2011 року і до середини квітня 2015 року.

Згідно з ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській обо адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Також судом встановлено, що ОСОБА_3 із зустрічним позовом або з окремим позовом про визнання недійсним договору на право тимчасового проживання від 01 березня 2011 року до суду не звертався, клопотання про призначення почеркознавчої експертизи суду першої інстанції та апеляційному суду не заявляв, а навпаки підтвердив, що вказаний вище договір він дійсно підписав в присутності своєї доньки ОСОБА_7, з умовами договору він був ознайомлений. До укладення договору між ним та ОСОБА_4 була усна домовленість про проживання в її квартирі за плату в розмірі 300 грн.

Виходячи в вищезазначеного, оскільки вказаний вище договір ні ОСОБА_3, ні ОСОБА_4 не оспорювався, тому він є діючим та дійсним на даний час.

Крім того, згідно з частиною 3 статті 631 ЦК України сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення, а оскільки сторони погодились, що правовідносини між ними виникли ще до їх оформлення в письмовому вигляді, тому і місцевий суд обґрунтовано виходив з того, що договір найму між сторонами почав діяти з вересня 2011 року.

Стаття 811 ЦК України встановлює, що договір найму житла укладається у письмовій формі. Жодних інших застережень щодо форми договору чи порядку його реєстрації цивільне законодавство не передбачає. В той же час, недодержання сторонами письмової форми договору найму житла не має наслідком його недійсність.

Відповідно до ч. 3 ст. 815, ч.1 ст.820 ЦК України наймач зобов'язаний своєчасно вносити плату за житло і розмір плати за користування житлом встановлюється у договорі найму житла.

Оскільки сторони в судовому засіданні не заперечували, що при передачі квартири в найм ними було визначено плату за житло в сумі 300 грн. 00 коп. щомісячно, тому і місцевим судом обґрунтовано було задоволено позовні вимоги позивачки в частині стягнення з відповідача на її користь заборгованості за період з 1 вересня 2011 року по 20 квітня 2015 року в сумі 13100 грн. 00 коп.

Колегія суддів вважає такими, що не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги щодо виконання апелянтом зобов'язань по сплаті коштів в рахунок оплати за житло в сумі 300 грн. 00 коп. щомісячно шляхом передачі їх родичам позивачки, а саме її батькові ОСОБА_6, оскільки сторонами договору найму житла є сторони у справі і умовами договору (п.2.2) передбачена сплата цих коштів відповідачем особисто позивачці.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 заперечив факт передачі йому відповідачем коштів в рахунок оплати за житло, яке належить на праві власності його дочці.

З роз'яснень постанови №2 Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" вбачається, що виходячи з принципу процесуального рівноправ'я сторін та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.

Таким чином, колегія суддів вважає, що в порушення вимог, передбачених ст.ст.10, 60 ЦПК України відповідач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження своїх заперечень проти позову.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яким у досить повному обсязі з'ясовані права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування чи зміни рішення не встановлено, справа розглянута в межах позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду в оскаржуваній частині є законним і обґрунтованим, і його слід залишити без змін

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Білопільського районного суду Сумської області від 03 серпня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий -

Судді -