22-ц/775/829/2015(м)
Головуючий в 1 інстанції Ковтуненко В.О.
Доповідач Ткаченко Т.Б.
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

09 грудня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області у складі:

Головуючого судді - Ткаченко Т.Б.

Суддів - Лісового О.О., Мальцевої Є.Є.

При секретарі - Брежнєві Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Маріуполі справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про захист прав споживачів та стягнення коштів за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві «Дельта Банк» ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 10 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

В січні 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк»), в якому просила зобовязати відповідача провести повний розрахунок та виплатити їй суму внеску за договором банківського вкладу (депозиту) від 18 листопада 2013 року у валюті в розмірі 3000 євро, нараховані по вкладу проценти 250,89 євро, проценти по вкладу за час прострочення 31,87 євро, три проценти річних за час прострочення 11,59 євро, а всього 3294,35 євро, стягнути на її користь зазначені суми грошових коштів, а також 3000 грн. сплачені нею на виконання платіжного доручення та у відшкодування моральної шкоди 10000 грн.

В обґрунтування позову посилалась на те, що між нею та ПАТ «Дельта Банк» 18 листопада 2013 року був укладений договір № 012-04579-181113 банківського вкладу (депозиту) строком по 23 листопада 2014 року відповідно до якого вона внесла до каси банку грошові кошти 3000 євро, з процентною ставкою на суму вкладу 8,25% річних. По закінченні дії договору на її вимогу Банк не повернув грошові кошти мотивуючи відсутністю готівки у касі. На її прохання перевести належні їй грошові кошти на поточний рахунок в іншому банку, працівник Банку підготував платіжне доручення, за виконання якого вона сплатила 3000 грн.

Оскільки відповідач не виконує свого зобовязання щодо повернення Вкладу та виконання платіжного доручення, чим порушив її права, як споживача банківських послуг та заподіяв моральну шкоду.

Під час розгляду справи представник позивача за довіреністю, змінив позовні вимоги, посилаючись на те, що відповідач не виконав свої зобовязання, просив стягнути з відповідача на користь позивача суму процентів по вкладу за час прострочення за період з 03 березня 2015 року по 21 травня 2015 року в розмірі 1255,08 грн., три проценти річних за час прострочення за період з 24 листопада 2014 року по 21 травня 2015 року у розмірі 1015,59 грн., неустойку (пеню) відповідно до Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань» за період з 24 листопада 2014 року по 21 травня 2015 року у розмірі 14385,79 грн. а також 3000 грн. сплачені позивачем на виконання платіжного доручення. Інші позовні вимоги просив залишити без розгляду.

Ухвалою Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 22 травня 2015 року позовну заяву ОСОБА_1 в частині стягнення суми депозитного вкладу та моральної шкоди залишеного без розгляду.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 10 червня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ПАТ «Дельта Банк» про захист прав споживачів, стягнення матеріальної і моральної шкоди задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ «Дельта Банк» на користь ОСОБА_1 суму процентів по вкладу за час прострочення за період 03 березня 2015 року по 21 травня 2015 року у розмірі 1255 грн.08 коп., суму неустойки (пені) за період з 24 листопада 2014 року по 21 травня 2015 року у розмірі 14385 грн.79 коп. та на користь держави судовий збір 243 грн.60 коп.

В задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

З рішенням суду не погодилось ПАТ «Дельта Банк», в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві «Дельта Банк» ОСОБА_2, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1

Зокрема зазначає, що рішення суду ухвалене у порушення Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який є спеціальним і пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах. Вимоги позивача визнані та задоволені 02 липня 2015 року Фондом гарантування вкладів фізичних осіб через відділення АБ «Укргазбанк» у розмірі 101 121,44 грн.

Посилається також на те, що позивач не надавав жодних розпоряджень про перерахування відповідних сум з поточного рахунка та проведення інших операцій за рахунком, які були б залишені відповідачем без виконання. І позивач не надала до матеріалів справи письмових доказів щодо обмеження банком прав позивача розпоряджатися грошовими коштами, що знаходяться на її рахунку.

Судом у порушення пп.22 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» було покладено на Банк обовязок по сплаті судового збору в сумі 243,60 грн.

Відповідно до ч.2 ст.305 ЦПК України апеляційний суд розглядає справу у відсутності позивача та представника відповідача, які належним чином повідомлені про час і місце судового розгляду справи. З заявою про відкладення розгляду справи до суду не звернулись.

Заслухавши суддю доповідача, заперечення представника позивача ОСОБА_3, який просилив апеляційну скаргу відхилити, рішення суду залишити без змін, обговоривши доводи скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд виходив з того, що строк повернення вкладу та відповідних відсотків згідно умов Договору сплив 23 листопада 2014 року, позивач предявила вимогу про видачу (отримання) вкладу, але банк не видав його та вважається таким, що прострочив виконання зобовязання щодо повернення суми вкладів та відповідних відсотків. Саме з цієї дати Банк несе відповідальність, передбачену ст.625 ЦК України, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню в частині стягнення з відповідача відповідних відсотків за договором № 012-04579-181113 від 18 листопада 2013 року за період з 03 березня 2015 року по 21 травня 2015 року у розмірі 1255,08 грн. (виходячи з процентної ставки 8,25%) та в частині стягнення неустойки за період з 24 листопада по 21 травня 2015 року з урахуванням подвійної ставки НБУ у розмірі 14385,79 грн.

Однак з такими висновками суду першої інстанції погодитися не можна.

За змістом ч.1 ст.1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобовязується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами.

Вклад (депозит) це кошти в готівковій або безготівковій формі, у валюті України або іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору (ст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність).

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Згідно з ч.1 ст.598 ЦК України зобовязання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

У ч.1 ст.1060 ЦК України зазначено, що договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

Як встановлено судом і це підтверджується матеріалами справи, 18 листопада 2013 року між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_1 було укладено договір банківського вкладу (депозиту) «Найкращій для ОСОБА_4» № 012-04579-181113 (далі Договір), на підставі якого згідно квитанції № 28638597 позивач внесла в банк кошти в розмірі 3000 євро, строком до 23 листопада 2014 року. Процентна ставка за вкладом становить 8,25% річних (1.2., 1.4.) (а.с.6).

Відповідно до п.1.3 цього договору строк залучення вкладу з дати укладення договору до дати повернення 23 листопада 2014 року включно.

У п.1.9, п.1.10 договору зазначено, що Вклад та нараховані проценти за Вкладом виплачуються Вкладнику одночасно з поверненням суми Вкладу по закінченню строку розміщення Вкладу або в інший термін дострокового припинення дії цього Договору у випадках, передбачених цим Договором та Правилами, шляхом виплати готівкою з каси відділення Банку в якому Вклад було оформлено.

Відповідно до п.2.1 договору цей договір набуває чинності з моменту підписання його сторонами, скріплення печаткою банку та внесення вкладником суми вкладу, і діє до моменту повного виконання сторонами своїх зобовязань за цим договором.

Зі змісту укладеного між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_1 договору випливає, що його автоматична пролонгація та зміна умов в односторонньому порядку не передбачені. Відповідно, оскільки безпосередньо в договорі встановлено строк його дії по 23 листопада 2014 року включно, то по настанню визначеної в договорі дати повернення вкладу, закінчується і дія укладеного між сторонами договору.

Аналіз зазначених вище правових норм та умов договору банківського вкладу від 18 листопада 2013 року дає підстави для висновку про те, що відповідно до ст.598 ЦК України зобовязання банку перед ОСОБА_1 за договором банківського вкладу (депозиту) «Найкращий для ОСОБА_4» у євро припинилися у строк, встановлений цим договором.

Натомість, закінчення строку дії договору і невиконання зобовязань не припиняє зобовязальні правовідносини, а трансформує їх в охороні, що містять обовязок відшкодувати заподіяні збитки, встановлені договором чи законом.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові №6-36цс15 від 10 червня 2015 року, яка згідно зі ст.360-7 ЦПК України є обовязковою для судів.

25 листопада 2014 року між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» та ОСОБА_1 був укладений Договір № 006-04577-251114 на відкриття та обслуговування поточного рахунку, операції за яким можна здійснювати з використанням електронних платіжних засобів (а.с.165).

Відповідно до п.1.2. Банк відкриває Клієнту поточний рахунок № 3026 у євро, оформлює за ініціативою Клієнта та надає в його користування електронний платіжний засіб платіжної системи Visa International та/або MasterCard, а також ПІН-код до Картки.

На підставі заяви ОСОБА_1 від 25 листопада 2014 роки, кошти за депозитом договором разом з відсотками у розмірі 3248,32 євро в цей же день було повернуто з депозитного рахунку №9258, відкритого на імя ОСОБА_1, на поточний рахунок № 3026, відкритий на її імя (а.с.164).

Отже, з часу перерахування 25 листопада 2014 року кошти за депозитним договором разом з відсотками у розмірі 3248,32 євро на поточний рахунок вкладника № 3026, між сторонами виникли зобовязальні правовідносини на підставі договору банківського рахунку, які мають майново-грошовий характер, а відтак, у цьому випадку позивач виступає кредитором за майновою вимогою з розпорядження належними йому коштами.

Крім того, позивач звертаючись до суду з вимогами про стягнення неустойки (пені) в сумі 14385 грн.79 коп., обґрунтовувала свій позов в цій частині положеннями Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань».

Відповідно до положень преамбули Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань» від 22 листопада 1996 року № 543/96-ВР, цей Закон регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобовязань. Субєктами зазначених правовідносин є підприємства, установи, організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи субєкти підприємницької діяльності.

Конституційний Суд України у рішенні від 11 липня 2013 року у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_4 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань», справа № 1-12/2013, дійшов висновку, що визначення в Законі певного переліку субєктів правовідносин, на які поширюється його дія, зумовило виняток із загального правила про поширення дії Закону на всіх учасників відповідних правовідносин. Таким чином, перелік субєктів правовідносин, встановлений Законом, є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню.

Вирішуючи спір суд першої інстанції зазначених вимог закону не врахував, у порушення вимог ст.ст. 212-214 ЦПК України належним чином не визначився з характером спірних правовідносин, що склалися між сторонами у справі.

Відповідно до ч.1 ст.1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпорядження рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути повязані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансування тероризму, передбачених законом.

Тобто, випадки обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, можуть бути передбачені в спеціальному законі.

З матеріалів справи вбачається, що на підставі постанови Правління Національного банку України від 02 березня 2015 року № 150 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до категорії неплатоспроможних», керуючись п.2 ч.5 ст.12, ст.34 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», виконавча дирекція Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийняла рішення № 51 від 02 березня 2015 року «Про запровадження тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві «Дельта Банк», згідно з яким з 03 березня 2015 року в Банку запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в ПАТ «Дельта Банк» (а.с.99, 104).

Тимчасову адміністрацію в ПАТ «Дельта Банк» запроваджено строком на шість місяців з 03 березня 2015 року по 02 вересня 2015 року (а.с.97, 98).

Постановою Правління Національного банку України від 02 жовтня 2015 року № 664 відкликано банківську ліцензію та ліквідовано АТ «Дельта Банк» (а.с.139).

Отже, починаючи з 03 березня 2015 року Банк здійснює свою діяльність на підставі Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який є спеціальним в умовах роботи неплатоспроможних банків. Тобто для правовідносин, що виникають під час здійснення тимчасової адміністрації у Банку, пріоритетними є норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №147 від 03 серпня 2015 року дію тимчасової адміністрації у ПАТ «Дельта Банк» продовжено до 02 жовтня 2015 року включно (а.с.106).

Статтею 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» врегульовано наслідки запровадження тимчасової адміністрації. Зокрема, згідно п.п.1,2 ч.5 ст.36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється: задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку; примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку.

Пунктом 1 ч.6 ст.36 цього Закону установлено, що обмеження, встановлене п.1 ч.5 цієї статті, не поширюється на зобовязання банку щодо виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників. Зазначені виплати здійснюються в межах суми відшкодування, що гарантується Фондом.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.4 Закону основним завданням Фонду є забезпечення функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку. На виконання свого основного завдання Фонд у порядку, передбаченому цим Законом, здійснює такі функції: веде реєстр учасників Фонду; здійснює заходи щодо організації виплат відшкодувань за вкладами в разі прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку; здійснює процедуру виведення неплатоспроможних банків з ринку, у тому числі шляхом здійснення тимчасової адміністрації банків, організовує відчуження активів і зобовязань неплатоспроможного банку, продаж неплатоспроможного банку або створення та продаж перехідного банку.

Згідно з ч.3 ст.26 Закону Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, нараховані на день прийняття рішення Національним банком України про віднесення банку до категорії неплатоспроможних та початок процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на дату прийняття того рішення, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200 тис. грн.

З дня призначення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб припиняються всі повноваження органів управління банку та органів контролю Уповноважена особа Фонду від імені Фонду набуває всі повноваження органів управління банку та органів контролю з дня початку тимчасової адміністрації і до її припинення, і наступають наслідки, встановлені ст.46 Закону. Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб затверджує перелік кредиторів, після чого задоволення цих вимог здійснюється в порядку черговості, встановленої ст.52 вказаного Закону. Зокрема, вимоги вкладників фізичних осіб у частині, що перевищує суму, виплачену Фондом, погашаються у четверту чергу.

Відповідно до ч.2 ст.46 цього Закону з дня призначення уповноваженої особи Фонду банківська діяльність завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню чи збільшенню ліквідаційної маси.

Відповідно до ч.2 ст.58 Закону України «Про банки та банківську діяльність» банк не відповідає за невиконання або несвоєчасне виконання зобовязань у разі прийняття Національним банком України рішення про запровадження обмежень на діяльність банків, зупинення операцій по рахунках, арешту власних коштів банків на його рахунках уповноваженими органами державної влади.

Суд першої інстанції поклавши в основу рішення вимоги ч.5 ст.36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», неправильно витлумачив їх зміст та не врахував, що відповідні виплати здійснюються в межах суми відшкодування, що гарантується Фондом.

Після запровадження Фондом гарантування вкладів фізичних осіб тимчасової адміністрації відносно неплатоспроможного банку з метою виведення його з ринку та в подальшому відкликання НБУ банківської ліцензії й переходу до процедури ліквідації банку, задоволення вимог кредиторів банку здійснюється в порядку, передбаченому Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Чинним законодавством не передбачено задоволення вимог окремих кредиторів банку поза межами процедури ліквідації банку.

Отже, стягнення з банку належних позивачу грошових коштів за договором банківського вкладу порушить порядок задоволення вимог кредиторів.

До того ж, вже після ухвалення рішення судом першої інстанції, позивачем 02 липня 2015 року було отримано кошти в межах гарантованої суми через відділення банку партнеру АБ «Укргазбанк» у розмірі 101 121 грн.44 коп. (а.с.85, 140). Отримання позивачкою зазначених грошових коштів не заперечував представник позивачки в апеляційному суді.

З урахуванням викладеного рішення суду, як таке, що постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права, відповідно до ч.1 ст.309 ЦПК України, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, у звязку з чим апеляційна скарга ПАТ «Дельта Банк» підлягає задоволенню.

Оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення процентів за договором банківського вкладу та пені не підлягають задоволенню, відсутні і підстави для стягнення з відповідача в дохід держави судового збору. А тому рішення суду в частині стягнення з ПАТ «Дельта Банк» на користь держави судового збору у розмірі 243 грн.60 коп. підлягає скасуванню.

Керуючись ст.ст.307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,

В и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві «Дельта Банк» ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 10 червня 2015 року в частині задоволення позову ОСОБА_1 про стягнення з Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» суми процентів по вкладу за час прострочення у розмірі 1255 гривень 08 копійок, неустойки (пені) у розмірі 14385 гривень 79 копійок та судового збору скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про стягнення процентів по вкладу за час прострочення за період з 03 березня 2015 року по 21 травня 2015 року у розмірі 1255 гривень 08 копійок та неустойки (пені) за період з 24 листопада 2014 року по 21 травня 2015 року у розмірі 14385 гривень 79 копійок відмовити.

В решті рішення залишити без зміни.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено протягом двадцяти днів з дня набрання чинності безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий Т.Б.Ткаченко

Судді: О.О.Лісовий

ОСОБА_5