Справа № 629/1703/15-ц
Номер провадження 2/629/760/15
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
13.10.2015 року Лозівський міськрайоний суд Харківської області в складі: головуючого судді Попова Олександра Григоровича, за участю секретаря Письменної Н.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, -
Представник позивача звернувся до суду з позовом до відповідача про розподіл майна подружжя, посилаючись на те, що позивачка ОСОБА_1 перебувала в шлюбі з ОСОБА_2, зареєстрованому 30 березня 1991 року. Шлюб був розірваний 06.11.2006 року. Від шлюбу позивачка має сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, який проживає разом з позивачкою. З 2005 року разом не проживають, спільного господарства не ведуть. Після розірвання шлюбу позивачка виїхала із квартири, всі особисті речи відповідача та спільне майно подружжя перебувають у квартирі. Позивачка залишила квартиру 25.04.2005 року, оскільки жити в одному приміщенні з відповідачем не змогла. В період з 2005-2008 рік, декілька раз позивачка навідувалась, щоб зібрати свої особисті речі та речі сина, вхідні замки в дверях квартири змінені, ключі від квартири вона не має, до квартири можливості потрапити не має. На прохання позивача повернути речі постійно з боку відповідача були відмови. Також відбувались постійні конфлікти з відповідачем, що спричинило психологічні страждання їх сину, між ними виникали постійні суперечки, що негайно відображувалось на психологічному стані їх дитини, але від квартири вона не відмовляється, оскільки іншого житла у позивачки не має, позивачка разом з дитиною проживають у найманій квартирі. Крім того між позивачем та відповідачем існує усна домовленість щодо користування квартирою. В теперішній час вона не має можливості проживати за місцем реєстрації, оскільки не має доступу до квартири та особистих речей. Починаючи з 2005 року позивачка разом с сином проживає у м. Харкові, що є поважною причиною відсутності її за місцем реєстрації. В період їх шлюбу за спільні кошти позивачки та відповідача на підставі договору купівлі-продажу №72 набуто майно, придбана квартира АДРЕСА_1. Позивач вважає, що саме з боку гр. ОСОБА_2 грубо порушено права гр.ОСОБА_4 щодо користуванням житловим приміщенням. У провадженні Лозівського міськрайонного суду Харківської області, знаходиться цивільна справа №629/5637/14-ц. за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користуванням житловим приміщенням. Одже вважають, що з моменту отримання копії позовної заяви та судової повістки до суду, позивачка дізналася про порушення свого права власності на частину квартири. Також раніше у 2008 році відповідач звертався до Лозівського міськрайонного суду Харківської області з аналогічним позовом про поділ спільного майна подружжя, однак справа не розглядалася у зв'язку з поверненням позовної заяви позивачу, на підставі його особистої заяви. Позивачка ОСОБА_1 не мала раніше можливості знайомитися з будь-якими документами, які б посвідчували право власності відповідача ОСОБА_2 на спірну квартиру. З копіями таких документів вона змогла ознайомитись лише після отримання відповідних документів з Лозівського міськрайонного суду Харківської області, де знаходиться у провадженні з січня 2015 року цивільна справа №629/5637/14-ц. Також позивачка не є фахівцем в галузі права та є юридично неосвіченої людиною, одже вона не може знати щодо термінів позовної давності. Також між позивачкою та відповідачем існує усна домовленість щодо належності частині спірної квартири їх спільної дитині. З приводу вираховування заявленого розміру витрат на правову допомогу в позові зазначено, що за попередньою домовленістю Юридичної компанії ТОВ «ПРАВО-ЗАХИСТ» з позивачем, година роботи ОСОБА_5 оплачується у розмірі 450 грн., що не суперечить Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справ» від 20.12.2011 року. Оплата витрат на правову допомогу складає: 450 грн. х 12 год. = 5400 грн., враховуючи знижку - 5000 грн. На підставі викладеного, представник позивача просить суд визнати причини пропущення строку позовної давності для звернення до суду за захистом порушеного цивільного права на особисту спільну сумісну власність та розподіл спільного майна подружжя поважними; поновити пропущений строк позовної давності для звернення до суду за захистом цивільного права на особисту спільну сумісну власність та розподіл спільного майна подружжя, починаючи з 16 січня 2015 року; визнати за позивачкою право спільної сумісної власності на 1/2 частину квартири № 112 по пров. Жовтневий. 1, що знаходиться у Харківської області, м. Лозова; визнати за відповідачем право спільної сумісної власності на 1/2 частину зазначеної квартири; стягнути судові витрати у розмірі 3654 грн. на користь позивачки; стягнути з відповідача на користь позивачки вартість юридичних послуг та участь юриста у справі в розмірі 5000 грн.
В судовому засіданні позивачка та її представник наполягали на задоволенні своїх позовних вимог.
Відповідач та його представник позовні вимоги не визнали, надали заперечення, в яких зазначили, що згідно з ч.2 ст.72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки, яка обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Позивачка пропустила строк позовної давності, оскільки спір по квартирі, якає є предметом даного спору, вже розглядався Лозівським міськрайонним судом Харківської області, і в результаті домовленості між ним та позивачкою про те, що вона не буде претендувати на спірну квартиру, ним була написана заява до суду про залишення позовної заяви без розгляду. Позивачка про своє порушене право на спірну квартиру дізналась ще у 2009 році. Крім того, позовні вимоги позивачки не можуть бути задоволені судом ще й з тих підстав, що у спірній квартирі ними була виконана самовільна реконструкція, без оформлення правовстановлюючих документів на квартиру, у встановленому Законом порядку. Переобладнання (перебудова, перепланування), що здійснювались без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил, слід визнавати самочинним, із наслідками, передбаченими ст. 376 ЦК України. На сьогоднішній день самочинне перепланування та перебудова залишаються не узаконеними. За результатами розгляду Верховним судом України 01.04.2014 року, було зроблено висновки, викладені в постановах, ухвалених за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 Цивільного - процесуального кодексу України, за II півріччя 2013 р, де у п. З було зазначено наступне: У розумінні ч. 1 ст. 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об'єкт, а й об'єкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови вже існуючого об'єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт від органів архітектурно-будівельного контролю, оскільки в результаті таких дій об'єкт втрачає тотожність із тим, на який власником (власниками) раніше отримано право власності. Об'єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об'єкти, не є об'єктами права власності (ч. 2 ст. 376 ЦК України), а тому не можуть бути предметом поділу (виділу) згідно з нормами статей 364, 367 ЦК України. Оскільки на сьогоднішній день є не можливим визначити площу такого нерухомого майна, а відповідно його вартість, визначення ціни позову, для встановлення розміру судового збору, призначення компенсації одній з сторін справи, чи розподілу такого майна, оскільки на даний час з юридичної точки зору вказані приміщення, які є предметом даного спору, є просто будівельними матеріалами, доки правовстановлюючі документи не оформлені належним чином, у відповідності до вимог законодавства України. Щодо вимоги про стягнення судових витрат на юридичні послуги зазначив, що позивачка у відповідності до вимог ч. 1 ст.61 ЦПК повинна була надати суду на підтвердження своїх позовних вимог договір про надання юридичних послуг, рахунок на оплату юридичних послуг та банківську квитанцію, якою позивачка сплатила кошти підприємству свого представника саме у сумі 5000 гривень. Без таких доказів посилання представника позивачки на норми, які врегульовують вартість години роботи юриста у цивільному процесі, є тільки його нічим не підтвердженим особистим баченням даної ситуації.
Суд, перевіривши матеріали справи, вислухавши доводи сторін, їх представників, вважає, що доводи позивачки відносно визнання за нею права власності на 1/2 частину спірної квартири мають підстави, оскільки в судовому засіданні встановлено, що в період шлюбу сторін на підставі договору купівлі-продажу №72 придбана квартира АДРЕСА_1, що підтверджується договором купівлі-продажу квартири та витягом з державного реєстру прав власності на нерухоме майно, яка є обєктом права спільної сумісної власності подружжя (а.с.17,18).
Але суд вважає, що позивачем пропущений трирічний строк позовної давності, що передбачено ч.2 ст. 72 Сімейного Кодексу України, та находить, що даний позов не підлягає задоволенню за пропуском строку позовної давності, оскільки позивачкою не надано достатніх доказів з приводу поважності причин пропуску нею цього строку, виходячи з наступних підстав.
У судовому засіданні встановлено, що позивачка ОСОБА_1 перебувала в шлюбі з ОСОБА_2, зареєстрованому 30 березня 1991 року. Шлюб був розірваний 06.11.2006 року, про що свідчить рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 06.11.2006 року та свідоцтво про розірвання шлюбу. Вперіод шлюбу сторонами на підставі договору купівлі-продажу №72 придбана квартира АДРЕСА_1 (а.с.12,19).
У відповідності до ч. 2 ст. 72 СК України, до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.
З положень абз. 2 п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вбачається, що початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС чи з дати набрання рішенням суду законної сили, а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.
Тобто позовна давність не розпочинається до моменту, коли один з колишнього подружжя не дізнається про порушення свого права власності на частку у спільному майні іншим з подружжя.
В позовній заяві позивачка зазначає, що після розірвання шлюбу вона виїхала із квартири, всі особисті речи відповідача та спільне майно подружжя залишились у квартирі. ОСОБА_1 залишила квартиру 25.04.2005 року, оскільки жити в одному приміщенні з відповідачем не змогла. В період з 2005-2008 рік, декілька раз вона навідувалась, щоб зібрати свої особисті речі та речі сина, але вхідні замки в дверях квартири були змінені, ключі від квартири вона не має. На прохання позивача повернути речі, з боку відповідача були відмови. Можливості проживати за місцем реєстрації позивачка не має, оскільки не має доступу до квартири та особистих речей.
Виходячи з вищевикладеного, позивачка знала про порушення свого права ще у період з 2005 по 2008 роки, оскільки відповідач чинив їй перешкоди у користуванні квартирою. Вона усвідомлювала, що відповідач фактично одноособово володіє, користується та розпоряджається спірною квартирою на власний розсуд.
Згідно із ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленої до винесення рішення. При цьому сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Відповідно ст.ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.
Враховуючи, що відповідач та його представник наполягають на відмові у позові через сплив позовної давності, а позивачка не надала суду переконливих доказів щодо поважності причини пропуску встановленого строку, суд вважає, що за таких обставин у задоволенні позову слід відмовити. Поважних причин для поновлення цього строку суд не вбачає.
Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 209, 212, 214, 215 ЦПК України, ст. 267 ЦК України, ст. 72 Сімейного Кодексу України, суд, -
В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна відмовити в звязку з пропуском строку позовної давності.
Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області через Лозівський міськрайонний суд Харківської області шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя : О.Г. Попов