У Х В А Л А

Іменем України

15 жовтня 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі:

головуючого - Бондаренка Ю.О.,

суддів - Павліченко С.В., Собослой Г.Г.,

при секретарі - Чейпеш С.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_2на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 17 липня 2015 року, -

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_2 звернувся з зазначеним позовом посилаючись на те, що 18.07.2010 року між Ужгородським комерційним технікумом, правонаступником якого є Київський національний торговельно-економічний університет, та ОСОБА_3 укладено договір про навчання №58ГО (д) від 28.07.2010 року. Зі сторони замовника договір, без отримання будь-яких повноважень, від імені неповнолітньої ОСОБА_4 договір підписав ОСОБА_3, як законним представником, хоча таким не є. На думку апелянта сторонами в момент укладення вказаного договору не дотримано вимоги, встановленої ч.2 ст.203 ЦК України, щодо наявності необхідного обсягу цивільної дієздатності, просить суд, на підставі ст.ст.215, 216 ЦК України, визнати договір навчання №58ГО (д) від 28.07.2010 року недійсним, застосувавши до нього наслідки недійсності.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 17 липня 2015 року в задоволені позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції, як таке що ухвалено з порушенням і неправильним застосуванням норм матеріального права та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

В судовому засіданні представник апелянта підтримав апеляційну скаргу і просив задовольнити з підстав зазначених в ній.

Заслухавши суддю-доповідача, представника апелянта, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення у рішенні, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає.

Відповідно до ч.1 ст.303, ч.2, 3 ст.213 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами та іншими учасниками процесу доказів.

Згідно ч.1 ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 і її батьками є ОСОБА_2 та ОСОБА_5.(а.с.5). Згідн довідки Волосянської сільської ради від 19.07.2010 року, склад сімї ОСОБА_4 складається з батька - ОСОБА_3, матері ОСОБА_6, сестри ОСОБА_7 (а.с.73). 28.07.2010 року між Ужгородським комерційним технікумом, правонаступником якого є Київський національний торговельно-економічний університет (виконавець), та ОСОБА_4 (замовник) укладено договір про навчання №58ГО (д) згідно якого виконавець бере на себе зобов'язання за рахунок коштів замовника здійснити навчання, а саме: форма навчання - денна, освітньо-кваліфікаційний рівень - молодший спеціаліст, спеціальність - організація обслуговування в готелях, строк надання освітньої послуги - з роки 6 місяців. Загальна вартість освітньої послуги становить 15000 грн. (а.с.4)

Згідно ст. 204 ЦПК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до положень ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3,5,6 ст.203 ЦК України.

Статтею 203 ЦК України визначені вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Частиною 2 згаданої норми, на яку як на підставу задоволення позову посилається позивач передбачено, що особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Договір від імені ОСОБА_4 підписано її вітчимом ОСОБА_3 (а.с. 4 на звороті).

Будь яких доказів того що на час підписання договору ОСОБА_3 був попечителем неповнолітньої ОСОБА_2, або мав відповідні повноваження для підписання договору, матеріали справи не містять, за таких обставин, договір підписано особою, яка не мала необхідного обсягу цивільної дієздатності.

Судом першої інстанції констатовано, що за приписами до ст.222 ЦК України правочин, який неповнолітня особа вчинила за межами її цивільної дієздатності без згоди батьків (усиновлювачів), піклувальника, може бути згодом схвалений ними у порядку, встановленому статтею 221 цього Кодексу.

Правочин, який вчинено малолітньою особою, за приписами ч.1 ст.221 ЦК України, за межами її цивільної дієздатності, може бути згодом схвалений її батьками (усиновлювачами) або одним з них, з ким вона проживає, або опікуном. Правочин вважається схваленим, якщо ці особи, дізнавшись про його вчинення, протягом одного місяця не заявили претензії другій стороні.

Згідно довідки Ужгородського торгівельно-економічного коледжу Київського національного торгівельно-економічного університету від 04.02.2015 року за №76/01-18, ОСОБА_4 з 01.09.2010 року по 31.01.2014 року навчалася на денній формі навчання у даному навчальному закладі та отримала диплом - серія НОМЕР_1, реєстраційний номер - 18809/14, молодшого спеціаліста з готельного обслуговування (а.с.107). Сторони повністю виконали взяті на себе зобов'язання згідно умов вказаного договору.

Для дійсності правочину відповідно до ст. 221 ЦК України, достатньо його схвалення батьками (усиновлювачами) або одним з них.

Правочин був схвалений матір'ю ОСОБА_4 за таких обставин він є дійсним.

В свою чергу позивач оспорив правочин через 3 роки, лише після того, як звернулись до нього з позовом про стягнення та аліментів в зв'язку з продовженням навчання дитини, і в розумінні ст. 221 ЦК України схвалив його, оскільки дізнавшись про його вчинення, протягом одного місяця не заявив претензії другій стороні.

За висновками суду першої інстанції сам факт укладення правочину за межами цивільної дієздатності з подальшим схваленням батьків (усиновлювачів), піклувальника не підставою для визнання такого правочину недійсним.

В свою чергу відповідно до вимог ч.2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Враховуючи ту обставину, що договір неповнолітня особа та її попечителі (батько, мати) не підписували даний правочини вчинений з недодержанням письмової форми.

Згідно ст. 218 ЦПК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом.

Пунктом 12 Постанови, Пленум Верховного Суду України, від 06.11.2009, № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" роз'яснено, що порушення вимог закону щодо укладення правочину в письмовій формі є підставою для визнання його недійсним лише в разі, коли це прямо передбачено законом, зокрема статтями 547, 719, 981, 1055, 1059, 1107, 1118 ЦК тощо.

Правочин був здійснений в інтересах неповнолітньої, по якому досягнуто домовленість з усіх істотних умов договору, при вчиненні правочину дотримані всі вимоги закону, окрім підпису вчиненого однією з сторін і відбулося повне виконання договору.

Порушення вимог закону щодо укладення правочину в письмовій формі не є підставою для визнання його недійсним у договорах про навчання як один з виду договору про надання послуг.

З врахування викладеного, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм права які призвели або могли призвести до неправильного вирішення цього спору.

Відповідно до вимог ч.1 ст.308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст.218, 303, 307, 308, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 17 липня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Судді: