Справа № 204/647/15-ц
Провадження № 2/204/928/15 р.
КРАСНОГВАРДІЙСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬК
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 жовтня 2015 року Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючої судді Самсонової В.В.

за участю секретаря Зайченко О.В.

за участю позивачки за первісним позовом

та відповідачки за зустрічним позовом ОСОБА_1

за участю її представника ОСОБА_2

за участю відповідачів за первісним позовом

та позивачки за зустрічним позовом ОСОБА_3 та ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпропетровську справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа: Головне управління державної міграційної служби в Дніпропетровській області про виселення та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, третя особа: Третя дніпропетровська державна нотаріальна контора про встановлення факту прийняття спадщини, про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом та визнання права власності на частину домоволодіння в порядку спадкування за законом,-

В С Т А Н О В И В:

В лютому 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з даною позовною заявою, в якій, з урахуванням наданих уточнень, просила усунути перешкоди в користуванні та володінні належним їй майном, шляхом виселення ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з самовільно зайнятого ними домоволодіння АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення і зняти ОСОБА_3 в управлінні державної міграційної служби в Дніпропетровській області з реєстраційного обліку у вищевказаному домоволодінні, а також стягнути з відповідачів судові витрати по справі. В обґрунтування своїх позовних вимог вказала на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько, який був власником спірного домоволодіння. У цьому домоволодінні зареєстровані позивачка та відповідачка ОСОБА_3, але остання за вказаною адресою тривалий час не проживала та батькові не допомагала. Оскільки батько тяжко хворів та потребував допомоги, позивачка проживала разом із батьком та допомагала йому. В 2009 році батько склав заповіт, яким заповів своє майно позивачці, яка після смерті батька оформила свої спадкові права та отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом на вищевказане домоволодіння. В травні 2013 року, коли позивачка перебувала в лікарні, відповідачі виламали вхідні двері та самовільно поселилися в домоволодінні АДРЕСА_1, який належить позивачці. При цьому, відповідачі відмовляються в добровільному порядку виселитися з вказаного домоволодіння та погрожують позивачці фізичною розправою, а також перешкоджають їй та її родині проживати у власному будинку.

В квітні 2015 року ОСОБА_3 пред'явила зустрічну позовну заяву, в якій просила встановити факт прийняття нею спадщини після смерті ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2, визнати частково недійсним в 1/6 частині свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 15 липня 2014 року, видане державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори Хилько Л.А. та зареєстроване в реєстрі за № 2-866, на ім'я ОСОБА_1, згідно з яким ОСОБА_1 успадкувала домоволодіння АДРЕСА_1, що складається з житлового будинку літ. А-1 житловою площею 51,4 кв.м., загальною площею 68,9 кв.м., вбиральні літ. Б, стін сараю літ. В, визнати за нею право власності на 1/6 частину вказаного домоволодіння в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2. В обґрунтування своїх позовних вимог вказала на те, що вони з відповідачкою є рідними сестрами. Їхні батьки в 1986 році за спільні кошти придбали домоволодіння АДРЕСА_1, яке належало їм на праві спільної власності, оскільки вони перебували в шлюбі. ІНФОРМАЦІЯ_2 їхня матір померла. На день її смерті їй належала половина спільного з батьком майна, тобто 1/2 частина домоволодіння АДРЕСА_1. Позивачка на день її смерті була малолітньою, але була зареєстрованою в домоволодінні та є такою, що прийняла спадщину у вигляді 1/6 частини спірного домоволодіння. Позивачка звернулася до нотаріальної контори для отримання свідоцтва про право на спадщину, але їй відмовили, оскільки вона не надала правовстановлюючих документів про право власності матері на спірне майно.

Ухвалою суду первісний позов ОСОБА_1 та зустрічний позов ОСОБА_3 були об'єднані в одне провадження.

В судовому засіданні позивача за первісним позовом та відповідачка за зустрічним позовом ОСОБА_1 і її представник ОСОБА_2 підтримали позовні вимоги за первісним позовом та просили задовольнити їх в повному обсязі. При цьому, посилалися на обставини викладені в позовній заяві. В задоволенні зустрічного позову просили відмовити в повному обсязі.

Відповідачі за первісним позовом та позивачка за зустрічним позовом ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в судовому засіданні заперечували проти задоволення первісного позову та просили відмовити ОСОБА_1 в задоволенні її вимог. Зустрічну позовну заяву підтримали та просили задовольнити. При цьому, вказали на обставини, які викладені в зустрічній позовній заяві.

Представник Головного управління державної міграційної служби в Дніпропетровській області в судове засідання не з'явився, про час та місце слухання справи був повідомлений належним чином, причину своєї неявки суду не повідомив.

Представник Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори Хилько Л.А. в судове засідання не з'явилася, про час та місце слухання справи була повідомлена належним чином, раніше надала суду заяву, в якій просила розглянути дану справу без її участі у зв'язку із виробничою завантаженістю.

Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, допитавши свідків, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 за первісним позовом та позовні вимоги ОСОБА_3 за зустрічним позовом підлягають частковому задоволенню по наступним підставам.

У судовому засіданні було встановлено, що ОСОБА_1 належить на праві власності домоволодіння АДРЕСА_1, на підставі свідоцтва про право власності на спадщину за заповітом від 15.07.2014 року, посвідченого державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори Хилько Л.А. та зареєстрованого в реєстрі за № 2-866 (а.с.9).

Вказане домоволодіння ОСОБА_1 успадкувала після смерті свого батька ОСОБА_7, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є рідними сестрами, що не заперечували й самі сторони.

ОСОБА_3 вказала, що домоволодіння АДРЕСА_1, хоча й належало їхньому батькові, було спільною власністю їхніх обох батьків - ОСОБА_7 та ОСОБА_5.

Так, судом встановлено, що спірне домоволодіння належало ОСОБА_7 на підставі договору купівлі-продажу від 16.01.1986 року, посвідченого державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори Хилько Л.А. та зареєстрованого в реєстрі за № 1-125 (а.с.44-45).

Мати ОСОБА_1 та ОСОБА_3 - ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть Серії НОМЕР_1, виданим відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Красногвардійської районної Ради народних депутатів м. Дніпропетровська, актовий запис № 1451 від 12.09.1995 року (а.с.48).

ОСОБА_3 у встановленому законом порядку прийняла спадщину після смерті своєї матері, оскільки була зареєстрована за однією з померлою адресою та у встановленому законом порядку звернулася до Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, якою (нотаріальною конторою) була заведена спадкова справа № 253/2015, копія якої знаходиться в матеріалах даної справи (а.с.65-78).

Відповідно до ч. 1 ст. 529 Цивільного кодексу Української РСР (в редакції, яка діяла на момент відкриття спадщини), при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 549 Цивільного кодексу Української РСР (в редакції, яка діяла на момент відкриття спадщини), визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном.

Відповідно до ч. 2 ст. 256 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

За таких обставин, з урахуванням вищевказаного, суд вважає можливим задовольнити вимоги позивачки за зустрічним позовом в частині встановлення факту та встановити факт прийняття ОСОБА_3 спадщини після смерті ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2.

Проте, 20 квітня 2015 року державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори Хилько Л.А. була винесена постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії щодо видачі ОСОБА_3 свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_5, померлої ІНФОРМАЦІЯ_2, на спірне домоволодіння, оскільки нею не надані правовстановлюючі документи на вказане нерухоме майно (а.с.78).

ОСОБА_3 просила визнати частково недійсним в 1/6 частині вищевказане свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 15 липня 2014 року, видане державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори Хилько Л.А. та зареєстроване в реєстрі за № 2-866, на ім'я ОСОБА_1, згідно з яким ОСОБА_1 успадкувала домоволодіння АДРЕСА_1 та визнати за нею право власності на 1/6 частину вказаного домоволодіння в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2.

Разом з тим, факт належності батькам сторін - ОСОБА_7 та ОСОБА_5 домоволодіння АДРЕСА_1 на праві спільної сумісної власності, судом не встановлювався та з такими вимогами позивачка не зверталася, а відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Тому, решта позовних вимог ОСОБА_3 у зустрічній позовній заяві є необґрунтованими та безпідставними, а тому, суд вважає необхідним відмовити в їх задоволенні.

Судом встановлено, що в належному ОСОБА_1 домоволодінні АДРЕСА_1, який вона успадкувала після смерті батька, проживають її сестра ОСОБА_3 та ОСОБА_4. Крім того, ОСОБА_3 зареєстрована у вказаному домоволодінні.

ОСОБА_1 просила усунути їй перешкоди в користуванні та володінні належним їй майном, шляхом виселення ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з самовільно зайнятого ними домоволодіння АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення і зняти ОСОБА_3 в управлінні державної міграційної служби в Дніпропетровській області з реєстраційного обліку у вищевказаному домоволодінні. Правовими підставами своїх позовних вимог вона вказала ст. ст. 386,391 ЦК України та ст. ст. 116, 150, 155 ЖК України.

Згідно з положеннями ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст. 155 ЖК України, жилі будинки (квартири), що є в приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством Союзу РСР і Української РСР.

Разом з тим, судом встановлено, що ОСОБА_3 була зареєстрована та проживає у спірному домоволодінні, як член сім'ї попереднього власника (дочка).

Факт постійного проживання ОСОБА_3 у спірному домоволодінні підтвердили допитані в судовому засіданні свідки: ОСОБА_10, ОСОБА_11 та ОСОБА_12, які є сусідками, та ОСОБА_13, яка є тіткою сторін.

Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України, до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Згідно з ст. 157 ЖК України, членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Разом з тим, відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Проте, ОСОБА_1 та її представником не доведено суду належними доказами, що ОСОБА_3 вчиняються дії вказані в ч. 1 ст. 116 ЖК України, у зв'язку з чим, були би підстави для її виселення. Натомість, свідок ОСОБА_11, яка є сусідкою повідомила, що це саме ОСОБА_1 псувала майно у спірному домоволодінні.

Тому, суд вважає безпідставними та необґрунтованими вимоги ОСОБА_1 в частині виселення ОСОБА_3 з домоволодіння АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення і зняття її в управлінні державної міграційної служби в Дніпропетровській області з реєстраційного обліку у вищевказаному домоволодінні.

Натомість, ОСОБА_4 не є та не був членом сім'ї власника спірного домоволодіння, не є чоловіком ОСОБА_3 (даний факт не встановлювався та сторонами такі вимоги не заявлялися). При цьому, судом встановлено, що ОСОБА_4 зареєстрований офіційно за іншою адресою, що не заперечувалося сторонами.

За таких обставин, з урахуванням вищевказаного, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд вважає необхідним на підставі виселити ОСОБА_4, 1964 року народження, з самовільно зайнятого ним домоволодіння АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 слідує стягнути судовий збір в сумі 243 грн. 60 коп.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 3, 15, 16, 386, 391 ЦК України, ст. ст. 116, 150, 155-157 ЖК України, ст. ст. 10, 11, 57-61, 88, 209, 212-215 ЦПК України суд,-

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа: Головне управління державної міграційної служби в Дніпропетровській області про виселення - задовольнити частково.

Виселити ОСОБА_4, 1964 року народження, з самовільно зайнятого ним домоволодіння АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 243 грн. 60 коп.

В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.

Зустрічну позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_1, третя особа: Третя дніпропетровська державна нотаріальна контора про встановлення факту прийняття спадщини, про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом та визнання права власності на частину домоволодіння в порядку спадкування за законом - задовольнити частково.

Встановити факт прийняття ОСОБА_3 спадщини після смерті ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2.

В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_3 - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до апеляційного суду Дніпропетровської області через Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя В.В. Самсонова