Апеляційний суд Житомирської області
Справа №296/5875/15-ц Головуючий у 1-й інст. Рожкова О. С.
Категорія 48 Доповідач Заполовський В. Й.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Заполовського В.Й.,

суддів: Талько О.Б., Шевчук А.М.,

за участю секретаря судового засідання Гарбузюк Ю.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу за позовом виконавчого комітету Житомирської міської ради Житомирської області до ОСОБА_1, ОСОБА_2, за участю третьої особи органу опіки та піклування Житомирської міської ради Житомирської області про відібрання дитини без позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 07 вересня 2015 року ,-

в с т а н о в и л а :

У травні 2015 року виконавчий комітет Житомирської міської ради звернувся з даним позовом до суду.

Зазначав, що відповідачі по справі ОСОБА_1 та ОСОБА_2, шлюб між якими не зареєстровано, є батьками малолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ухиляються від виконання своїх батьківських обов'язків, дитина перебуває на обліку в службі у справах дітей, тому рішенням виконавчого комітету Житомирської міської ради від 20.05.2015 року малолітнього ОСОБА_3 відібрано у відповідачів у зв'язку з безпосередньою загрозою для його життя та здоров'я.

За наведених обставин, виконавчий комітет Житомирської міської ради просив відібрати у ОСОБА_1 та ОСОБА_2 малолітнього сина ОСОБА_3 без позбавлення їх батьківських прав. Також просив стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 аліменти на утримання малолітнього сина ОСОБА_3 у розмірі 1/4 частини усіх видів доходів, але не менше 30% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на користь особи чи установи, яка в подальшому буде здійснювати догляд за дитиною.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 07 вересня 2015 року позов задоволено частково.

Відібрано у ОСОБА_1 малолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, без позбавлення батьківських прав.

У задоволені решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання судових витрат.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить змінити рішення суду в частині вирішення позовних вимог, заявлених до ОСОБА_1

Зокрема зазначає, що суд першої інстанції при ухваленні рішення всупереч вимог ч.3 ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» не наклав заборону на відчуження майна та житла дитини. Також суд неправомірно відмовив у позові про стягнення аліментів на неповнолітнього сина, якого за рішенням суду відібрано лише у відповідача.

Крім того, судом не встановлений факт неналежного виконання обов'язків позивачем та представником третьої особи щодо належного захисту інтересів дитини в суді.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах визначених ст. 303 ЦПК України колегія суддів визнає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.

Як встановив суд та підтверджено матеріалами справи, відповідачі по справі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками малолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.8).

Відповідно до ст.18 Конвенції „Про права дитини" батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини.

Одним із способів захисту інтересів неповнолітньої дитини є її відібрання від батьків без позбавлення батьківських прав.

Статтею 150 СК України визначено обов'язки батьків щодо виховання та розвитку дитини. Зокрема, крім іншого, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною освіти, готувати її до самостійного життя.

Статтею 152 СК України закріплено і право дитини на належне батьківське виховання.

Відповідно до ст.170 СК України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров'я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування. У виняткових випадках, при безпосередній загрозі для життя або здоров'я дитини, орган опіки та піклування або прокурор мають право постановити рішення про негайне відібрання дитини від батьків.

Вирішуючи спір та встановивши, що відповідач ОСОБА_1 неналежним чином піклувався про свого малолітнього сина ОСОБА_3, що створювало загрозу для його життя і здоров'я, суд першої інстанції на підставі наявних у справі доказів, пояснень свідків, пояснень сторін, їх представників обґрунтовано визнав про наявність підстав для відібрання від нього дитини та задовольнив позов в цій частині. В іншій частині, а саме в частині відібрання дитини і у матері ОСОБА_2 та стягнення аліментів на утримання сина ОСОБА_3 суд відмовив.

Проте постановляючи рішення про відібрання дитини, суд першої інстанції не взяв до уваги вимоги ч.3 ст. 17 та ст.18 Закону України «Про охорону дитинства», у зв'язку з чим не наклав заборону на відчуження ОСОБА_1 майна та житла дитини. А саме, не наклав заборони на відчуження 1/3 частки квартири АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_1 відповідно до довідки з Державного реєстру речових прав на майно за №45484356 від 12.10.2015 року.

Відтак, доводи ОСОБА_2 викладені в апеляційній скарзі про те, що суд не наклав заборони на відчуження житла дитини слід визнати обґрунтованими, а рішення суду таким, що підлягає зміні шляхом внесення відповідного доповнення до резолютивної частини рішення.

Що стосується доводів апеляційної скарги про те, що суд неправомірно відмовив у позові про стягнення аліментів на неповнолітнього сина, якого за рішенням суду відібрано у відповідача, то такі доводи не спростовують правильність рішення суду, є безпідставними з огляду на наступне.

Так, відповідно до ч.4 ст.170 СК України - при задоволенні позову про відібрання дитини від матері, батька без позбавлення їх батьківських прав суд вирішує питання про стягнення з них аліментів на дитину.

Як вбачається з матеріалів позову, виконавчий комітет Житомирської міської ради заявив вимогу про відібрання неповнолітнього ОСОБА_3 від ОСОБА_1 та ОСОБА_2, тобто у обох його батьків. При цьому просив стягнути аліменти з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на утримання сина ОСОБА_3 на користь особи чи установи, яка у подальшому буде здійснювати догляд за ним.

Оскаржуваним рішенням суду дитина відібрана лише у батька ОСОБА_1 У задоволенні позову про відібрання дитини у ОСОБА_2 суд відмовив. При цьому, рішення про передачу дитини ОСОБА_2 суд не приймав.

Таким чином, ОСОБА_2 у даній справі є відповідачем і відповідно вимог про стягнення аліментів вона не заявляла.

За змістом ч.1 ст.11 ЦПК України - суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Тому, у даній справі підстав для стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 у суду не було.

Водночас, право на звернення до суду з відповідним позовом до ОСОБА_1 про стягнення аліментів відповідно до ст.181 СК України ОСОБА_2 не втрачено.

Інші доводи, наведені в апеляційній скарзі, не вказують на неправильність рішення суду, а тому до уваги не беруться.

Рішення суду в частині задоволення позову про відібрання дитини сторонами не оскаржено і відповідно до ст.303 ЦПК України не є предметом перегляду апеляційним судом.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 07 вересня 2015 року змінити.

Доповнити другий абзац резолютивної частини рішення реченням наступного змісту.

Накласти заборону на відчуження 1/3 частки квартири АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_1, про що повідомити нотаріуса за місцем знаходження житла.

У решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий Судді