У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Закропивного О.В., Лесько А.О.,

Хопти С.Ф., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Полтавської області від 27 листопада 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2013 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з указаним позовом, у якому зазначало, що 1 серпня 2006 року між ОСОБА_3 та банком укладено кредитний договір № DNН4КР20181099, згідно якого відповідач отримав кредит у розмірі 3 333 грн. 20 коп. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 25,08% річних та кінцевим терміном повернення 01 серпня 2008 року.

Зобов'язання позичальника за вказаним кредитним договором забезпечене порукою у розмірі 700 грн., на підставі укладеного між банком та ОСОБА_4 договором поруки № DNН4КР20181099-П від 17 серпня 2011 року.

Відповідачем ОСОБА_3 належним чином умови кредитного договору не виконуються, у зв'язку з чим виникла заборгованість у розмірі 40 370 грн. 11 коп., які позивач просив стягнути солідарно з обох відповідачів.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 12 вересня 2014 року у позові відмовлено.

Рішення апеляційного суду Полтавської області від 27 листопада 2014 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за заявою позичальника № DNН4КР20181099 від 01 серпня 2006 року станом на 20 березня 2014 року, а саме: 3 333 грн. 20 коп. - боргу за тілом кредиту, 13 530 грн. 11 коп. - боргу по сплаті відсотків по кредиту, 21 965 грн. 37 коп. - пені за несвоєчасне виконання зобовязань за договором, 500 грн. - фіксованого штрафу, 1 941 грн. 43 коп. - процентна складова штрафу. Вирішено питання судового збору. У решті позову відмовлено.

ПАТ КБ «ПриватБанк» рішення суду апеляційної інстанції в касаційному порядку не оскаржив.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить рішення апеляційного суду скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, виходив з того, що у заяві позичальника та у заяві про видачу готівки міститься підпис невстановленої особи, а тому існування між сторонам цивільно-правових відносин є недоведеними.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позову, апеляційний суд, виходив з того, що внаслідок неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором утворилася заборгованість, яка підлягає стягненню з останнього у межах п'ятирічного строку позовної давності; порука у силу ч. 4 ст. 559 ЦК України щодо ОСОБА_4 припинилася.

З таким висновком апеляційного суду повністю погодитись не можна, оскільки цей висновок суперечить вимогам закону та не ґрунтується на матеріалах справи.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду у повній мірі не відповідає.

Як убачається з матеріалів справи, 01 серпня 2006 року між ОСОБА_3 та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено кредитний договір № DNН4КР20181099, згідно якого відповідач отримав кредит у розмірі 3 333 грн. 20 коп. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 25,08% річних та кінцевим терміном повернення 01 серпня 2008 року (а. с. 8).

Зобов'язання позичальника за вказаним кредитним договором забезпечене порукою у розмірі 700 грн., на підставі укладеного між банком та ОСОБА_4 договором поруки № DNН4КР20181099-П від 17 серпня 2011 року (а. с. 7).

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

У зв'язку з порушенням ОСОБА_3 умов кредитного договору, станом на 20 березня 2014 року за ним рахується заборгованість у сумі 41 270 грн. 11 коп., а саме: 3 333 грн. 20 коп. - борг за тілом кредиту, 13 530 грн. 11 коп. - борг по сплаті відсотків по кредиту, 21 965 грн. 37 коп. - пені за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором, 500 грн. - фіксованого штрафу, 1 941 грн. 43 коп. - процентна складова штрафу (а. с. 6).

Доводи касаційної скарги, що ОСОБА_3 вказаний кредитний договір не підписував, та що ним до суду апеляційної інстанції була подана заява про призначення у справі судової почеркознавчої експертизи не заслуговують на увагу, оскільки матеріали справи даних доказів не містять.

Крім того ОСОБА_3 позовних вимог про визнання недійсним вказаного кредитного договору не заявляв.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

У п. 6. 6 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») («Стандарт») зазначено, що термін позовної давності по вимогам про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів за даним договором встановлюється сторонами тривалістю 5 років.

Як убачається з матеріалів справи, 23 лютого 2009 року Диканським районним судом Полтавської області був постановлений судовий наказ про стягнення з ОСОБА_3 на користь ЗАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за вказаним кредитним договором у сумі 9 798 грн. 52 коп. та 63 грн. 99 коп. судових витрат на користь стягувача. Вказаний наказ був скасований на підставі ухвали Диканського районного суду Полтавської області від 06 березня 2009 року (а. с. 33-34).

Частиною 2 ст. 264 ЦК України визначено, що позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Судовий наказ відповідно до ч. 1 ст. 95 ЦПК України є особливою формою судового рішення про стягнення з боржника грошових коштів або витребування майна за заявою особи, якій належить право такої вимоги.

Ураховуючи те, що судовий захист права кредитора на стягнення грошових коштів може бути реалізовано як у позовному провадженні, так і шляхом видачі судового наказу як особливої форми судового рішення, подання кредитором заяви про видачу судового наказу в порядку, передбаченому розділом ІІ ЦПК України, перериває перебіг строку позовної давності (правова позиція Верховного Суду України відповідно до постанови № 6-214цс4 від 21 січня 2015 року).

Тобто доводи касаційної скарги, що 5-ти річний термін позовної давності за даним кредитним договором сплив 01 серпня 2013 року є помилковими, оскільки видачею судового наказу відбулося переривання строку позовної давності та строк почав відраховуватись спочатку.

Разом з тим, апеляційний суд не звернув уваги, що за правилами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Тобто пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір поки зобов'язання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від продовження правопорушення.

Правова природа пені така, що позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється по кожному дню (місяцю), за яким нараховується пеня, окремо. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права.

Відповідно до ч. 2 ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Отже, аналіз норм ст. 549 та ч. 2 ст. 258 ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах загального строку позовної давності за основною вимогою.

Як вбачається з розрахунку кредитної заборгованості, пеня, нарахована за несвоєчасне виконання умов кредитного договору за 5 років у сумі 21 965 грн. 37 коп.

Тобто суд, не врахував, що до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується скорочена позовна давність в один рік, а 5 років - це є лише збільшена позовна давність (для звернення до суду).

Рішення апеляційного суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_4 у зв'язку з припиненням договору поруки ПАТ КБ «ПриватБанк» у касаційному порядку не оскаржив, касаційна скарга ОСОБА_3 таких доводів щодо незаконності рішення не містить, тому в цій частині рішення суду апеляційної інстанції не перевіряється.

Таким чином апеляційним судом у порушення вимог ст. ст. 212-214 ЦПК України не враховані норми матеріального і процесуального права, які регулюють спірні правовідносини, не встановлені та не перевірені обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, тому відповідно до ст. 338 ЦПК України ухвалене у справі рішення у частині позовних вимог про стягнення кредитної заборгованості до ОСОБА_3 підлягає скасуванню з передачею справи у цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 333, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Полтавської області від 27 листопада 2014 року у частині позовних вимог про стягнення кредитної заборгованості до ОСОБА_3 скасувати, справу у цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: Д.Д. Луспеник

Судді: О.В. Закропивний

А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко