Дата документу 03.03.2015
Справа N 320/142/15-ц
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
"03" березня 2015 року Мелітопольський міськрайонний суд Запорізької області в складі:
головуючого - судді Кучеренко Н.В.
при секретарі - Левандовській О.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Мелітополі цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення,
Представник позивача в судове засідання не з'явилась, від неї надійшло клопотання про розгляд справи за її відсутності, наполягає на заявлених позовних вимогах. Проти винесення заочного рішення не заперечує.
Відповідач в судове засідання не з'явився, не повідомив суд про причини неявки, про час і дату судового засідання був повідомленим належним чином, заяви про відкладення розгляду справи та про розгляд справи за його відсутності від нього не надходило, тому суд визнає його неявку неповажною та вважає можливим ухвалити заочне рішення за його відсутності на підставі наявних у справі доказів.
Відповідно до ч.1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
При цьому згідно листа Верховного Суду України від 27.09.2010 року, направленого на ім'я голів Апеляційного суду АРК, областей міст Києва та Севастополя, якщо відповідач належним чином повідомлений про дату судового засідання не з'явився до суду та від нього не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або повідомлені ним причини визнані неповажними, незалежно від того це його перша чи повторна неявка, суд має право на ухвалення заочного рішення, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України, з урахуванням заяви представника позивача та в зв'язку з неявкою відповідача, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши матеріали цивільної справи суд вважає, що позов підлягає повному задоволенню за наступними підставами.
Відповідно до ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Як вбачається з вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальнику в розмірі і на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і виплати проценти.
Відповідно до умов договору, погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, позичальник повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати.
В якості забезпечення повернення кредиту з відповідачем був укладений договір іпотеки квартири від 07 листопада 2007 року, на підставі якого в іпотеку банку було надано нерухоме майно, а саме: 1-кімнатна квартира загальною площею 23,90 кв.м., житлова площа 12,60 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, яка належить відповідачу.
Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є право відношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.
Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
З вимог ст. 525 ЦК України вбачається, що одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається.
Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).
На теперішній час відповідач порушує виконання зобов'язання в зв'язку з чим за ним утворилась заборгованість, яка станом на 30 вересня 2014 року становить 49 020,13 грн., яка складається з наступного:
- 30 158,55 грн. - заборгованість за кредитом;
- 10 717,84 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом;
- 1 202,93 грн. - заборгованість по комісії за користування кредитом;
- 4 368,42 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язання за договором,
а також штрафи відповідно до договору:
- 250,00 грн. - штраф (фіксована частина);
- 2 322,39 грн. - штраф (процентна складова).
Згідно з ст.612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.
Згідно з ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
З вимог ст. 1050 ЦК України вбачається що, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишається та сплати проценти, передбачені договором.
Відповідно до п.1 ст. 12 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.
Згідно зі ст. 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки...».
Згідно з ч.3 ст.33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки може здійснюватись за рішенням суду.
Відповідно до ст. 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки в рішенні суду зазначаються і спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення публічних торгів або із застосуванням процедури продажу, встановленою ч. 1 ст. 38 цього Закону, яка передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві.
З урахуванням викладеного, враховуючи, що відповідач неналежним чином виконує свої зобов'язання по кредитному договору, а оскільки в забезпечення зобов'язання з відповідачем був укладений іпотечний договір квартири, власником якої є відповідач, суд вважає можливим в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернути стягнення на предмет іпотеки.
Також, відповідно до ч. 3 ст. 109 Житлового кодексу України, ч. 2 ст. 40 Закону України „Про іпотеку", звернення стягнення на передане в іпотеку житлове приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають в ньому. За винятками, встановленими законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги.
Письмова вимога позивача ПАТ КБ „ПриватБанк" про виселення з квартири АДРЕСА_1 відповідачу була направлена 21 серпня 2014 року, однак в добровільному порядку у визначений законом місячний строк відповідачем вимоги позивача не виконані і з квартири не виселився.
Частина 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.
Відповідно до положень ч. 4 ст. 78 Закону України „Про виконавче провадження", виселення полягає у звільненні приміщення, зазначеного у виконавчому документі, від особи (осіб), яка виселяється, її майна, домашніх тварин та у забороні такій особі користуватися цим приміщенням.
Таким чином, суд вважає, що відповідач підлягає виселенню з житла, яке є предметом іпотеки, розташованого за адресою: АДРЕСА_1.
Крім того, з урахуванням ст. 88 ЦПК України суд вважає необхідним стягнути з відповідача витрати по сплаті судового збору в розмірі 855,60 грн.
Керуючись ст.ст. 11, 509, 525, 526, 610, 611, 1054 ЦК України, ст. 109 ЖК України, ст. ст. 12,33,38,39,40 Закону України «Про іпотеку», ч. 4 ст. 78 Закону України „Про виконавче провадження", ст.ст. 15, 57, 59, 88, 107, 208, 212-215, 224-228 ЦПК України, суд
Позов Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення - задовольнити повністю.
Виселити ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1.
На рішення може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Запорізької області через Мелітопольський міськрайонний суд протягом 10 днів з дня проголошення рішення.
Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Заочне рішення суду може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя: Н.В.Кучеренко