Справа № 509/2844/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 липня 2015 року Овідіопольський районний суд Одеської області в складі :

судді Гандзій Д.М.

при секретарі Черкасові Д.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду в смт. Овідіополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ :

26 червня 2015 року, ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просила суд, стягнути з відповідачки на свою користь борг у загальному розмірі 27993,96 грн., 775,61 грн. 3% річних з простроченої суми, а також судові витрати у сумі 287,70 грн., посилаючись на часткове виконане відповідачкою рішення Овідіопольського райсуду Одеської області від 04.11.2008 р., яке набрало законної сили 15.11.2008 р. і яким був частково задоволений її позов до ОСОБА_3 про стягнення боргу, стягнуто з останньої на користь позивачки основний борг за договором позики у сумі 17281,12 грн. та судові витрати 175,60 грн., а всього 17456,72 грн., вказуючи при цьому, що згідно виконавчого листа від 17.11.2008 р. з відповідачки було стягнуто лише 10227,96 грн. і залишок боргу за рішенням суду складає 7228,76 грн., які до цього часу відповідачкою не сплачені.

Позивачка та її представниця за довіреністю, приймаючи участь в судових засіданнях повністю підтримали позов та просили його задовольнити, однак в подальшому в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, особисто під розписки, однак від представниці позивачки до суду надійшло письмове клопотання, в якому вона повністю підтримала позов, просила його задовольнити і розглянути справу за її відсутністю, пославшись на свою зайнятість (а.с. 33,34).

Відповідачка, приймаючи участь в судовому засіданні позов не визнала, пославшись на його безпідставність і необґрунтованість, стверджуючи, що нічого не винна позивачці, так як вся сума за вказаним рішенням суду була нею сплачена, наполягаючи при цьому на пропущення позивачкою строку позовної давності зі зверненням до суду з вказаним позовом, однак в подальшому в судові засідання повторно не з`явилась, про дату, час та місце судових засідань повідомлялась особисто під розписку та поштовими повідомленнями, які повернулися на адресу суду з відміткою листоноші «немає в дома» (а.с. 16,27,28,30,31,36).

Заслухавши думку сторін по справі та дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позов слід задовольнити з наступних підстав.

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 3 ЦПК України).

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси, у спосіб, визначений законами України.

Згідно із ст.ст. 10,11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які як і інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи та розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін на інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення вирішення справи.

Статтею 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Виходячи з приписів статті 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Частина 1 статті 60 ЦПК України вказує, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Приписами статті 61 ЦПК України передбачено обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Частинами 3,4 статті 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті..

Відповідно до Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 р. «Про судове рішення у цивільній справі» - судові рішення, що набрали законної сили, обовязкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана ВРУ і за її межами. Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

Згідно із ст. 360-7 ЦПК України, рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності норму права, та для всіх судів України. Суди зобовязані привести свою практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, установлену законом.

Відповідно до Правової позиції Верховного Суду України (постанова Судової палати ВСУ у цивільних справах від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13) - письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов'язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Предметом договору позики у справі - є іноземна валюта.

Відповідно до частини другої статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

В абзаці четвертому пункту 1 статті 1 декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що іноземна валюта це іноземні грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території відповідної іноземної держави, кошти у грошових одиницях іноземних держав і міжнародних розрахункових (клірингових) одиницях, що перебувають на рахунках або вносяться до банківських та інших фінансових установ за межами України.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Статтями 256,264 ЦК України передбачено, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обовязку. Позовна давність переривається у разі предявлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Відповідно до вимог ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд встановив, і це підтверджено рішенням Овідіопольського райсуду Одеської області від 04.11.2008 р., яке набрало законної сили 15.11.2008 р., що 10.12.2007 р., позивачка позичила відповідачці гроші в сумі 3000 дол. США, а остання, в свою чергу, зобовязалася повернути їй таку ж суму грошей до 15.05.2008 р., але своїх зобовязань не виконала.

Суд з`ясував, що вказаним рішенням суду, був частково задоволений позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу, стягнуто з останньої на користь позивачки основний борг за договором позики у сумі 17281,12 грн. та судові витрати 175,60 грн., а всього 17456,72 грн. (а.с. 5).

З матеріалів справи вбачається, що вказане рішення було виконане відповідачкою частково на суму 10227,96 грн., що підтверджується виконавчим листом № 2-1630/08 виданого Овідіопольським райсудом Одеської області від 17.11.2008 р. (а.с. 6).

Таким чином, залишок боргу відповідачки (боржниці) перед позивачкою (стягувачем) за вищевказаним рішенням суду не сплачений і становить 7228,76 грн.

Згідно свідоцтва про шлюб серії 1-ЖД № 081097 від 15.07.2008 р. відповідачка ОСОБА_3 після одруження змінила своє прізвище на ОСОБА_2 (а.с. 35).

Судом не приймаються до уваги як хибні та безпідставні твердження відповідачки про те, що вона повністю розрахувалася з позивачкою, сплативши всю суму боргу, так як вказане не підтверджене відповідачкою жодними належними та допустимими документальними доказами по справі, передбаченими ст.ст. 10,11,57-60 ЦПК України, а тому не бере їх до уваги.

Отже, саме по собі ухвалення судом рішення про задоволення вимог кредитора, повне виконання якого не здійснене не припиняє зобовязальних правовідносин між сторонами договору і не звільняє боржницю від відповідальності за невиконання нею грошового зобовязання і не позбавляє права кредитора на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Згідно матеріалів виконавчого провадження № 7/333, відкритого 30.05.2013 р. за виконавчим листом № 2-1630 від 17.11.2008 р. на суму боргу 7228,76 грн., вбачається, що постановою державного виконавця ВДВС Овідіопольського РУЮ в Одеській області від 20.12.2013 р. було повернуто вищевказаний виконавчий документ стягувачу ОСОБА_1 без виконання у звязку з відсутністю у боржниці ОСОБА_2 (дівоче ОСОБА_3) В.А. будь-якого рухомого та нерухомого майна, а також відкритих рахунків у банківських установах, а тому суд вважає, що строк позовної давності був перерваний предявленням стягувачем ОСОБА_1 до виконання вищевказаного виконавчого листа 28.05.2013 р. на суму боргу 7228,76 грн. (а.с. 36-37).

Таким чином, виходячи з того, що сума боргу відповідачки після часткової сплати становить 7228,76 грн., розрахунок 3% річних зроблений наступним чином : 7228,76 грн. Х 1309 (кількість днів прострочення) Х 3% = 775,61 грн., з чим погоджується суд.

Крім того, враховуючи, що відповідачка брала у позивачки гроші в іноземній валюті при офіційному курсі дол. США до гривні України 7,70 грн., а на дату подачі позову до суду, курс змінився та складає 21,07 грн., з відповідачки на користь позивачки слід стягнути курсову різницю, яка станом на 03.06.2015 р. становила : 10227,96 грн. : 7,70 грн. = 1328,30 дол. США (сума погашеного боргу станом на 01.01.2009 р.) ; 3000 дол. США (загальний борг) 1328,30 дол. США (погашений борг) = 1671,70 дол. США Х 21,07 грн. = 35222,72 грн. (сума непогашеного боргу в гривнях станом на 03.06.2015 р.) 7228,72 грн. = 27993,96 грн. (сума боргу у гривнях станом на 03.06.2015 р.) + 775,61 грн. 3% річних зі стягненням вказаних сум з відповідачки на користь позивачки та судових витрат по справі згідно вимог ст. 88 ЦПК України у сумі 287,70 грн.

Керуючись ст.ст. 10,11,57-61,88,205,209,212,213,214-215,218 ЦПК України, ст.ст. 202,256,264,625,1046,1047, ЦК України, Постановою Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 р. «Про судове рішення у цивільній справі», суд, -

ВИРІШИВ :

1.Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості - задовольнити ;

2.Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість в сумі 27993,96 грн., 3% річних від простроченої суми 775,61 грн. та суму судового збору у розмірі 287,70 грн.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі в 10 денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги, з подачею її копії до апеляційної інстанції.

Суддя Гандзій Д.М.