РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/9289/13-ц

пр. № 2/759/52/15

03 березня 2015 року Святошинський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Макаренко В.В.,

при секретарі - Копчук Р.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Головне управління юстиції у м. Києві про визнання заповіту недійсним, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, третя особа: Головне управління юстиції у м. Києві про визнання недійсним заповіту ОСОБА_3, 1917 року народження, посвідченого 04.11.1996 року нотаріусом Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори та зареєстрованого в реєстрі за № 5с-352.

Позов обґрунтований тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла рідна сестра позивача - ОСОБА_3, після смерті останньої відкрилась спадщина до складу якої входить ? частина житлового будинку та земельна ділянка в АДРЕСА_1. При зверненні до Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, нотаріусом відмовлено позивачці в оформленні права на спадщину зазначивши, що все своє майно померла заповідала заповітом посвідченим державним нотаріусом Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори 04.11.1996 року, зареєстрований в реєстрі за № 5с-352 на ім'я відповідача - ОСОБА_2 При цьому, позивач посилається на те, що копію цього заповіту в нотаріальній конторі їй не надали для ознайомлення, проте виходячи з тих обставин, що померла ОСОБА_3 при житті ніколи не мала наміру заповідати належне їй майно відповідачеві, вважає, що рукописний текст заповідача та підпис були виконані не ОСОБА_3, а іншою особою, тому згідно ч.2 ст. 1257 ЦК України такий заповіт необхідно визнати недійсним.

Представники позивача в судовому засіданні підтримали позовні вимоги, просили суду їх задовольнити.

Представник відповідача та відповідач у судовому засіданні позов не визнали і пояснили суду, що ОСОБА_3 при складані заповіту була адекватною в фізичному та психічному стані людиною. ОСОБА_3, була одинокою людиною, дітей у неї не було, а чоловік давно помер. Зі своїм братом, батьком відповідача вона була в дуже гарних стосунках, та оскільки у неї не було своїх дітей, ОСОБА_2 їй була як рідна дитина, яка до самої смерті її доглядала. Про оспорюваний заповіт, яким все майно було заповідано відповідачу, позивач знала, оскільки померла не приховувала цього факту, так як майже шістнадцять років назад складено цей заповіт, і як щоб вона мала намір написати його на будь кого іншого - наприклад на позивача (свою сестру), то у неї для цього було багато часу, але ж таких дій вона не зробила. За таких обставин представник відповідача та відповідач вважають твердження позивача, що померла ОСОБА_3 не мала наміру заповісти своє майно відповідачу - нічим не підтверджені, а отже є необґрунтованими та незаконними.

Представник третьої особи Головне управління юстиції у м. Києві в судове засідання не з'явився, повідомлявся належним чином про час, місце слухання справи, подав заяву про слухання справи без його участі, тому суд, враховуючи думку представників сторін, матеріали та обставини справи, вважає за можливе вирішити спір без участі представника даної третьої особи.

Суд, вислухавши пояснення представників сторін, з'ясувавши обставини справи, дослідивши письмові докази по справі, прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню з слідуючих підстав.

Судом встановлено, що 04.11.1196 року державним нотаріусом Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори посвідчено заповіт ОСОБА_3 складеного на ім'я ОСОБА_2, яким померла заповідала все своє майно - відповідачці.

Висновком експерта КНДІСЕ від 04 лютого 2015 року № 17269/17270/14-32 встановлено, що рукописний запис «Коваленко» та підпис від імені ОСОБА_3 напроти рукописного запису «Підпс:» на лицьовій стороні заповіту від 04 листопада 1996 року від імені ОСОБА_3 на ім'я ОСОБА_2, що посвідчений державним нотаріусом Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори Войтенко Л.О. та зареєстрований в реєстрі за № 5с-352, виконані ОСОБА_3 (Том ІІ, а.с. 16-32).

Відповідно до ч. 1 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Згідно ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Відповідно до ст. 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у ст.ст. 1251 - 1252 цього Кодексу.

Згідно ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений, з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

Заявляючи в суді вимоги про визнання недійсним заповіту, позивач посилається на те, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі, що відповідно до ч. 2 ст. 1257 ЦК України визнається підставою його недійсності, наслідком чого є виникнення в позивачки права спадкування за законом.

Суд, оцінивши всі обставини справи, зібрані та надані докази в їх сукупності, прийшов до висновку, що обґрунтування позовних вимог про недійсність заповіту з мотивів відсутності вільного волевиявлення заповідача заповіту та відповідність його волі не знайшло свого підтвердження.

У суду не має підстав визнавати заповіт недійсним, бо вказані вимоги не співвідносяться з дійсними обставинами справи, яким вище судом дана оцінка, та нормами законодавства, що регулюють спірні правовідносини.

Відповідно до п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 р. "Про судову практику у справах про спадкування" - заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, згідно із ч. 1 ст. 1257 ЦК України є нікчемним, тому на підставі ст. 215 ЦК України визнання такого заповіту недійсним судом не вимагається.

Однак за змістом п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" - вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому.

Між тим, позовних вимог про визнання заповіту нікчемним не заявлялось, а існують позовні вимоги про визнання заповіту недійсним. В ході розгляду справи позовні вимоги не змінювались на предмет та підстав позову.

Враховуючи встановлені у судовому засіданні обставини справи у їх сукупності, досліджені докази, суд приходить до висновку, що позивачем не наведено жодних підстав та не надано жодного доказу, передбачених законом, для визнання заповіту недійсними, оскільки обставини викладені позивачем спростовуються висновком експерта КНДІСЕ від 04 лютого 2015 року № 17269/17270/14-32, у зв'язку з чим, суд вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 1223, 1257 ЦК України, ст.ст. 10, 57-61, 88, 130, 212-215 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Головне управління юстиції у м. Києві про визнання заповіту недійсним- відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва шляхом подання через Святошинський районний суд м. Києва апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення, а у разі, якщо рішення було проголошено без участі особи, яка його оскаржує, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення зазначених вище строків або після розгляду справи в апеляційному порядку Апеляційним судом м. Києва, якщо воно не буде скасоване.

СУДДЯ :