Справа № 2-1048/11
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 грудня 2015 року Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області

в складі: головуючого - судді: Семерак І.О.

при секретарі: Віраг Е.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Ужгород справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1, третя особа: ОСОБА_2, про звернення стягнення та позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про виселення, -

В С Т А Н О В И В:

ПАТ КБ „ПриватБанк звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки мотивуючи тим що, відповідно до укладеного між ним та ОСОБА_2 13.07.2007 року договору №MKT7GА00000092 остання отримала кредит у розмірі 111250 доларів США зі сплатою 11,04 % відсотків річних за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення 12.07.2017 року. В порушення умов договору ОСОБА_2 зобовязання за вказаним договором належним чином не виконала, у звязку з чим, станом на 02.06.2009 року має заборгованість в розмірі 97192,20 доларів США, що згідно офіційного курсу НБУ станом на 02.06.2009 року становить 739768,72 грн., яка складається з наступного: 89777,40 доларів США - заборгованість за кредитом; 2752,31 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом, 3,01 доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором, 32,85 доларів США штраф (фіксована частина) та 4626,64 доларів США - штраф (процентна складова).

В забезпечення виконання зобовязань за вказаним кредитним договором 16.07.2007 року між позивачем та ОСОБА_1 був укладений договір іпотеки б/н, згідно якого останній надав в іпотеку належний йому, на підставі договору про поділ нерухомого майна, майно, житловий будинок (літ.А, А, А.Поз.2-1, 2-2, 2-3, 2-4, 2-5, 2-6, 2-7, 2-8, 2-9, 2-10, 2-11, сходова клітка поз.І, підвал ІІІ, ІV.V.VI) загальною площею 181,4 кв.м., що знаходиться за адресою: Закарпатська область, м.Ужгород, вул.Перемоги, 137.

У звязку з цим, позивач просить суд в рахунок погашення вказаної заборгованості звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу вказаного предмету іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені ОСОБА_1 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також наданням ПриватБанку всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу.

Також ПАТ КБ „ПриватБанк звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про виселення їх з вищевказаного будинку, що є предметом іпотеки згідно договору іпотеки від 16.07.2007 року, та зняття їх з реєстраційного обліку з вказаної адреси, посилаючись на ст.40 ЗУ «Про іпотеку», ст.109 ЖК України та ч.1 ст.7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». Також вказує, що згідно вказаного договору іпотеки іпотекодавець має право на реєстрацію осіб в будинку, що є предметом іпотеки, лише з письмового дозволу іпотекодержателя, однак останній таку згоду не давав.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_6 підтримала позовні вимоги посилаючись на викладені обставини, просила суд їх задовольнити.

В судовому засіданні ОСОБА_2 та ОСОБА_1 позовні вимоги не визнали та просили у їх задоволенні відмовити. При цьому їх представник - ОСОБА_7 пояснила, що ОСОБА_2 вносилися платежі в рахунок погашення заборгованості за вказаним кредитним договором, однак, сплачені кошти не враховані позивачем в повному обсязі при предявлені даного позову. Зазначила, що ОСОБА_1 володіє тільки частиною будинку, що знаходиться за адресою: м. Ужгород, вул.Перемоги, 137, а інша частина будинку належить ОСОБА_8 та ОСОБА_9. Земельна ділянка, на якій розташований предмет іпотеки, ніколи не передавалась у власність ні ОСОБА_1, ні жодному іншому власнику будинку, розташованого у м. Ужгороді по вул. Перемоги, 137. Частина будинку на який позивач просить звернути стягнення набута ОСОБА_1 в період перебування у шлюбі з ОСОБА_3, яка не надавала згоди на відчуження майна.

Крім цього зазначила, що на предмет іпотеки не може бути звернуто стягнення в силу ЗУ "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", з огляду на те, що ОСОБА_1 не погоджується на відчуження нерухомого майна, будинок використовується як постійне місце проживання відповідачів, загальна площа будинку не перевищує 250 кв. метрів, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не мають іншої житлової нерухомості і вони не є субєктами Закону України "Про засади запобігання і протидії корупції".

Також, оскільки ОСОБА_1 набув право власності на частину будинку на підставі договору про поділ будинковолодіння, а не придбав його за рахунок кредитних коштів, вважає, що позивач не може вимагати виселення відповідачів без надання останнім іншого житла.

Відповідачі ОСОБА_10 та ОСОБА_3 в судове засідання не зявилися, однак подали заяву про розгляд справи у їх відсутності, в яких проти задоволення позову щодо їх виселення заперечують посилаючись на положення ч.2 ст.109 ЖК України.

Заслухавши пояснення сторін, що зявилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд приходить до наступного висновку.

Так, відповідно до ст.ст.10, 11, 59, 60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Як вбачається з матеріалів справи, 13.07.2007 року між позивачем та ОСОБА_2 укладено кредитний договір №MKT7GА00000092, згідно якого остання отримала кредит у розмірі 111250 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 11,04 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення 12.07.2017 року.

В забезпечення виконання зобовязань ОСОБА_2 за вказаним кредитним договором, 16.07.2007 року між позивачем та ОСОБА_1 був укладений договір іпотеки б/н, посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу ОСОБА_11

Згідно п.7 вказаного договору іпотеки, ОСОБА_1 надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: житловий будинок (літ.А, А, А.Поз.2-1, 2-2, 2-3, 2-4, 2-5, 2-6, 2-7, 2-8, 2-9, 2-10, 2-11, сходова клітка поз.І, підвал ІІІ, ІV.V.VI) загальною площею 181,4 кв.м., що знаходиться за адресою: Закарпатська область, м.Ужгород, вул.Перемоги, 137, який належить останньому на праві власності на підставі договору про поділ нерухомого майна від 08.08.2006 року №2965, посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу ОСОБА_12, зареєстрованого в КП «Ужгородське БТІ», номер запису 6372, в книзі 54, реєстраційний будинку №15693090.

Згідно ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 взяті на себе зобовязання щодо погашення кредиту та відсотків за його користування, відповідно до договору №№MKT7GА00000092 від 13.07.2007 року, належним чином не виконала.

З наявного в матеріалах справи розрахунку вбачається, що станом на 02.06.2009 року заборгованість ОСОБА_2 складає - 97192,20 доларів США, яка складається з наступного: 89777,40 доларів США - заборгованість за кредитом; 2752,31 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом, 3,01 доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором, 32,85 доларів США штраф (фіксована частина) та 4626,64 доларів США - штраф (процентна складова).

Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України, одним із способів захисту судом цивільних прав та інтересів є примусове виконання зобовязання в натурі. Примусове виконання зобовязання в натурі, - це спосіб захисту, який випливає з загального принципу повного і належного виконання зобовязання та полягає в зобов'язанні здійснити дію, або утриматися від її здійснення, незалежно від застосування до боржника інших заходів впливу.

Згідно з ч.1 ст.33 ЗУ «Про іпотеку» у разі невиконання боржником основного зобовязання Іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до ст.39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки в рішенні суду зазначаються і спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення публічних торгів або із застосуванням процедури продажу, встановленою ч.1 ст.38 цього Закону, яка передбачає право Іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві.

Посилання представника відповідача та третьої особи, як на підставу відмови у зверненні стягнення на предмет іпотеки, відсутність згоди дружини ОСОБА_1 на відчуження предмета іпотеки, спростовуються наданою приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу ОСОБА_11 копією заяви ОСОБА_3 від 16.07.2007 року про надання згоди її чоловікові - ОСОБА_1 на передачу в іпотеку вищевказаного нерухомого майна.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині звернення стягнення, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №MKT7GА00000092, на предмет іпотеки шляхом продажу його ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладенням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особоюпокупцем, з отриманням витягу з Дердавного реєстру прав власності, а також наданням ПриватБанку всіх повноважень для здійснення продажу, є обґрунтованими і підлягають до задоволення, оскільки позивач в судовому засіданні довів ті обставини на які посилався як на підставу своїх позовних вимог.

В той же час, положеннями ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03.06.2014 року визначено, що не може бути тимчасово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме майно, яке вважається предметом іпотеки згідно ст.5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобовязань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є обєктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна не перевищує 140 кв.м. для квартири та 250 кв.м. для житлового будинку.

За своїм змістом вказаний закон є процесуальним, оскільки встановлює порядок вирішення спорів щодо примусового звернення стягнення на предмети застави та іпотеки, а саме: визначає, що за певних умов та протягом певного проміжку часу таке стягнення не проводиться.

З огляду на те, що законом не призупиняється дія будь-яких нормативних актів в сфері регулювання кредитних правовідносин, зокрема тих, що визначають правові підстави для звернення у судовому порядку стягнення на відповідні предмети забезпечення, слід констатувати, що його чинність на час вирішення спору сама по собі не може бути підставою для відмови в задоволенні вимог.

Отже, встановивши сукупність обставин, що є підставою для задоволення вимог кредитора саме шляхом звернення стягнення на іпотечне або заставлене майно, суд, ухвалюючи відповідне судове рішення, має відповідно до вимог ст. 217 ЦПК України вирішити питання про зупинення стягнення на час дії закону, а не відмовляти у позові.

Такого ж висновку дійшов Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19.11.2014 року (справа №6-29969св14), від 17.12.2014 року (справа №6-36136св14), та Верховний Суд України від 10.06.2015 року (справа № 6-333цс15).

Враховуючи вищенаведені висновки суду, твердження відповідача ОСОБА_1, третьої особи та їх представника про неможливість звернення стягнення на предмет іпотеки є неприйнятними оскільки спростовуються вищевказаним.

Приймаючи до уваги вищенаведене, враховуючи вимоги ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», під дію якого підпадає дане забезпечення за кредитом в іноземній валюті на споживчі цілі, оскільки це житлове помешкання, загальна площа якого не перевищує 250 кв.м., використовується відповідачем - ОСОБА_1 та іншими особами які зареєстровані і проживають разом з ним, як місце постійного проживання, в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які вказують на те, що у власності останнього знаходиться інше нерухоме житлове майно, суд приходить до переконання про наявність достатніх правових підстав для застосування положень ст.217 ЦПК України та відстрочки виконання рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії мораторію встановленого вищевказаним Законом.

Щодо позовних вимог в частині виселення відповідачів з будинку розташованого в м.Ужгороді, вул. Перемоги, будинок № 137 зі зняттям їх з реєстраційного обліку з вказаної адреси, то суд вважає такі безпідставними, необґрунтованими і такими, що до задоволенню не підлягають виходячи з наступного.

Так, ч.1 ст. 40 ЗУ «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина третя статті 109 ЖК Української РСР регулює порядок виселення громадян.

За змістом ч.2 ст.40 ЗУ «Про іпотеку» та ч.3 ст.109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до ч.2 ст.109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Відтак, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК Української РСР.

Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються з жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Із матеріалів справи вбачається, що в іпотеку передано будинок, який належить ОСОБА_1 на підставі договору про поділ нерухомого майна від 08.08.2006р., який не придбаний за рахунок отриманих кредитних коштів, у звязку із чим, в даному випадку відсутні передбачені законом підстави для виселення мешканців із зазначеного будинку без надання їм іншого постійного житла.

Таку правову позицію висловив і Верховний Суду України в своїй Постанові від 18.03.2015 року у справі №6-39цс15.

Разом з тим, відповідно до ст. 88 ЦПК України, підлягають стягненню з ОСОБА_1 на користь позивача понесені останнім та документально підтверджені судові витрати по справі, які складають 1700 грн. державного мита та 30 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

Керуючись ст.ст.16, 509, 526, 527, 530, 533, 1054 ЦК України, ст.109 ЖК Української РСР, ст.ст. 12, 33, 39, 40 ЗУ «Про іпотеку», ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», ст.ст. 4, 5, 10, 11, 14, 59, 60, 88, 208, 209, 215, 217, 294 ЦПК України, суд, -

Р І Ш И В:

Позов Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1, третя особа: ОСОБА_2, про звернення стягнення задовольнити.

В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №MKT7GА00000092 від 13.07.2007 року, яка станом на 02.06.2009 року становила 97192 (девяносто сім тисяч сто девяносто два) долари США 20 центів, звернути стягнення на предмет іпотеки житловий будинок (літ.А, А, А.Поз.2-1, 2-2, 2-3, 2-4, 2-5, 2-6, 2-7, 2-8, 2-9, 2-10, 2-11, сходова клітка поз.І, підвал ІІІ, ІV.V.VI) загальною площею 181,4 кв.м., що знаходиться за адресою: Закарпатська область, м.Ужгород, вул. Перемоги, 137, та належить іпотекодавцю - ОСОБА_1 на праві власності на підставі договору про поділ нерухомого майна №2965 від 08.08.2006 року, шляхом продажу вказаного предмету іпотеки (на підставі договору іпотеки б/н від 16.07.2007 року) Публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» (49094, м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Перемоги, 50, ) з укладанням від імені ОСОБА_1 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також наданням ПриватБанку всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь позивача судові витрати по справі у розмірі 1700 грн. судового збору та 30 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

В задоволенні позову Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про виселення - відмовити.

Зупинити виконання рішення суду на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03.06.2014 року.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до апеляційного суду Закарпатської області протягом десяти днів з дня його проголошення, а у разі проголошення рішення без участі особи, яка її оскаржує, протягом десяти днів з дня його отримання.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду ОСОБА_13