У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 лютого 2015 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіЛакізи Г.П.,
суддів:Онищенко О.І., Скрипки А.А.,
при секретарі:Сахаровій К.О.,
за участю:позивача ОСОБА_5, представника відповідача - адвоката ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_7 та ОСОБА_5 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 16 грудня 2014 року в справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_7 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, -

в с т а н о в и в:

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_5 просить змінити рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 16 грудня 2014 року в частині відмови у стягненні на її користь матеріальної шкоди, та стягнути з ОСОБА_7 на її користь завдану внаслідок ДТП матеріальну шкоду в розмірі 4754 грн. 10 коп.

ОСОБА_5 зазначає, що при ухваленні оскаржуваного рішення суд першої інстанції неповно з'ясував обставини, які мають значення для справи, та не врахував надані нею докази. Апелянт зазначає, що на лікування, відповідно до наданих нею в судовому засіданні чеків, вона витратила 491 грн. 17 коп. Зазначені препарати вона купувала виключно за призначенням лікаря, про що зазначено у виписці-епікризі. Також зазначає, що внаслідок ДТП у неї були пошкоджені речі загальною вартістю 2710 грн. Під час перебуванна на лікуванні з 30 жовтня по 21 листопада 2011 року вона втратила заробіток в розмірі 1552 грн. 94 коп., який, на думку апелянта, також підлягає стягненню на її користь з відповідача.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_7 просить скасувати рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 16 грудня 2014 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову повністю.

Рішення суду першої інстанції ОСОБА_7 оскаржується з мотивів неправильної оцінки наявних в матеріалах документів, порушення судом вимог ст. 213 ЦПК України, що призвело до ухвалення незаконного рішення, яке ґрунтується на припущеннях, а не на повному і всебічному вивченні матеріалів справи.

ОСОБА_7 зазначає, що судом першої інстанції було проігноровано і не враховано вимоги постанови Пленуму ВСУ №4 від 31.03.1995 року та №5 від 25.05.2001 року, в яких чітко зазначено підстави, за яких суди задовольняють вимоги в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди: обов'язковим є дотримання вимог ст. 137 ЦПК України, а саме: у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань виходив позивач, визначаючи розмір шкоди, якими доказами це підтверджується. На думку апелянта, позивачем не було надано жодного доказу на підтвердження своїх позовних вимог. Хвилювання позивача, яка була вагітною, за життя та здоров'я майбутньої дитини в розумінні ст. 23 ЦК України, не є підставою для стягнення на її користь коштів в якості моральної шкоди.

Оскаржуваним рішенням суду першої інстанції позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_5 3 000 грн. у відшкодування моральної шкоди та 243 грн. 60 коп. у відшкодування сплаченого судового збору, а всього 3 243 грн. 60 коп. В іншій частині позову відмовлено.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, оглянувши матеріали адміністративної справи №3/2506/1334/12 та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову про стягнення матеріальної шкоди та втраченого заробітку, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позовні вимоги в частині відшкодування витрат на лікування в сумі 491 грн 17 коп. та в частині відшкодування вартості зіпсованого одягу в сумі 2710 грн позивачем не обґрунтовані належним чином та не доведені в судовому засіданні належними та допустимими доказами, а втрачений заробіток в розмірі 1552,93 грн не є збитками в розумінні ч. 2 ст. 22 ЦК України. В зв'язку з цим суд першої інстанції дійшов висновку про безпідставність вимог про їх відшкодування.

Стосовно вимог про стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції визнав обгрунтованим і доведеним з боку позивача розмір заподіяної їй моральної шкоди у вигляді моральних страждань, порушень звичайного способу життя внаслідок протиправних дій відповідача в сумі 3 000 грн.

Апеляційний суд вважає, що висновки суду першої інстанції щодо часткового задоволення позову є вірними, враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, а також у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів.

Частиною 1 ст. 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

З матеріалів справи, зокрема, постанови про відмову в порушенні кримінальної справи від 14.03.2012 року (а.с.36) та протоколу про адміністративне правопорушення серія СВ1 №155363 від 06.12.2011 року (а.адм.с.3) встановлено, що 30.10.2011 року об 11 год. 10 хв. в м. Чернігові по вул. 50 років СРСР, 2 ОСОБА_7, яка керувала автомобілем GEELY MR - 7151А д.н.з. НОМЕР_1 порушила вимоги п. 10.9 Правил дорожнього руху України, в результаті чого скоїла наїзд на пішохода ОСОБА_5 В результаті наїзду та подальшого падіння пішохід ОСОБА_5 отримала тілесні ушкодження.

Згідно акту судово-медичного дослідження (обстеження) № 1960 від 05.12.2011 року у ОСОБА_5 мала місце загроза переривання вагітності, терміном 20-22 тижні, котра могла виникнути внаслідок дії тупого, твердого предмету, відповідно часу 30.10.11 р. за обставин, викладених у даному направленні і відноситься до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров'я. Тривалість знаходження на стаціонарному лікуванні обумовлена тактикою лікарів і не підтверджена об'єктивними клінічними даними, тому при оціненні ступеню та тяжкості тілесних ушкоджень до уваги не приймалась (а.с.26-27).

Постановою Деснянського районного суду м. Чернігова від 11.04.2012 року провадження по адміністративній справі про притягнення ОСОБА_7 до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП було закрито у зв'язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення (а.с.37).

З матеріалів перевірки, в тому числі постанови про відмову в порушенні кримінальної справи від 14.03.2012 року (а.с.36), встановлено, що дана ДТП виникла через невиконання водієм ОСОБА_7 вимог п.п.10.9. ПДР України. Дана постанова ОСОБА_7 не оскаржувалася. Свою вину в ДТП ОСОБА_7 частково визнавала при розгляді в судовому засіданні адміністративної справи про притягнення її до адміністративної відповідальності за ст. 124 КупАП (а.адм.с.9).

Відповідно до п.3 постанови Пленуму ВСУ №4 від 31.03.1995 року під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема, і у моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я.

На час ДТП позивач ОСОБА_5 була вагітною з терміном вагітності 18-19 тижнів. В результаті наїзду та подальшого падіння вона отримала тілесні ушкодження, внаслідок чого перебувала на лікуванні у гінекологічному відділенні ЧМЛ№2 з діагнозом: закрита травма живота, вагітність 18-19 тижнів, а 09.11.2011 року після виписки з ЧМЛ№2 була госпіталізована до пологового будинку з погіршенням самопочуття після ДТП. Згідно акту судово-медичного дослідження у ОСОБА_8 мала місце загроза переривання вагітності, терміном 20-22 тижні, і відноситься до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров'я.

За таких обставин хвилювання позивача, яка була вагітною, за життя та здоров'я майбутньої дитини були обґрунтовані, а тому виходячи з засад розумності і справедливості суд першої інстанції вірно визначився з розміром відшкодування завданої ОСОБА_5 моральної шкоди в сумі 3000 грн.

Оскільки доводи апеляційної скарги ОСОБА_7 не ґрунтуються на вимогах закону і не спростовують правильний висновок суду першої інстанції про необхідність часткового задоволення позову, відсутні підстави для її задоволення.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_5 також не можна визнати обгрунтованими, враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію про предмет доказування.

На підтвердження витрат на лікування ОСОБА_5 надала суду фіскальні чеки про придбання лікарських засобів та квитанції про сплату благодійних внесків на потреби лікарні. Проте, їх не можна визнати належними та допустимими доказами, зважаючи на таке. З виписки-епікриза вбачається, що ОСОБА_5 перебувала на лікуванні з приводу загрози переривання вагітності та інших захворювань, не пов"язаних з одержаною під час ДТП травмою (а.с.25). Медичний висновок про те, які саме ліки та в якій кількості призначались позивачу з метою лікування наслідків травми - загрози переривання вагітності, відсутній, а тому суд першої інстанції обгрунтовано не визнав допустимими доказами надані позивачем чеки на придбання в аптеках лікарських засобів, серед яких зазначені різні засоби, в тому числі й ті, що взагалі не зазначені у виписці-епікризі (а.с.19-23). Сплата благодійних внесків на потреби лікарні є добровільною, і її не можна вважати витратами на лікування.

Товарні чеки про придбання одягу належним чином не завірені продавцем, а тому не можуть слугувати достовірним доказом понесених позивачем витрат. Крім того, доказів пошкодження даних речей позивачем не надано.

Судом першої інстанції вірно зазначено, що втрачений позивачем заробіток в сумі 1552,93 грн. не є збитками в розумінні ч.2 ст. 22 ЦК України, а тому обґрунтовано відмовлено в задоволенні позовних вимог в цій частині.

Оскільки доводи апеляційних скарг не ґрунтуються на вимогах закону і не спростовують правильний висновок суду першої інстанції про необхідність часткового задоволення позову, відсутні підстави для їх задоволення. За таких обставин апеляційні скарги підлягають відхиленню, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_7 та ОСОБА_5 - відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 16 грудня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:Судді: