РІШЕННЯ

Іменем України

24.09.2015 року м. Львів

Франківський районний суд м. Львова,

в складі:

головуючого-судді Ванівського Ю.М.

при секретарі- Буюклі В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові цивільну справу за позовом Єврейської релігійної громади прогресивного іудаїзму у м. Львові «Тейва», Всеукраїнського єврейського благодійного фонду «Хесед-Арє» до приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_1, ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним та зобовязання не чинити перешкод, -

в с т а н о в и в:

Керівники Єврейської релігійної громади прогресивного іудаїзму у м. Львові «Тейва» та Всеукраїнського єврейського благодійного фонду «Хесед-Арє» звернулися до суду із позовом до приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним та зобовязання не чинити перешкод. Позовні вимоги обґрунтовують тим, що ОСОБА_3 звернулася до них із проханням надати їй безпосередню цілодобову допомогу. 07.04.2011 року було укладено договір про безоплатне обслуговування ОСОБА_3 за програмою «Догляд на дому». 30.03.2011 року ОСОБА_3 керуючись своїм особистим бажанням, зважаючи на сумлінне виконання позивачами своїх зобовязань з надання дієвої допомоги та розуміння її життєвих потреб і проблем, вирішила скласти на користь Єврейської релігійної громади «Тейва» заповіт, яким позбавила права на спадкування всіх інших спадкоємців. При цьому ОСОБА_3 неодноразово наголошувала, що такий її крок є справедливим, оскільки жодної допомоги, незважаючи на її важкий стан, від інших осіб вона не отримувала. 20.01.2014 року у квартиру підопічної, під час перебування там соціальних працівників, які здійснювали догляд за ОСОБА_3, прийшли співробітники внутрішніх органів разом із колишнім зятем останньої, ОСОБА_4, який вигнав співробітників фонду з квартири, забрав ключі, поміняв замки на вхідних дверях у квартиру та вивіз підопічну в невідоме місце. В подальшому позивачі випадково дізналися, що вже 21.01.2014 року від імені ОСОБА_3, незважаючи на її важкий стан, складено новий заповіт. Вказують, що ОСОБА_3 з 01.10.2013 року по 15.10.2013 року перебувала на стаціонарному лікуванні в клінічній міській комунальній лікарні швидкої медичної допомоги м. Львова, де їй було встановлено діагноз: гіпертонічний криз, дисциркуляторну енцефалопатію ІІІ ступеня, хронічний цистит та цементний синдром, який спричиняється ураженням головного мозку та характеризується порушенням його функцій, включаючи пам'ять, мислення, орієнтування в просторі, самоусвідомлення, здатність формувати та виражати логічні судження. А тому, зважаючи на обєктивну неможливість ОСОБА_3 в силу її хворобливого стану, який підтверджується медичними документами, остання не могла усвідомлювати значення своїх дій та не могла керувати ними. У звязку з цим, просять суд визнати заповіт, складений 21.01.2014 року ОСОБА_3 недійсним та усунути перешкоди в наданні дороги та догляду ОСОБА_3 та зобовязати ОСОБА_4 повернути ОСОБА_3 за місцем її проживання та реєстрації.

Відповідач ОСОБА_2 заперечував проти задоволення позовних вимог. В своїх письмових та усних запереченнях вказав, що є онуком ОСОБА_3, та що разом із сестрою ОСОБА_5 підтримували хороші стосунки з бабцею. В грудні 2013 року зателефонував до бабусі, довго не міг додзвонитись до неї, а через деякий час взяла трубку незнайома мені жінка та повідомила, що бабуся не хоче ні з ким спілкуватись, нічого не пояснила та кинула трубку. Через певний час він все таки додзвонився до бабусі і вона повідомила, що прихворіла і що б він приїхав до неї в гості, так як вона хотіла з ним про щось поговорити. На початку відповідач знову не міг з нею звязатися по телефону, що його дуже насторожило і хвилюючись за її стан здоров`я, 16 січня 2014 року він приїхав до м. Львова. Двері мені ніхто не відчинив. Телефон не відповідав, однак через дві години йому все ж таки вдалося додзвонитися в квартиру до бабусі, слухавку підняла невідома жінка та почала на нього сваритись, відповіла, що бабуся ні з ким не хоче бачитись та спілкуватись, що мене дуже насторожило. 20.01.2014 року він та його батько ОСОБА_4 знову приїхали до м. Львова. Потрапити до бабусі в квартиру не змогли, а тому написали заяву у Франківський райвідділ міліції. Після тривалих перемовин працівникам міліції Франківського райвідділу вдалося проникнути в квартиру його бабусі. Після спілкування міліції з бабусею його пропустили в квартиру. Вказав, що його бабцю, неначе «полонену», утримували в квартирі двоє працівників позивача, її нічим окрім «мівіни» не годували, холодильник був порожній. Коли бабця побачила їх вона почала плакати і просити, щоб її забрали звідси, що її насильно утримують, не дають їсти, не надають медичної допомоги, відбирають пенсію тощо. Відповідач оглянув бабцю, погодували її, переділи та поміняли замки в квартирі. Коли бабця заспокоїлася, розповіла, що вони обманним шляхом відібрали в неї усі правовстановлюючі документи на квартиру, ще на початку 2011 року давали підписувати всілякі документи нібито для того, щоб вони мали можливість надавати їй медичну та харчову допомогу, та одного разу приводили до неї нотаріуса. На наступний день за наполегливим проханням моєї бабусі, ОСОБА_6, вони звернулися до приватного нотаріуса ОСОБА_1, і бабця оформила довіреність на нього та його батька з метою відновлення своїх правовстановлюючих документів, та цього ж дня, бабця склала заповіт, за яким на випадок своєї смерті все своє майно заповіла йому та його сестрі ОСОБА_5 22.01.2014 року бабця звернулася із заявою до Франківського РВ ЛМУ ГУМВС України про кримінальне правопорушення відносно неї працівниками Всеукраїнського єврейського благодійного фонду «Хесед-Арє». 24.01.2014 року бабця в письмовому вигляді звернулася до директора Всеукраїнського єврейського благодійного фонду «Хесед-Арє» із заявою про повернення правовстановлюючих документів. В подальшому відповідач забрав бабцю до себе в м. Чернівці, оскільки вона боялася залишатися сама в квартирі та сама на цьому наполягала. 09.07.2014 року ОСОБА_3 померла. Також вказав, що виписку із медичної карти стаціонарного хворого щодо психологічного стану ОСОБА_3 не слід брати до уваги, оскільки дана виписка самостійно формувалася лікарем-терапевтом (в даній виписці не було посилань на додаткове обстеження нервової системи ОСОБА_3, діагноз не обґрунтований), який немає необхідної кваліфікації, так як це є функція лікаря-невропатолога, а діагноз дементний синдром має бути підтверджений оглядом психіатра, про що робиться відповідний запис в історії хвороби. Відмітив, що при ознайомленні з медичною карткою мої бабці та з її слів, йому стало відомо, що 19.01.2014 року працівники позивача намагалися у терміновому порядку покласти ОСОБА_3 у психіатричну лікарню, однак бабця категорично відмовилася, про що було зроблено запис у медичній книжці від 19.01.2014 року. Згідно даного запису, лікарі швидкої допомоги констатували, що ОСОБА_3 є орієнтовною та контактною, а тому твердження позивачів про те, що його бабця не усвідомлювала значення своїх дій і не могла керувати ними є неправдивими. В звязку з чим, просить відмовити позивачам у задоволенні позову в повному обсязі.

Представник Єврейської релігійної громади прогресивного іудаїзму у м. Львові «Тейва» та Всеукраїнського єврейського благодійного фонду «Хесед-Арє» подав у судове засідання заяву, в якій просить розглядати справу за їх відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не зявився, про причини своєї неявки не повідомив. В попередніх засіданнях надавав суду пояснення по справі, просив суд відмовити у задоволенні позову.

Представник відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_7 подала в суд заяву від 24.09.2015 року, в якій просила слухати справу за їх відсутності, заперечила проти задоволення позову та просила у задоволенні такого відмовити.

Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не зявилася, про причини своєї неявки не повідомила. В попередніх засіданнях надала пояснення по справі, просила суд відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши пояснення сторін та їх представників, показання свідків, з'ясувавши дійсні обставини справи, права та обов'язки сторін, дослідивши зібрані по справі докази, суд встановив наступне:

ОСОБА_3 народилася в Росії, м. Санкт-Петербург. Була одружена, від шлюбу мала дочку. Проживала тривалий час у м. Львові, в останні роки сама.

Судом встановлено, що в квітні 2011 року ОСОБА_3 уклала договір про безоплатне обслуговування з фондом «Хесед-Арє».

Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті ( ст.1233 ЦК України).

Із заповіту від 30.03.2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_8, зареєстрованому в реєстрі за №603, вбачається, що ОСОБА_3 заповіла Єврейській релігійній громаді прогресивного іудаїзму «Тейва» квартиру АДРЕСА_1.

Частина 2 статті 1254 ЦК України передбачає, що заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, і якій він йому суперечить.

Відповідно до нового заповіту, посвідченого 21.01.2014 року, ОСОБА_3 усе своє майно, де б воно не було, і з чого б воно не складалось і взагалі все те, що буде їй належати на день смерті і на що за законом вона матиме право заповіла ОСОБА_5 та ОСОБА_2. Вказаний заповіт було підписано нею та посвідчено приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_1, зареєстровано в реєстрі за №88.

Як встановлено судом, ОСОБА_2 є онуком ОСОБА_3

З Свідоцтва про смерть від 15.07.2015 року, виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Чернівецького міського управління юстиції вбачається, що ОСОБА_3 померла 09.07.2015 року у м. Чернівці, про що було зроблено актовий запис №1465.

З відповіді Комунального закладу «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» від 22.08.2014 року на адвокатський запит ОСОБА_9 вбачається, що громадянка ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1, яка зареєстрована у ІНФОРМАЦІЯ_2, на стаціонарному чи амбулаторному лікуванні з 1972 року і по даний час не числилася.

Згідно показань свідка ОСОБА_4, його син мав їхати до бабусі на свята, а перед цим подзвонив. Після Нового року поїхав до бабусі. Не міг додзвонитись у двері, а потім двері відчинила якась жінка і сказала, що бабуся нікого бачити не хоче. Другий раз приїхав з товаришем, однак двері не відкрили, нахамили. Після цього син пішов у райвідділ і написав заяву. Вказав, що коли вони потім прийшли, то бабуся дуже зраділа. Відмітив, що був ОСОБА_3 колишнім зятем, перебував з нею в хороших відносинах та що «бабуся була розумна, орієнтувалась у всьому». Скаржилась, що в неї забрали телефон і записну книжку. Все чітко памятала, не мала ніякої апатії. Відмітив, що заяву в міліцію написала сама, в спецалізованих установах не лікувалася, до психолога не зверталась, лікувала серце та що його син спілкувався з ОСОБА_3 частіше. Вони надавали їй фінансову допомогу і що остання розмовляла російською, а якщо треба було, то переходила на українську.

Свідок ОСОБА_10 повідомив суду, що був знайомий з покійною тещею ОСОБА_11 - тіткою ОСОБА_11. Привозив посилки. Коли ОСОБА_11 в січні 2014 року були у Львові, заберуть її в Чернівці, бо переживала, через те, що в неї відібрали документи, щоб вона не залишилася сама. Зазначив, що коли тьотя ОСОБА_11 була в Чернівцях, часто приходив в гості і вона виглядала відпочивша, бо коли була у Львові, то було так неохайно, їсти не мала що. Відмітив, що ОСОБА_3 орієнтувалась нормально, задавала йому запитання і «навіть такі речі нагадувала мені, що я сам забув, дуже сумувала з політичної ситуації на сході країни». Не чув такого, щоб вона зверталась до психолога, жалілася на тиск. Говорила, що їй документи вкрали, винудили говорити не те, не давали їсти. Була мирна, спокійна жінка, внуки були для неї єдина память, яка залишилась про доньку. Також зазначив, що чув, що її заставляли під тиском підписувати якісь документи.

Свідок ОСОБА_12 повідомив суду, що коли він прийшов до квартири ОСОБА_3, то остання впізнала хлопця, не мала ніякої агресії, просила її забрати.

Свідок ОСОБА_13 повідомив, що ОСОБА_3, коли приходив в Чернівцях, орієнтувалась, жалілась, що її здурили, розповідала про Львів, події, які відбувались, дивилася фільми, дуже любила внуків.

Свідок ОСОБА_14 повідомив, що ОСОБА_3 спілкувалась російською, орієнтувалась, говорила, що її не годували, дуже хотіла їсти. Вказав, що покійна конкретно казала, що організація забирала в неї гроші.

Свідок ОСОБА_15 повідомила суду, що працювала разом з підопічною ОСОБА_3 з 2011 року до моменту інциденту. Були абсолютно нормальні відносини з нею. ОСОБА_3 була самостійна, сама себе обслуговувала, не було ніяких проблем. Потім з нею сталися зміни - почала плутати день і ніч. Спочатку ОСОБА_16 їжу готувала сама, а з часом вона почала їй готувати їжу, так як остання могла спалити їжу, забути закрити газ, забувала закрити воду і затопила сусідів, почала скаржитись на сусідів, свою племінницю, зятя. В подальшому піднявся тиск, в звязку із чим лежала в лікарні, а потім коли вийшла з лікарні то потребувала цілодобового догляду, вже навіть не відкривала двері. В 2012 році звернула увагу, що остання себе не контролює: «В кімнату вона мене не пускала, батько давно помер, а вона казала, що батько присутній в кімнаті». В подальшому все було гірше і гірше, в ОСОБА_3Н почастішали проблеми з кишечником, мала підвищений тиск, агресивність. Не впізнавала на портреті доньку, свого зятя звинувачувала в смерті своєї доньки, весь час в розмові путалась, поводила себе не так, заявляла, що через те, що вона єврейка, то сусіди з нею навіть не віталися. Заперечила, що до ОСОБА_16 хтось приїзджав та чи щось передавали їй. Відмітила, що покійна отримувала сама свою пенсію - спочатку в Ощадбанку, а потім почтальйонка приносила додому, та що покійна мала мобільний телефон та ноутбук, однак ним не могла користуватись.

Свідок ОСОБА_17, повідомила, що обслуговувала ОСОБА_3, як соціальний працівник, після того як їй потрібен був цілодобовий догляд - вона була в лежачому положенні і сама не могла їсти. Розмовляла з нею на різні теми - покійна розповідала, що працювала, що в неї був батько, а в більшості випадків говорила про тварин, також могла дивитись телевізор, була емоційна, згадувала лише батька. Готували їй їжу, так як вона вже не вставала. Скаржилась на головні болі, один раз викликали їй швидку. Зазначила, що всіх називала ОСОБА_15, сама розписувалась в журналі відвідувань, агресії в неї не бачила. Повідомила, що остання не мала мобільного телефону та компютера.

Свідок ОСОБА_18 повідомила, що працювала в ОСОБА_3 з 21 жовтня 2013 року, остання тоді вже пересувалась на ходунках, пізніше почала плутати день і ніч, була агресивна, пізніше перестала впізнавати, в грудні січні кормили її вже з ложки, були пориви до вставання, була лежача і вона водила її в туалет. Зазначила, що покійна боялася зятя. Повідомила, що спілкувалась з нею, покійна розповідала про батька і внуків.

Свідок ОСОБА_19 повідомила суду, що працювала з ОСОБА_3 три місяці з листопада 2013 по січень 2014 року, нічною доглядальницею. Вказала, що її повідомили, що ОСОБА_3 після лікарні з інсультом і остання не могла приготувати сама собі їжу, дуже часто в неї виливався чай. Зазначила, що стан покійної погіршувався, остання часто не спала, хотіла встати і десь піти, перейти на інший диван. Постійно просила перевірити двері, так як боялась що хтось може прийти. Зазначила, що ОСОБА_3 жалілася на головні болі і в неї в основному були гіпертонічні кризи, викликали швидку допомогу «коли була ОСОБА_17». Також вказала, що у ОСОБА_3 був різний стан - могла бути агресивною, могла лежати як мертва, були такі випадки, що падала змучена, погано тримала стакан, ложку. Старалася її заспокоїти, остання була слухняна, однак імя запамятати вже не могла. Стан погіршувався поступово, забувалася, кухню з туалетом путала - «таке враження, що мозок відключився».

Свідок ОСОБА_20 повідомила, що до лікарні ОСОБА_3 не бачила. В обовязки її входило ввечері її погодувати, поміряти тиск. Зазначила, що бували випадки, що «вона очима щось боялась», дуже часто згадувала свого батька, кожен раз називала їх по різному.

Свідок ОСОБА_21 повідомила суду, що вона була куратором ОСОБА_3 і передала її на патронажне в 2011 році. Остання розповідала їй, що в неї є внук і внучка, що зять вбив дочку і вона закрила справу, щоб дітей не віддали в дитячий будинок. Та повідомила про те, що ОСОБА_3 запросила її додому та сказала, що все переписала на Тейва і мотивувала це тим, що Хесед поміг їй.

Судом встановлено, що позивачі, обґрунтовуючи свої вимоги, покликаються як на одну із підстав позову на недійсність заповіту спадкодавця ОСОБА_3, посвідченого 21.01.2014 року, зазначаючи, що його було складено особою, яка не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Згідно ч.2 ст.1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Відповідно до п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009 року при розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК суд відповідно до статті 145 ЦПК за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов'язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Із висновку судово-психіатричного експерта №452 від 12.06.2015 року вбачається, що в момент вчинення заповіту 21.01.2014 року ОСОБА_3 стійким хронічним розладом психічної діяльності не страждала, могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

В силу положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Стаття 57 ЦПК України визначає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч. 2 статті 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Стороною позивачів не було представлено суду належних та допустимих доказів, які б свідчили про те, що спадкодавець ОСОБА_3 не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними під час вчинення оспорюваного правочину, а тому з підставі вказаних позивачами даний правочин не може бути визнаний недійсним.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 174, 209, 212-215 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в:

В задоволенні позову Єврейської релігійної громади прогресивного іудаїзму у м. Львові «Тейва», Всеукраїнського єврейського благодійного фонду «Хесед-Арє» до приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_1, ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним та зобовязання не чинити перешкоди відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до апеляційного суду Львівської області через Франківський районний суд м. Львова шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня проголошення рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Ванівсський Ю.М.