Справа № 443/1871/14 Головуючий у 1 інстанції: Сидорак Б.Г.
Провадження № 22-ц/783/980/15 Доповідач в 2-й інстанції: Богонюк М. Я.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Львівської області в складі:

Головуючого судді: Богонюка М.Я.

Суддів: Ванівського О.М., Гриновця Б.М.

При секретарі: Жукровській Х.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Жидачівського районного суду Львівської області від 19 листопада 2014 року, -

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваним рішенням частково задоволено позов ОСОБА_2 до ПАТ "Жидачівський целюлозно - паперовий комбінат" про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку та стягнення моральної шкоди.

Стягнуто із публічного акціонерного товариства "Жидачівський целюлозно-паперовий комбінат" на користь ОСОБА_2 4574 (чотири тисячі п"ятсот сімдесят чотири) гривні 50 копійок, що становить розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Стягнуто з публічного акціонерного товариства "Жидачівський целюлозно-паперовий комбінат" на користь держави судовий збір в розмірі 243 (двісті сорок три ) гривні 60 копійок.

У задоволені інших позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду в частині відмови в задоволенні позову скасувати та в цій частині ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Апелянт вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. Покликається на те, що судом не взято до уваги те, що діями відповідача йому завдано душевних страждань у зв'язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати на день звільнення, залишивши його без засобів існування тривалий час. А відтак вважає, що йому слід відшкодувати моральну шкоду. Крім того, суд безпідставно відмовив в частині стягнення витрат понесених на правову допомогу, так як до матеріалів справи позивачем долучено квитанцію про оплату правозахиснику за надану правову допомогу в сумі 1400 грн.

Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така задоволенню не підлягає.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, позивач працював у відповідача з жовтня 2012 року і 01 вересня 2014 року був звільнений з роботи по п. 1 ст. 36 КЗпП України (за згодою сторін). На час звільнення з ним не було проведено розрахунок по заробітній платі. Така йому була виплачена 17 вересня 2014 року. У зв'язку із затриманням виплати розрахункових підприємство нарахувало позивачеві середній заробіток за весь час затримки, які і виплатили йому 18 листопада 2014 року.

Задовільняючи позовні вимоги в частині стягнення в користь позивача середнього заробітку за час затримки виплати розрахункових в сумі 4574 грн. 50 коп., суд першої інстанції вірно виходив з положень ст. 117 КЗпП України визначивши середньоденний заробіток позивача та кількість прострочених днів відповідачем. Рішення суду в цій частині не оскаржується.

Встановивши, що роботодавець на протязі 11 робочих днів після звільнення працівника (позивача) з роботи не проводив виплати по заробітній платі суд відмовив у стягненні з відповідача в користь позивача відшкодування моральної шкоди. При цьому судом було враховано ту обставину, що виплата позивачем нарахованих сум була затримана через арешт рахунків органами ДВС України. Крім того, відповідач нарахував позивачеві середній заробіток до повного розрахунку і за затримку виплати середнього заробітку згідно ст. 117 КЗпП України.

Також позивачем не представлено належних та допустимих доказів нанесення йому моральної шкоди неправомірними діями відповідача.

Відповідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Згідно п. 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України витрати на правову допомогу належать до судових витрат.

Частиною 1 статті 56 ЦПК України передбачає, що правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги.

Постановою КМ України від 27 квітня 2006 року №590 "Про граничні розміри компенсаційних витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ і порядок їх компенсації за рахунок держави" установлено, що граничний розмір витрат, пов'язаних з правовою допомогою стороні на користь якої ухвалено судове рішення, не повинен перевищувати суми, що обчислюється виходячи з того, що зазначеній особі виплачується 40 % розміру мінімальної заробітної плати за годину її роботи.

Оскільки законом встановлено граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу, то суд першої інстанції вірно відмовив у стягненні витрат на правову допомогу, оскільки позивачем не надано детального розрахунку сум, витрачених ним на правову допомогу, виходячи із реальної погодинної участі його правозахисника.

Судом вірно встановлені фактичні обставини справи, правильно застосований матеріальний закон та дотримана процедура передбачена ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому колегія суддів не вбачає підстав для задоволення такої.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч. 1 п. 1, 308, 314 ч. 1 п. 1, 315 ЦПК України, колегія суддів,-

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Жидачівського районного суду Львівської області від 19 листопада 2014 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з часу набрання ухвалою законної сили.

Головуючий:

Судді: