Справа № 602/132/15-ц
Провадження № 2/602/106/2015
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"08" вересня 2015 р.

Лановецький районний суд Тернопільської області

в складі:головуючого судді Сенюх М. З.

при секретарі Головатюк О.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в заочному порядку в м. Ланівці справу за позовною заявою Публічного Акціонерного товариства ОСОБА_1 «Приватбанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №TEL0G7 від 23 квітня 2008 року в розмірі 227237,53 гривень звернути стягнення на квартиру загальною площею 56,70 кв.м, житловою площею 33,70 кв.м, яка розташована в АДРЕСА_1, шляхом продажу вказаного предмету іпотеки (на підставі договору іпотеки №1027 від 23 квітня 2008 року) Публічним Акціонерним Товариством ОСОБА_1 «Приватбанк» з укладанням від свого імені договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «Приватбанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки, та виселити відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з вищевказаної квартири.

Представник позивача в судове засідання не зявився, хоч про час і місце слухання справи був повідомлений належним чином, однак направив до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить їх задовольнити.

Відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в судове засідання повторно не зявилися хоча належним чином були повідомлені про день, час та місце розгляду справи та не повідомили про причини своєї неявки.

Відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).

Суд вивчивши матеріали справи, дослідивши та оцінивши докази, зясував наступні обставини.

Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» є правонаступником всіх прав та зобовязань Закритого акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк», що стверджується Статутом (нова редакція) ПАТ КБ «ПриватБанк».

Між Закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» та відповідачем ОСОБА_2 укладено договір про іпотечний кредит № TEL0G7 від 23 квітня 2008 року, відповідно до якого ОСОБА_2 отримала кредит у розмірі 100000 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 23 квітня 2015 року.

Згідно п.2.4 кредитного договору позичальник зобовязався щомісячно до 23 числа кожного місяця, починаючи з наступного після складання цього договору, здійснювати погашення кредиту та сплачувати нараховані кредитором відсотки.

У порушення умов кредитного договору та норм закону, відповідач зобовязання за вказаним договором належним чином не виконувала, що підтверджується розрахунком заборгованості, відповідно до якого станом на 19 грудня 2014 року загальна сума заборгованості за кредитом становить 227237,53 грн., з них: 143718,22 грн. заборгованість за кредитом; 54229,22 грн. заборгованість по процентах за користування кредитом; 29290,09 грн. пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором.

В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором ЗАТ КБ «Приват Банк» та ОСОБА_2 23 квітня 2008 року уклали договір іпотеки №1027. Згідно з договором іпотеки відповідач надала в іпотеку нерухоме майно: квартиру загальною площею 56,70 кв.м., житловою площею 33,70 кв.м., яка розташована за адресою АДРЕСА_2 та належить ОСОБА_2 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу за № 498 від 31 січня 1992 року.

Згідно пунктів 5.1.1 та 5.1.2 іпотечного договору зазначено, що іпотекодавець підтверджує, що на момент набуття чинності цього договору предмет іпотеки є власністю іпотекодавця і на нього може бути звернуто Іпотекодержателем стягнення без жодних обмежень. Предмет іпотеки не виступає предметом іпотеки за іншими договорами, не обтяжений іншими зобовязаннями, в тому числі не переданий в оренду (найом), нікому не відчужений, у спорі та/або під арештом, забороною відчуження не перебуває. Пунктом 5.1.5 договору визначено, що предмет іпотеки належить ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності з чоловіком ОСОБА_4, який дав згоду на передачу в іпотеку квартири.

Відповідно до пунктів 1.3.1 та 1.3.2 іпотечного договору №1027 від 23 квітня 2008 року заставна вартість предмету іпотеки на день укладення договору становить 175000,00 грн. Оціночна вартість предмету іпотеки, визначена шляхом проведення оцінки згідно з експертним висновком про оцінку від 16 квітня 2008 року, складеного ліцензійним спеціалістом Приватбанку, становить 175000,00 гривень.

Як вказано в п 1.4 іпотечного договору сторони погодилися з тим, що у випадку задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки у будь-якому випадку його вартість буде визначатися на підставі акту незалежної оцінки нерухомого майна або встановлюватися за домовленістю сторін.

Згідно п.3.2 іпотечного договору у випадку невиконання чи неналежного виконання іпотекодавцем зобовязання в цілому або в частині, а також в інших випадках, передбачених цим договором, договором про іпотечний кредит або чинним законодавством, іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки в порядку, передбаченому цим договором та чинним законодавством.

Згідно копії довідки №1116 від 18 травня 2015 року, виданої виконавчим комітетом Лановецької міської ради Тернопільської області, в квартирі, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_3 фактично зареєстровані: ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3

Відповідно до ст.525 ЦК України, одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.2 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобовязується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити відсотки.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

За змістом ст.ст. 33, 37 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Відповідно до ст.39 Закону України «Про іпотеку», у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки, опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст.38 цього Закону, початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Аналізуючи здобуті в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що відповідач ОСОБА_2 не виконала свої зобовязання за договором про іпотечний кредит, тому в позивача виникло право на реалізацію предмета іпотеки, наданого відповідачем в якості забезпечення своїх зобовязань. Позовні вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором у розмірі 227237,53 грн. підлягають задоволенню.

Позовні вимоги про продажу предмету іпотеки з укладанням від свого імені договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «Приватбанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки, задоволенню не підлягають.

Такі позовні вимоги суперечать вимогам ст.ст. 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», відповідно до яких Іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки і в обовязковому порядку має зазначатись спосіб реалізації предмета іпотеки та повинні бути правові підстави для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки.

При цьому суд враховує вимоги п.42 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин».

Вирішуючи позовні вимоги про виселення відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, які зареєстровані та/або проживають у квартирі (предмет іпотеки), суд виходив з наступного.

Згідно повідомлення на імя ОСОБА_2 від 04.08.2014 р., яке отримане 05.09.2015 р., ПАТ КБ «ПриватБанк» попередив її про те, що у разі невиконання або неналежного виконання порушеного зобовязання в тридцяти денний строк з дня отримання вимоги, ОСОБА_1 вимагає згідно ст.40 Закону України «Про іпотеку» добровільно звільнити квартиру (предмет іпотеки) разом з усіма членами сім'ї та іншими мешканцями. У випадку невиконання вимоги про добровільне звільнення квартири ПАТ КБ «ПриватБанк» має намір звернутися до суду з позовною заявою про примусове виселення та зняття з реєстрації осіб, які зареєстровані та/або проживають у квартирі.

З позовною заявою про звернення стягнення та виселення ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду 17 лютого 2015 року.

За змістом ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до вимог ст. 109 Житлового Кодексу України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до п.43 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнити житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк.

Згідно правового висновку Верховного Суду України у справі про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення та зняття з реєстраційного обліку від 18 березня 2015 року (постанова у справі № 6-39цс15) за змістом статей 39, 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК Української РСР особам, які виселяються із житлового будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку із зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло тільки у тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбане за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Судом встановлено, що іпотечне майно було придбане не за рахунок кредиту, а належало відповідачу ОСОБА_2 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу за № 498 від 31 січня 1992 року (п.1.1 Іпотечного договору).

В порушення вищезазначених норм позивач не зазначив у позовних вимог про виселення відповідачів з наданням іншого жилого приміщення, інше жиле приміщення не зазначене в позовній заяві.

Крім того, в порушення ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ст.109 ЖК Української РСР позивач до прийняття рішення про звернення стягнення на передану в іпотеку квартиру, подав позов про виселення відповідачів і взагалі не направляв письмову вимогу відповідачам ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про добровільне звільнення квартири протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги.

Враховуючи наведені обставини, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги про виселення відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 задоволенню не підлягають.

Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України з відповідача ОСОБА_2 слід стягнути судові витрати, понесені позивачем по справі.

Керуючись ст. ст.525, 526, 1048, 1049, 1054 ЦК України, ст.109 ЖК Української РСР, ст.ст.33, 37, 39, 40 ЗУ «Про іпотеку», пп..42, 43 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», ст. ст. 10, 60, 88, 212-218, 224-226 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву ПАТ КБ «Приватбанк» про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення задовольнити частково.

В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором № TEL0G7 від 23 квітня 2008 року в розмірі 227237,53 грн. звернути стягнення на предмет іпотеки згідно договору іпотеки № 1027 від 23 квітня 2008 року: квартиру загальною площею 56,70 кв.м, житловою площею 33,70 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_4 і належить ОСОБА_2.

Стягнути з ОСОБА_2 в користь Публічного Акціонерного товариства ОСОБА_1 «Приватбанк» сплачений судовий збір в розмірі 2272,38 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення може бути переглянуте Лановецьким районним судом Тернопільської області за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 10 днів з дня отримання копії рішення суду.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Тернопільської області через Лановецький районний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: ОСОБА_5