Справа № 142/664/14-ц Провадження № 22-ц/772/2334/2015Головуючий в суді першої інстанції Боднар В. В.
Категорія 27Доповідач Сало Т. Б.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

15 жовтня 2015 року м. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Вінницької області у складі головуючого судді Сала Т.Б., суддів Денишенко Т.О., Зайцев А.Ю., при секретарі Торбасюк О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Піщанського районного суду Вінницької області від 10.06.2014 року ухвалене у цивільній справі за позовом публічного акціонерного товариства «Комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог ОСОБА_3 про звернення стягнення на житловий будинок та виселення з житлового будинку,

встановила:

В квітні 2014 року ПАТ КБ "Приватбанк" звернулось в суд з позовом в якому (з врахуванням уточнених позовних вимог) просило, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 23.04.2008 року, в розмірі 43270,14 дол. США, звернути стягнення на будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 шляхом продажу вказаного предмету іпотеки. Виселити ОСОБА_2 з вказаного вище житлового будинку.

В обґрунтування своїх вимог банк зазначив, що 23 квітня 2008 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір, відповідно до умов якого, вона отримала грошові кошти в сумі 23350.00 (долар США) зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,96% на рік, на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 21.04.2018 року.

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між ПАТ КБ «Приватбанк» і ОСОБА_2 23.04.2008 року було укладено договір іпотеки, відповідно до якого відповідач надав в іпотеку спірний будинок.

В свою чергу, в порушення умов договору, ОСОБА_3 умов договору не виконала. Станом на 09.04.2014 року її заборгованість за договором складає - 43270,14 дол. США.

Згідно ч.1 ст.33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Викладене послужило підставою для звернення з даним позовом в суд.

Рішенням Піщанського районного суду Вінницької області від 10.06.2014 року позов ПАТ КБ «Приватбанк» задоволено. Звернено стягнення на предмет іпотеки та виселено ОСОБА_2

З таким рішенням суду ОСОБА_2 не погодився та оскаржив його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі просить рішення скасувати, ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ "Приватбанк" в повному обсязі.

Скаржник посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, вважає оскаржуване рішення незаконним та необґрунтованим. Суд першої інстанції не дослідив всі обставини, що мають значення для вирішення справи. Судом не враховано також те, що договорами не передбачено умов продажу житла та виселення, і звернення стягнення на предмет іпотеки неможливий у зв'язку з дією Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Судом встановлено, що 23 квітня 2008 року між ПАТ «КБ «Приватбанк» та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір№VIGWA , відповідно до умов якого останній було надано кредит у розмірі 23 350,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,96 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом терміном до 21 квітня 2018 року (а. с. 18-24).

На забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором 23 квітня 2008 року між ПАТ «КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 був укладений договір іпотеки №VIGWA, згідно з яким останній передав в іпотеку банку житловий будинок, який розташований по АДРЕСА_1 який належить йому на праві приватної власності. (а. с. 33-37).

ОСОБА_3 своїх зобов'язань за договором про надання споживчого кредиту належним чином не виконує, щомісячні платежі за кредитним договором і в термін, встановлений договором, не здійснює, заборгованість не повертає, внаслідок чого у неї виникла заборгованість перед ПАТ «КБ «Приватбанк».

Згідно розрахунку заборгованості за Договором, станом на 09.04.2014 року, заборгованість ОСОБА_3 становить: 43270, 14 доларів США, що за курсом 11,88 грн. відповідно до службового розпорядження НБУ від 09.04.2013 року складає 514 049, 32 грн., яка складається з: 24020, 37 доларів США - заборгованість за кредитом; 1141, 78 доларів США - заборгованість за процентами за користування кредитом; 74, 86 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом, 15952, 61 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, а також штрафи відповідно до Договору: 21, 04 доларів США - штраф (фіксована частина), 2059,48 доларів США - штраф (процентна складова) (а. с. 4-9).

Перевіряючи правильність розрахунків, апеляційним судом було встановлено, що між банком та ОСОБА_3 укладались додаткові угоди: додаткова угода від 30 листопада 2012 року та додаткова угода від 30 жовтня 2013 року (а.с. 29-30). До вказаних додаткових угод є додатки - нові графіки погашення заборгованості.

Як пояснив представник позивача, по своїй суті вказані додаткові угоди являються угодами реструктуризації заборгованості ОСОБА_3.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов'язок Позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини Позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.

Отже, хоча дія договору встановлена до 2018 року, банк правомірно звернувся в суд з вимогою стягнення заборгованості за кредитним договором шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до ч. 1 ст. 575 ЦК України та ст.1 Закону України «Про іпотеку» в силу іпотеки іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки.

За правилами ч. ч. 2, 5 ст. 590 ЦК України заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом.

Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» встановлено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави або предметом іпотеки, якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника (майнового поручителя) або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно, а загальна площа такого нерухомого житлового майна не перевищує 140 кв. м. для квартири та 250 кв. м. для житлового будинку тощо.

Судом встановлено, що кредит наданий у іноземній валюті.

Відповідно до довідки виданої Піщанським РС УДМС в будинку АДРЕСА_1 зареєстрований ОСОБА_2 (а. с. 66).

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру права власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна у ОСОБА_2 у власності відсутнє інше нерухоме майно.

Отже, у відповідача спірний будинок використовується як місце постійного проживання. А від так, колегія суддів приходить до висновку про наявність всіх підстав (умов) для застосування до спірних правовідносини норми вказаного Закону.

Мораторій є відстроченням виконання зобов'язання, а не звільнення від його виконання. Відтак установлений Законом мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).

Вказаний Закон не перешкоджає позивачу звертатись до суду за захистом свого порушеного права та не містить імперативної норми щодо відмови у захисті порушених прав. Даний закон носить тимчасовий порядок і діє до прийняття відповідного закону, який регулює зазначені правовідносини по погашенню основної суми заборгованості вираженої в іноземній валюті. Цим законом визначено лише заборона примусового відчуження нерухомого майна зазначеним в законі категоріям на період дії цього закону, який носить тимчасовий характер, а саме заборона примусового відчуження нерухомого майна на завершальній стадії судового процесу - виконавчому провадженні і ні в якому разі не може стосуватися відмови позивачу в позові з зазначених підстав.

Стаття 39 Закону України "Про іпотеку" передбачає, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Умови іпотечного договору (п. 29), укладеного між сторонами 21.08.2008 року, містять застереження щодо права банку від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому ст.38 Закону України "Про іпотеку" ( а. с. 36).

Як роз'яснив Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ в п. 42 Постанові Пленуму від 30.03.2012 року за № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», що в резолютивній частині рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки в обов'язковому порядку має зазначатись: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; спосіб реалізації предмета іпотеки - шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації (при цьому суд може зазначити, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих

Стаття 39 Закону України "Про іпотеку" передбачає, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Умови іпотечного договору (п. 29), укладеного між сторонами 21.08.2008 року, містять застереження щодо права банку від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому ст.38 Закону України "Про іпотеку" ( а. с. 36).

Отже, вимоги позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором обґрунтовані. При цьому доводи, якими скаржник обґрунтовує вимоги апеляційної скарги не дають підстав для відмови у задоволені позовних вимог та не звільняють боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання.

Колегія суддів прийшла до висновку, що оскільки вказаний Закон не зупиняє дію решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то і не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та проводить конкретні виконавчі дії, заходів спрямованих на виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень на період чинності цього Закону.

Згідно довідки, наданої Піщанським РС УДМС Управління ДМС України у Вінницькій області від 06.05.2014 року за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано ОСОБА_2, інших осіб, зареєстрованих за цією адресою, не значиться.

Керуючись статтями 39, 40 Закону України «Про іпотеку» та відповідно до ч. 3 ст. 109 ЖК України звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом.

Однак, особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло у тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Колегія суддів, також бере до уваги позицію представника відповідача, адвоката Близнюка Віктора Васильовича, який представляв інтереси на підстав Договору про надання правової допомоги, надавши при цьому відповідний ордер № 029002. При розгляді даного спору представник ОСОБА_2, визнав позовні вимоги банку повністю.

Твердження апелянта про те, що адвоката Близнюка В.В. ніхто не уповноважував на вчинення представницьких дій є необґрунтованими, та спростовуються наданими суду документами, які підтверджують законність представництва його інтересів.

Також, в апеляційній скарзі апелянт не оскаржує рішення суду в частині вимог про виселення, а лише просить скасувати рішення суду першої інстанції та відмовити в задоволенні позову про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів прийшла до висновку, що підлягає виконанню і вимога про виселення, як похідна від основної вимоги, за умови надання ОСОБА_2 іншого жилого приміщення.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України з ОСОБА_2 підлягають стягненню витрати понесені позивачем за подання позовної заяви.

На підставі викладеного та керуючись ст. 307, 308, 314, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Піщанського районного суду Вінницької області від 10 червня 2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Сало Т.Б.

Судді: Денишенко Т.О.

Зайцев А.Ю.