Ухвала

іменем україни

21 жовтня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Ступак О.В., Дем'яносова М.В., Коротуна В.М.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості та зустрічним позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про захист прав споживачів та визнання договорів недійсними, за касаційною скаргою ОСОБА_4, ОСОБА_5 на рішення апеляційного суду Чернігівської області від 21 липня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2014 року Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк») звернулося до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 07 червня 2007 року між цим банком та ОСОБА_4 було укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, згідно з яким остання отримала грошові кошти у сумі 30 620,00 швейцарських франків, які зобов'язалася повернути не пізніше 06 червня 2028 року та сплачувати протягом 30-ти календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту, проценти за користування кредитом у розмірі 8,99 % річних. На забезпечення виконання позичальником зобов'язань за вказаним кредитним договором між позивачем та ОСОБА_5 укладено договір поруки № 31107Р16 від 07 червня 2007 року, згідно з яким останній зобов'язувався відповідати у повному обсязі за виконання позичальником усіх зобов'язань, що виникли з кредитного договору. Проте взятих за кредитним договором зобов'язань позичальник не виконав належним чином, що призвело до утворення заборгованості.

Уточнивши під час розгляду справи вимоги позову, ПАТ «УкрСиббанк» остаточно просило стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за кредитом у розмірі 661 728 грн 64 коп. та судові витрати у справі.

У лютому 2015 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звернулися до суду із зустрічним позовом до ПАТ «УкрСиббанк», у якому просили визнати недійсними договір про надання споживчого кредиту від 07 червня 2007 року № 0, укладений між ОСОБА_4 та ПАТ «УкрСиббанк», та додаткові угоди до нього від 13 лютого 2009 року № 0/1, від 22 липня 2010 року № 2; визнати недійсним іпотечний договір від 07 червня 2007 року № 31107Р14, укладений між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_5

Свої позовні вимоги обґрунтовували тим, що договір про надання споживчого кредиту № 0 суперечить нормам ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2015_07_01/pravo1/T030435.html?pravo=1>, а також Законів України «Про захист прав споживачів» і «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», а тому є недійсним, оскільки при підписанні договору було порушено законні права позичальника як споживача фінансових послуг, адже банк вдався до нечесної підприємницької діяльності і ввів позичальника в оману стосовно валюти кредиту, порядку його надання, умов повернення кредиту споживачем, загальної вартості кредиту, у зв'язку з чим позивачем договір було укладено під впливом помилки. Крім того, договір містить несправедливі умови, порушує принцип рівності сторін, не містить усіх істотних умов, оскільки не узгоджено мету і ціну кредиту, відсоткову ставку, детальний розпис загальної вартості кредиту, порядок повернення кредитних коштів і сплати процентів за їх користування, розмір витрат на страхування та розмір витрат на валютно-обмінні операції, обов'язків банку. Крім того, не зазначено, яким документом банк повинен підтвердити надання кредиту у швейцарських франках, а також прихована інформація щодо методики визначення валютного курсу. На порушення Закону України «Про захист прав споживачів» та нормативно-правових актів Національного банку України під час укладання вказаного договору відповідачем не було надано інформацію про умови кредитування, сукупну вартість кредиту, методику визначення курсу іноземної валюти та комісій, пов'язаних із конвертацією валюти платежу у валюту зобов'язання під час погашення заборгованості за кредитом і відсотками за користування ним.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 28 травня 2015 року зустрічний позов ОСОБА_4 та ОСОБА_5 задоволено.

Визнано недійсними: договір про надання споживчого кредиту від 07 червня 2007 року № 0, укладений між АКІБ «УкрСиббанк» і ОСОБА_4, а також додаткові угоди від 13 лютого 2009 року № 0/1, від 22 липня 2010 року № 2 до договору про надання споживчого кредиту від 07 червня 2007 року № 0; іпотечний договір від 07 червня 2007 року № 31107Z14, укладений між АКІБ «УкрСиббанк» і ОСОБА_5

У задоволенні первісного позову ПАТ «УкрСиббанк» відмовлено.

Вирішено питання про судові витрати.

Рішенням апеляційного суду Чернігівської області від 21 липня 2015 року скасовано рішення суду першої інстанції.

Позов ПАТ «УкрСиббанк» задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ПАТ «УкрСиббанк» суму боргу із повернення кредитних коштів, процентів за користування кредитом за договором про надання споживчого кредиту від 07 червня 2007 року № 0, яка утворилася станом на 23 квітня 2015 року, у розмірі 661 722 грн 73 коп., з яких: 573 513 грн 56 коп. - заборгованість за кредитом; 67 591 грн 52 коп. - заборгованість за процентами за користування кредитом; 8 772 грн 09 коп. - пеня за прострочення сплати кредиту; 11 845 грн 56 коп. - пеня за прострочення сплати процентів.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 та ОСОБА_5 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 просять скасувати рішення суду апеляційної інстанції, залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням апеляційним судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Відповідно до ст. ст. 1049 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_844141/ed_2015_07_01/pravo1/T030435.html?pravo=1>, 1050 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_844142/ed_2015_07_01/pravo1/T030435.html?pravo=1>, 1054 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_844146/ed_2015_07_01/pravo1/T030435.html?pravo=1> за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст. 526 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843595/ed_2015_07_01/pravo1/T030435.html?pravo=1> зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2015_07_01/pravo1/T030435.html?pravo=1>, інших актів цивільного законодавства.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2005_12_01/pravo1/T053161.html?pravo=1>, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843683/ed_2015_07_01/pravo1/T030435.html?pravo=1>).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843682/ed_2015_07_01/pravo1/T030435.html?pravo=1>).

Задовольняючи частково позов ПАТ «УкрСиббанк», апеляційний суд, дослідивши докази у справі і надавши їм належну оцінку відповідно до вимог ст. ст. 10, 60, 212, 303 ЦПК України, а також, врахувавши обставини справи, правильно виходив із доведеності та обґрунтованості указаного позову у частині позовних вимог про стягнення кредитної заборгованості у розмірі 661 722 грн 73 коп., яка утворилася у зв'язку із невиконанням позичальником взятих за кредитним договором зобов'язань.

При цьому суд виходив із того, що відповідно до довідки-розрахунку розмір заборгованості за кредитом та процентами складає 661 728 грн 64 коп., із яких 20 623 грн 56 коп. - пеня.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 258 ЦК України суд дійшов висновку про необхідність зменшення вищевказаного розміру пені на 5 грн 91 коп., яка за межами річного строку позовної давності.

Крім того, правильним є також висновок апеляційного суду про недоведеність та безпідставність зустрічного позову ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про захист прав споживачів та визнання договорів недійсними.

На обґрунтування такого висновку суд правильно виходив із того, що відповідно до змісту кредитного договору, підписавши договір про надання споживчого кредиту, позичальник погодився, що укладаючи цей договір, усвідомлює можливість виникнення курсових різниць (коливань) валюти кредиту при отриманні кредитних коштів та їх використанні за цільовим призначенням згідно умов даного договору, внаслідок чого може виникнути потреба у доплаті позичальником за рахунок власних коштів повної вартості продукції (товару/робіт/послуг), яку останній придбаває за рахунок кредитних коштів банку, а також що перед укладанням цього договору отримав від банку інформаційний лист згідно вимог законодавства України, зокрема, Закону України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2005_12_01/pravo1/T053161.html?pravo=1> «Про захист прав споживачів».

Виходячи зі змісту кредитного договору та додаткових угод до нього, апеляційний суд дійшов висновку, що в цих договорах зазначено необхідні дані про умови кредитування, передбачені як ч. 4 Закону <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2005_12_01/pravo1/T053161.html?pravo=1> «Про захист прав споживачів», так і Законом України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2005_12_01/pravo1/T053161.html?pravo=1> «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», у тому числі і щодо валюти кредитування; банк у письмовій формі надав позичальнику вичерпну інформацію про умови кредитування в іноземній валюті, попередивши, що валютні ризики під час виконання зобов'язань покладені на позичальника, а також надав розрахунок орієнтовної сукупної вартості кредиту та реальної процентної ставки.

На підставі наявних у справі доказів, зокрема, фінансових документів, відповідно до яких встановлено факт систематичної сплати позичальником протягом тривалого часу періодичних платежів на виконання умов договору, суд дійшов обґрунтованого висновку, що волевиявлення позичальника на укладення кредитного договору на визначених у ньому умовах, отримання кредиту саме у валюті - швейцарських франках та визначення розміру процентів річних відповідало внутрішній волі позичальника.

Так, суд дійшов висновку, що своїми підписами на кожній сторінці кредитного договору, додатків до нього, додаткових угод позичальник фактично підтвердив ознайомлення з умовами кредитування, зокрема з умовами взаєморозрахунків.

За таких обставин апеляційний суд обґрунтовано визнав безпідставним висновок суду першої інстанції про порушення прав споживача банківської послуги внаслідок відсутності у договорі орієнтовної сукупної вартості кредиту та вартості послуг, детального розпису загальної вартості кредиту, встановлення жорстких обов'язків позивача та бланкетного характеру зобов'язання надавача банківських послуг, дискримінаційних умов зміни відсоткової ставки.

На спростування висновку суду першої інстанції про те, що п. 5.2 кредитного договору для позивача встановлено дискримінаційні правила зміни відсоткової ставки, оскільки вони передбачають лише можливість її збільшення, апеляційний суд правильно зазначив, що умовами договору передбачено можливість такого збільшення лише при дотриманні сторонами визначеної договором процедури зміни договору шляхом прийняття позичальником пропозиції кредитора про зміну умов договору. При цьому апеляційний суд встановив, що у справі відсутні докази фактичного підвищення відсоткової ставки за кредитним договором без погодження з позичальником та порушення у зв'язку з цим прав останнього, які призвели до збільшення його зобов'язань за кредитним договором.

Крім того, апеляційний суд визнав безпідставним висновок суду першої інстанції, що формулювання п. 1.3.1 договору дає можливість відповідачу нараховувати відсотки на всю суму кредиту, без врахування погашеної суми тіла кредиту, що також надає можливість необґрунтованого збільшення розміру плати за користування кредитними коштами, адже за положеннями п. 1.3.3 проценти нараховуються не на всю суму кредитних коштів, а на залишок заборгованості за тілом кредиту.

Висновок суду першої інстанції про незаконність п. 1.3.3 договору щодо нарахування процентів методом факт/360, що, на думку суду першої інстанції, вводить позивачів в оману, оскільки фактично призводить до збільшення платежів за користування кредитними коштами, апеляційний суд визнав безпідставним, оскільки застосування зазначеного методу розрахунку процентів не суперечить вимогам законодавства і є результатом домовленості сторін, а конкретний розмір процентів за користування кредитними коштами також визначено і в додатку № 2 - графіку платежів, які є невід'ємною частиною договору.

Разом із тим апеляційний суд виходив із того, що у справі відсутні докази на підтвердження порушення прав позивача п. 3.5.4 договору, яким передбачено обов'язок позичальника страхування предмета застави.

Апеляційний суд визнав необґрунтованими доводи позивача, що договір містить умови про зміни у витратах, зокрема, за обслуговування кредиту та за дострокове погашення кредиту, оскільки вони визначені формулою зі змінними величинами, що є підставою для визнання таких положень недійсними, із тих підстав, що у справі відсутні докази понесення позивачем всупереч його волі додаткових витрат, не передбачених договором.

Виходячи з положень ст. 236 ЦК України, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, що така обставина, як понесення витрат, пов'язаних із проведенням конвертаційної операції із продажу швейцарських франків за дорученням позивача, не може бути підставою для визнання самого кредитного договору недійсним.

Отже, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Наведені в касаційній скарзі доводи висновків суду не спростовують, зводяться до переоцінки доказів, що згідно з ч. 1 ст. 335 ЦПК України на стадії касаційного перегляду справи недопустимо.

Отже, рішення апеляційного суду є законним та обґрунтованим, ухваленим із додержанням норм процесуального та матеріального права, підстави для його скасування відсутні, тому відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України воно підлягає залишенню без змін, а касаційна скарга - відхиленню.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_5 відхилити.

Рішення апеляційного суду Чернігівської області від 21 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Ступак

М.В. Дем'яносов

В.М. Коротун