Провадження №2/761/295/2015
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

19 січня 2015 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді Гуменюк А.І.

при секретарі Панасенко Ж.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк», Публічного акціонерного товариства «Банк Національний Кредит», про визнання недійною окремої частини правочину, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (далі - Позивач) 11 червня 2014 року, в особі свого представника, звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» (далі - Відповідач № 1), Публічного акціонерного товариства «Банк Національний Кредит» (далі - Відповідач № 2), про визнання недійсним правочину.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 31 січня 2014 року між Відповідачем № 1 та Відповідачем № 2 було укладено Договір факторингу (далі - Договір факторингу), згідно умов якого Відповідач № 1 зобов`язався передати (відступити) Відповідачу № 2 право вимоги, у тому числі, до Позивача за Кредитним договором № 07Ф-178 від 17 вересня 2007 року із змінами та доповненнями та Іпотечним договором другої черги від 18 вересня 2007 року з внесеними змінами та доповненнями. Посилаючись на частину першу статті 60 Закону України «Про банки і банківську діяльність» зазначила, що інформація, викладена у Кредитному договорі № 07Ф-178 від 17 вересня 2007 року та у Договорі іпотеки другої черги від 18 вересня 2007 року, є банківською таємницею. На думку Позивача, при укладенні спірного правочину, Відповідач № 1 розкрив банківську таємницю щодо неї, не отримавши попередньої згоди останньої ні на розголошення банківської таємниці третім особам, ні на обробку та розголошення персональних даних про неї. Крім того, зауважила, що Відповідач № 1 жодним чином не повідомив її про передачу персональних даних третій особі. У зв'язку з вищевикладеним, вважає, що оскільки окремі положення Договору факторингу суперечать вимогам законодавства щодо порядку розкриття банківської таємниці і захисту персональних даних, слід вважати такий договір недійсним. Просила суд ухвалити судове рішення, яким визнати недійсним Договір факторингу в частині передачі Відповідачем № 1 права вимоги до неї за Кредитним договором № 07Ф-178 від 17 вересня 2007 року із змінами та доповненнями та Іпотечним договором другої черги від 18 вересня 2007 року з внесеними змінами та доповненнями на користь Відповідача № 2, а також відшкодувати судові витрати, пов'язані із розглядом справи.

Представник Позивача у судовому засіданні позов підтримала, позовні вимоги просила суд задовольнити у повному обсязі.

У судовому засіданні представник Відповідача № 1 позов не визнав, у задоволенні позовних вимог просив суд відмовити у повному обсязі. Свою правову позицію обґрунтовував тим, що відповідно до норм діючого законодавства при укладенні банком договорів про відступлення права вимоги, останній має право надавати інформацію, яка містить банківську таємницю приватним особам та організаціям, для забезпечення виконання ними своїх функцій або надання послуг банку відповідно до укладених між такими особами (організаціями) та банком договорів. Зауважив на тому, що жодних застережень щодо передачі персональних даних при укладенні договору факторингу норми Цивільного кодексу України не містять. Вважає позов безпідставним та необґрунтованим.

Представник Відповідача № 2 у судове засідання не з'явився. Про місце, день та час судового розгляду справи повідомлений в установленому законом порядку. Про причину неявки суд не повідомив. Клопотання про відкладення судового розгляду справи, чи про розгляд справи у його відсутність, як і пояснень на позов, до суду не подавав.

Суд вбачає розгляд справи у відсутність останнього, оскільки інші особи, які беруть участь у справі, щодо розгляду справи у відсутність вказаної особи не заперечували.

Заслухавши пояснення представника Позивача та представника Відповідача № 1, дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд знаходить позов таким, що не підлягає задоволенню, з таких підстав.

Судом встановлено, що 17 вересня 2007 року між Акціонерним банком «БРОКБІЗНЕСБАНК», переменоване у подальшому на Публічне акціонерне товариство «БРОКБІЗНЕСБАНК», та ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір № 07Ф-178 (далі - Кредитний договір), про відкриття банком останній відкличної кредитної лінії з лімітом кредитної заборгованості в розмірі 1 250 000 доларів США на строк з 17 вересня 2007 року до 17 вересня 2008 року та зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 13 % річних для споживчих цілей (а.с., а.с. 21-24). До вказаного договору неодноразово вносилися зміни та доповнення (а.с., а.с. 25, 26).

Крім того, судом також встановлено, що для забезпечення виконання зобов'язань за Кредитним договором, 18 вересня 2007 року між тими ж сторонами було укладено Іпотечний договір другої черги, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_3 18 вересня 2007 року за р. № 7245 (а.с., а.с. 27-33).

Відповідно до частини першої статті 1077 Цивільного кодексу України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Судом встановлено, що 31 січня 2014 року між Відповідачем № 1 та Відповідачем № 2 було укладено Договір факторингу (далі - Договір факторингу), відповідно до пунктів 1.1. та 2.1. якого, Відповідач № 2 в порядку та на умовах, визначених в цьому договорі, зобов'язується передати (сплатити) Відповідачу № 1 суму фінансування, а Відповідач № 1 зобов`язується передати (відступити) Відповідачу № 2 права вимоги, у тому числі, щодо ОСОБА_1 за Кредитним договором № 07Ф-178 від 17 вересня 2007 року із змінами та доповненнями, укладений між Відповідачем № 1 та ОСОБА_1 (а.с. а.с. 5-20).

Позивач просить суд визнати недійсним вказаний Договір факторингу в окремій його частині, аргументуючи свою позицію тим, що при укладенні спірного правочину, Відповідач № 1 розкрив банківську таємницю щодо неї, не отримавши попередньої згоди останньої ні на розголошення банківської таємниці третім особам, ні на обробку та розголошення персональних даних про Позивача.

Суд критично оцінює вказану правову позицію Позивача з огляду на наступне.

Відповідно до частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частин 1-3, 5 статті 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з частиною першою та пунктами 1)-3) частини другої статті 60 Закону України «Про банки і банківську діяльність», інформація щодо діяльності та фінансового стану клієнта, яка стала відомою банку у процесі обслуговування клієнта та взаємовідносин з ним чи третім особам при наданні послуг банку, є банківською таємницею.

Банківською таємницею, зокрема, є: 1) відомості про банківські рахунки клієнтів, у тому числі кореспондентські рахунки банків у Національному банку України; 2) операції, які були проведені на користь чи за дорученням клієнта, здійснені ним угоди; 3) фінансово-економічний стан клієнтів.

За змістом частини четвертої статті 61 Закону України «Про банки і банківську діяльність», банк має право надавати інформацію, яка містить банківську таємницю, приватним особам та організаціям для забезпечення виконання ними своїх функцій або надання послуг банку відповідно до укладених між такими особами (організаціями) та банком договорів, у тому числі про відступлення права вимоги до клієнта, за умови, що передбачені договорами функції та/або послуги стосуються діяльності банку, яку він здійснює відповідно до статті 47 цього Закону.

Статтею 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», визначено види діяльності банку.

Відповідно до частини п'ятої статті 62 Закону України «Про банки і банківську діяльність», банк має право надавати інформацію, що становить банківську таємницю, іншим банкам та Національному банку України в обсягах, необхідних при наданні кредитів, банківських гарантій.

З урахуванням викладеного, беручи до уваги той факт, що укладення Договору факторингу та його положення не суперечать вимогам законодавства щодо порядку розкриття банківської таємниці і захисту персональних даних, суд не приймає позицію Позивача і знаходить, що позов є безпідставним та таким, що задоволенню не підлягає.

З урахуванням викладеного, на підставі статей 203, 215 Цивільного кодексу України, статей 47, 60, 61, 62 Закону України «Про банки і банківську діяльність», керуючись статтями 10, 11, 13, 60, 61, 209, 212-215 Цивільного процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк», Публічного акціонерного товариства «Банк Національний Кредит», про визнання недійною окремої частини правочину - в і д м о в и т и у повному обсязі.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва шляхом подання через Шевченківський районний суд м. Києва апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення, а у разі, якщо рішення було проголошено без участі особи, яка його оскаржує, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення зазначених вище строків або після розгляду справи в апеляційному порядку Апеляційним судом м. Києва, якщо воно не буде скасоване.

СУДДЯ :