Провадження № 22-ц/779/1971/2015
Головуючий у 1 інстанції Бабій О. М.
Суддя-доповідач Мелінишин Г.П.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2015 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Мелінишин Г.П.

суддів: Беркій О.Ю., Соколовського В.М.

секретаря Турів О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання права власності на квартиру, стягнення вартості речей, вселення та усунення перешкод в користуванні квартирою за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Івано-Франківського міського суду від 30 липня 2015 року,-

в с т а н о в и л а :

У грудні 2014 року ОСОБА_2 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання права власності на квартиру, стягнення вартості речей, вселення та усунення перешкод в користуванні квартирою.

Позовні вимоги мотивував тим, що з квітня 2004 року по жовтень 2014 року вони з відповідачем проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство та мали спільний бюджет. За спільно зароблені в Республіці Мальта кошти ними 25.10.2007 року придбано квартиру по АДРЕСА_1. Однак, у зв'язку із його перебуванням на час укладення договору за кордоном квартиру було оформлено тільки на відповідача. Після повернення в Україну він за спільні кошти сім'ї проводив ремонт квартир та проживав у ній. Посилаючись на те, що ОСОБА_3 з жовтня 2014 року перешкоджає йому у користуванні спірною квартирою та взагалі заперечує його право на неї, просив встановити факт проживання однією сім'єю та визнати за ним право власності на 1/2 частину цієї квартири.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 30 липня 2015 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Встановлено факт проживання його та ОСОБА_3 як чоловіка та жінки однією сім'єю без шлюбу з лютого 2006 року по жовтень 2014 року. Визнано за позивачем право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1. Також вирішено питання розподілу судових витрат.

В задоволенні позову про стягнення вартості речей, вселення та усунення перешкод в користуванні квартирою відмовлено.

На рішення в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків фактичним обставинам справи. Апелянт вказує, що рішення постановлено на припущеннях, оскільки позивачем не представлено належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог.

Зокрема, позивачем не надано жодного доказу на підтвердження факту його проживання та працевлаштування в республіці Мальта, в тому числі і щодо проживання їх однією сім'єю без шлюбу. Аналогічно пояснення свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, покладені в основу рішення, є суперечливими та не містять об'єктивних даних щодо обставин по суті спору.

Натомість, суд безпідставно не прийняв до уваги її пояснень та пояснень свідка ОСОБА_8 про те, що відповідач в період з 2007 року по даний час проживає з громадянином Мальти ОСОБА_17. Доказом цього є також світлини, зроблені в 2007 році під час їхнього церковного вінчання. Не надано судом також належної оцінки копіям поштових конвертів від ОСОБА_9, адресованих позивачу та ним представлених, що підтверджують їхні тісні стосунки, виготовлення на її запрошення позивачем документів на виїзд до США для спільного проживання. Відтак, сторони не могли в зазначений час проживати без шлюбу однією сім'єю як чоловік та жінка.

Крім того, визнаючи за позивачем право власності на 1/2 частку спірної квартири суд не прийняв до уваги, що ОСОБА_2 не представив письмових доказів про надання їй будь-яких коштів для придбання цього майна. В той же час, квартира придбана виключно за її особисті кошти, отримані як від реалізації частини належної на праві власності квартири в м. Броди Львівської області, так і зароблені на Мальті. Доказом цього є також подана нотаріусу при укладенні договору купівлі-продажу заява, в якій зазначено, що покупець в шлюбі ні з ким не перебуває, однією сім'єю без укладення шлюбу ні з ким не проживає, та з іншими особами майна на праві спільної сумісної власності не має. Квартира була в занедбаному стані і до 2009 року взагалі була зачинена, нею ніхто не користувався.

На думку апелянта, квитанції про часткову сплату позивачем комунальних послуг не можуть слугувати доказом спільного їх проживання, оскільки позивач тимчасово з 2011 до 2013 року з її згоди користувався квартирою, проживав у ній, а тому і сплачував ці послуги.

Посилаючись на зазначені обставини просила рішення суду в цій частині скасувати, ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

В засіданні апеляційного суду апелянт та її представник ОСОБА_10 доводи скарги підтримали з наведених у ній мотивів.

ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_11 доводів скарги не визнали посилаючись на обґрунтованість висновків суду.

Вислухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення виходячи з таких підстав.

За приписами ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Згідно ч.ч.1,2 ст.21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов'язків подружжя.

Разом з тим, згідно із ст.74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Як передбачено п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року №11 при застосуванні ст. 74 СК України судам слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Відтак, першочергово у даній категорії справ виникає необхідність встановлення факту спільного проживання однією сім'єю, а на підставі цього - можливість застосовувати до майна, набутого під час такого спільного проживання, режим права спільної сумісної власності.

Відповідні правові позиції висловлені Верховним Судом України у постановах №6-97цс11 від 20 лютого 2012 року та N6-148цс12 від 12 грудня 2012 року, які згідно ст.360-7 ЦПК України є обов`язковими і мають враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з того, що позивачем представлено переконливі докази як факту проживання однією сім'єю із ОСОБА_3, так і докази його участі у придбанні спірної квартири відповідачем, ведення сторонами спільного господарства, побуту та бюджету.

Однак, погодитися з таким висновком місцевого суду колегія суддів не може, оскільки він не ґрунтується на нормах матеріального закону та не відповідає фактичним обставинам справи.

З матеріалів справи вбачається, що 25 жовтня 2007 року між ОСОБА_12 та ОСОБА_13 (в подальшому змінила прізвище на «ОСОБА_13» ) укладено договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого остання за 22 206,00 грн. придбала квартиру АДРЕСА_1. В п.15 цього договору зазначено, що квартира є особистою власністю покупця, договір посвідчується на підставі заяви, посвідченої приватним нотаріусом Івано-Франківського нотаріального округу Українець В.В. від 25.10.2007 року за № 1452 Д. (а.с.9). Зокрема, як видно зі змісту цієї заяви, відповідачем стверджено, що станом на 25.10.2007 року вона в шлюбі ні з ким не перебуває та ні з ким не проживає однією сім'єю без укладення шлюбу, майна на праві спільної сумісної власності з іншими особами не має (а.с.130).

Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги ОСОБА_2 посилався на те, що з квітня 2004 року вони з відповідачем проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу, мали спільний бюджет. За спільно зароблені в Республіці Мальта кошти придбали квартиру по АДРЕСА_1. Відтак, оскільки його право на це майно відповідачем оспорюється, просив встановити факт проживання їх однією сім'єю та визнати за ним право власності на 1/2 частину цієї квартири.

Відповідно до вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. При цьому доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як передбачено ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім'єю без реєстрації шлюбу є, зокрема: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із «подружжя»; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства.

Факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на частину майна за кожною із сторін.

Проте, ОСОБА_2 не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження факту проживання з ОСОБА_3 однією сім'єю без реєстрації шлюбу в період, упродовж якого було придбано спірну квартиру.

Наявність між сторонами взаємних прав та обов'язків, притаманних подружжю, з лютого 2006 року по жовтень 2014 року суд першої інстанції обґрунтовував поясненнями свідків ОСОБА_5, ОСОБА_7 та ОСОБА_6

Однак, пояснення цих свідків не містять достатніх відомостей про факт спільного проживання сторін однією сім'єю, ведення ними спільного бюджету та побуту, придбання квартири за спільні кошти. А відтак, не підтверджують тих обставин, що між сторонами склалися усталені відносини, які притаманні подружжю на час придбання спірної квартири.

Зокрема, що стосується пояснень свідка ОСОБА_5, то його пояснення щодо проживання сторін в квартирі м. Бурджиба (без вказівки точної адреси) однією сім'єю спростовуються посвідкою № НОМЕР_1 на проживання ОСОБА_13, в якій місцем проживання зазначено адресу: АДРЕСА_2. Крім того, як ствердив свідок, він після 2006 року повернувся в Україну і будь-які обставини щодо придбання сторонами спірної квартири йому не відомі.

Не містять також відповідних відомостей про факт спільного проживання та ведення в цей період спільного господарства ОСОБА_2 та ОСОБА_3 і пояснення свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_6 Аналогічно як і пояснення свідка ОСОБА_16, надані в судовому засіданні апеляційного суду. При цьому пояснення свідка ОСОБА_7 та ОСОБА_16, батька відповідача, щодо зберігання останнім коштів сторін, за які ніби-то придбано спірну квартиру, є суперечливими. Не доведено поясненнями цих свідків і проведення ОСОБА_2 за спільні кошти ремонту в спірній квартирі.

Колегія суддів також вважає, що не є підтвердженням факту спільного проживання та понесення спільних витрат надані позивачем квитанції про сплату комунальних послуг, оскільки такі датовані 2011-2014 рр., тобто значно пізніше як придбано квартиру. Крім того, вони не спростовують пояснень відповідача щодо проживання позивача в цій квартирі та проведення в ній ремонту, з її дозволу та в зв'язку із наміром придбати в неї цю квартиру.

Крім того, на думку колегії суддів не можуть слугувати доказом підтвердження факту проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_2 однією сім'єю без реєстрації шлюбу в цей період і складання на ім'я останнього заповіту (а.с.17). Оскільки такий складено 25 жовтня 2012 року, що є значно пізніше дати укладання договору купівлі-продажу. Відповідно як і надані позивачем суду світлини спільного відпочинку, які не містять дати їх створення.

Встановлено, що одним із доказів на підтвердження факту проживання сторін однією сім'єю позивач також зазначав придбання за спільні кошти меблів та побутової техніки, тому просив стягнути на його користь з відповідача половину їх вартості - 32 687,00 грн. Однак, в задоволенні позову в цій частині судом відмовлено і ОСОБА_2 рішення суду не оскаржує.

Вищенаведеними обставинами спростовуються також посилання позивача та його представника на копію довіреності від 29.04.2009 року, згідно якої свідка ОСОБА_16 та позивача уповноважено управляти та розпоряджатися транспортним засобом. Крім того, сам по собі факт надання таких повноважень ОСОБА_2 та батькові відповідача не містить інформації щодо предмета доказування.

Разом з тим, колегія суддів не приймає до уваги посилання відповідача щодо пропуску позовної давності.

Згідно зі ст. ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

А отже, позовна давність застосовується тільки щодо захисту порушеного права, тобто у випадку обґрунтованості та доведеності позовних вимог.

З врахуванням наведених обставин колегія суддів приходить до переконання, що ОСОБА_2 не надано переконливих доказів факту проживання однією сім'єю з відповідачем, не надано суду належних доказів щодо його участі у придбанні спірного майна, квартири ОСОБА_3, ведення спільного господарства, побуту та бюджету.

Вирішуючи даний спір суд першої інстанції на порушення ст.ст. 212, 214 ЦПК України на зазначені вимоги закону уваги не звернув, не встановив, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; у достатньому обсязі не визначився щодо характеру спірних правовідносин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

А тому постановлене ним всупереч норм матеріального та процесуального права рішення, що призвело до неправильного вирішення справи, не може залишатися в силі і підлягає до скасування з ухваленням нового рішення.

Відтак, оцінюючи подані сторонами докази суду першої інстанції, та нові докази, представлені в засіданні апеляційного суду, з урахуванням встановлених обставин і вимог ст.ст.10,60 ЦПК України, в тому числі щодо неможливості обґрунтування доказування на припущеннях, колегія суддів приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2

З врахуванням ст. 88 ЦПК України слід провести також розподіл судових витрат.

В іншій частині рішення суду сторонами не оскаржується, а тому апеляційним судом не переглядається.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 313-314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 30 липня 2015 року в частині задоволення позову скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання права власності на квартиру відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 243,60 грн. понесених судових витрат.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий Г.П. Мелінишин

Судді: О.Ю. Беркій

В.М. Соколовський