Провадження 2/756/1118/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

04 березня 2015 року Оболонський районний суд м. Києва

у складі головуючого судді Васалатія К.А.

за участі секретаря Івченко В.П

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Сведбанк» про визнання договору припиненим, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилається на те, що 15.08.2008 р. між позивачем та відповідачем - ПАТ «Сведбанк» було укладено кредитний договір № 2622/0808/71-093. В забезпечення виконання за кредитним договором між відповідачем та позивачем 15.08.2008 р. було укладено іпотечний договір № 2622/0808/71-093-Z-1 за умовами якого позивач передала, а відповідач отримав в іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру загальною площею 61.6 кв.м. розташовану за адресою: АДРЕСА_1. Вказаний правочин було укладено нотаріально та посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_2 та зареєстровано у реєстрі за № 3013.

Як вказує позивач, у відповідності до іпотечного договору № 2622/0808/71-093-Z-1 і предметом іпотеки є належне їй на праві власності нерухоме майно. Однак у відповідності до реєстраційного посвідчення № 013839 державна реєстрація зазначеної квартири була проведена 01.09.2008 р. за реєстровим № 1029, тобто у позивача право власності на квартиру, що є предметом іпотечного договору № 2622/0808/71-093-Z-1, виникло лише 01.09.2008 р. Однак, оскаржуваний іпотечний договір № 2622/0808/71-093-Z-1 було підписано та посвідчено нотаріально 15.08.2008 р., тобто за 15 діб до виникнення права власності на зазначений об'єкт нерухомості.

Таким чином, на думку позивача, на момент підписання іпотечного договору вона не мала права розпоряджатися майном, яке не належало їй на праві власності, адже право власності на нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації згідно положень ст. 334 ЦК України. Позивач зазначила, що не зареєстрований належним чином об'єкт нерухомості не м.б. предметом іпотеки, адже позивач, на момент підписання договору іпотеки не мала права розпорядження на зазначене нерухоме майно, не мала у власності предмет іпотеки, а тому укладення договору іпотеки суперечить положенням Закону України «Про Іпотеку». Через відсутність істотної умови договору - предмету іпотеки, позивач вважає даний договір іпотеки таким, що має бути визнаний недійсним, оскільки він не відповідає вимогам закону, що і стало причиною її звернення до суду.

В подальшому позивач подала до суду письмове пояснення, в якому зазначила, що внаслідок звернення до Реєстраційної служби ГУЮ у м. Києві з метою отримання інформації стосовно наявних обтяжень, їй стало відомо про відступлення права грошової вимоги заборгованості по кредитному договору №2622/0808/71-093 від 15.08.2008 року та, відповідно, зобов'язання по іпотечному договору №2622/0808/71-093-Z-1 від ПАТ «Сведбанк» до ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс», на підставі договору про відступлення прав за іпотечними договорами від 28.11.2012 року № 6970.

З моменту укладення іпотечного договору, відповідачем та ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» було протиправно занесено до Державних Реєстрів записи, які мали на меті незаконне обтяження майна позивача, що суттєво порушує права та законні інтереси позивача, закріплені ст.ст. 317, 319, 321 ЦК України на розпорядження належним їй майном.

Позивач в судове засідання не з'явилась, про час та дату розгляду справи була повідомлена належним чином, її законний представник, повноваження якого були перевірені судом, надав до суду заяву в якій просив розглядати справи за його відсутності, вказав що позов підтримує та просить його задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. Проти винесення заочного рішення не заперечує.

Представник відповідача в судове засідання також не з'явився, про час та дату розгляду справи був повідомлений належним чином, причини неявки в судове засідання не повідомив.

Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обов'язки сторін та те, що представник позивача проти заочного розгляду справи не заперечує, суд, на підставі ч. 1 ст. 224 та відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню.

Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Судом дійсно встановлено, що між позивачем та відповідачем 15.08.2008 було укладено кредитний договір №2622/0808/71-093 (а.с. 12-16).

В забезпечення виконання даного договору 15.08.2008 р. між сторонами було укладено іпотечний договір № 2622/0808/71-093-Z-1 (а.с. 8-11). Іпотечний договір № 2622/0808/71-093-Z-1 було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_2 та зареєстровано у реєстрі за № 3013. (а.с.8-11). Згідно до п. 2 іпотечного договору предметом іпотеки є нерухоме майно, а саме квартира загальною площею 61,6 кв.м. розташована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.8).

Згідно із ч. 1 ст. 4 Закону України «Про іпотеку» обтяження нерухомого майна підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому законодавством.

Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Згідно із ч. 4 ст. 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Згідно із положеннями п. 1.4 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженому Наказом МЮ України 07.02.2002 № 7/5, яке було чинним на момент підписання оскаржуваного іпотечного договору, обов'язковій державній реєстрації підлягають право власності та інші речові права на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним особам. П. 1.5 даного Тимчасового положення встановлено, що державній реєстрації підлягають право власності та інші речові права на таке нерухоме майно: квартири.

Таким чином, право власності на нерухоме майно, а в даному випадку на АДРЕСА_1, виникло у позивача з моменту державної реєстрації такого права власності.

При дослідженні матеріалів справи судом встановлено, що у відповідності до реєстраційного посвідчення № 013839 державна реєстрація зазначеного об'єкту нерухомості була проведена 01.09.2008 р. за реєстровим № 1029 (запис в реєстрову книгу №д2045-166), тобто на 15 днів пізніше, ніж було посвідчено та зареєстровано оскаржуваний позивачем іпотечний договір №2622/0808/71-093-Z-1 від 15.08.2008 р. (а.с.6).

У відповідності до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно ст.. 5 Закону України «Про Іпотеку» предметом іпотеки можуть бути один або декілька об'єктів нерухомого майна за умов, коли нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності та зареєстроване у встановленому законом порядку.

Ст. 18 Закону України «Про Іпотеку» передбачено обов'язкові вимоги до Іпотечного Договору, а саме письмова форма, обов'язкове нотаріальне посвідчення, наявність таких істотних умов, як опис предмета іпотеки, достатній для його ідентифікації, та/або його реєстраційні дані. У разі відсутності в іпотечному договорі однієї з вказаних вище істотних умов він може бути визнаний недійсним на підставі рішення суду.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до положень ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3,5,6 ст. 203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Ст. 216 ЦК України встановлює правові наслідки недійсності правочину, а саме, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що іпотечний договір № 2622/0808/71-093-Z-1 від 15.08.2008 р. було укладено із порушення вимог Закону України «Про Іпотеку» та ЦК України, адже на момент укладання він не містив належного предмета договору - нерухомого майна, що належить іпотекодавцю (позивачу) на праві власності та зареєстроване у встановленому законом порядку. Право власності на дане майно з'явилося у позивача лише 01.09.2008 р. після державної реєстрації даного права власності, що підтверджується матеріалами справи. Так як предмет договору є істотною умовою будь-якого договору, суд доходить висновку, що відсутність у позивача у власності майна, яке вказане предметом договору, згідно положень ЦК України є безумовною підставою для визнання договору іпотеки недійсним.

Аналогічна правова позиція викладена в листі Верховного Суду Україні від 01.02.2015 р. «Аналіз судової практики застосування судами законодавства, яке регулює іпотеку як заставу нерухомого майна», де зазначено, зокрема, наступне: абз. 2 та 3, п. 3: об'єкти нерухомого майна можуть бути предметом іпотеки лише за таких умов: майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення; воно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об'єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом. Відсутність хоча б однієї з указаних ознак є підставою для визнання договору іпотеки недійсним.

Таким чином, є очевидним той факт, що договір іпотеки укладений із порушенням Закону України «Про іпотеку», оскільки право власності на об'єкт, який передавався в іпотеку, в момент укладення договору, не було у встановленому законом порядку зареєстроване за позивачем, що є підставою для визнання такого договору іпотеки недійсним.

Окрім того, суд приймає до уваги пояснення позивача, стосовно протиправного внесення до Державних Реєстрів записів, які мали на меті незаконне обтяження майна - предмета іпотеки, що належить позивачу на праві власності, та призводять до суттєвого порушення прав позивача, як власника майна, гарантованих йому ст.ст. 319, 321 ЦК України.

Дослідивши в якості доказу по справі витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна № 33069705 від 03.02.2015 р. та враховуючи встановлення судом недійсності іпотечного договору № 2622/0808/71-093-Z-1 від 15.08.2008 р., укладеного між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ПАТ «Сведбанк», суд приходить до висновку про необхідність застосування положень ст. 17 Закон України «Про Іпотеку», яка закріплює у якості однієї з безумовних підстав припинення іпотеки - визнання іпотечного договору недійсним, що тягне за собою припинення заборон та обтяжень, які виникли у зв'язку із договором іпотеки.

Таким чином, внаслідок встановлення судом того факту, що договір іпотеки має бути припиненим, суд вважає за логічне та необхідне задовольнити вимоги позивача, щодо припинення іпотек та заборон, які виникли на підставі іпотечного договору № 2622/0808/71-093-Z-1 від 15.08.2008 р. та, укладеного у подальшому договору про відступлення прав за іпотечними договорами від 28.11.2012 р. № 6970, зокрема вилучити з Державних Реєстрів наступні записи:

- у Державному реєстрі іпотек, запис №7752577 про іпотеку, зареєстровану 28.11.2012 р. приватним нотаріусом КМНО ОСОБА_3 на підставі договору про відступлення прав за іпотечнимими договорами від 28.11.2012 р. № 6970;

- у Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, запис №7752370, тип обтяження - заборона на нерухоме майно, зареєстровану 15.08.2008 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_2 на підставі іпотечного договору №2622/0808/71-093-Z-1 від 15.08.2008р. р.№3013, заборона № 3014;

- у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис № 7111317 про іпотеку, зареєстровану 24.09.2014 р. приватним нотаріусом КМНО ОСОБА_4 на підставі іпотечного договору № 2622/0808/71-093-Z-1 від 15.08.2008 р. р. № 3013, посвідчений приватним нотаріусом КМНО ОСОБА_2 та договору про відступлення прав за іпотечними договорами від 28.11.2012 р. № 6970, посвідчений приватним нотаріусом КМНО ОСОБА_4;

- у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис № 7111244 про заборону, зареєстровану 24.09.2014 р. приватним нотаріусом КМНО ОСОБА_4 на підставі іпотечного договору № 2622/0808/71-093-Z-1 від 15.08.2008 р. № 3013, посвідчений приватним нотаріусом КМНО ОСОБА_2 та договору про відступлення прав за іпотечними договорами від 28.11.2012 р. № 6970, посвідчений приватним нотаріусом КМНО ОСОБА_4

Таким чином, з урахуванням вищевикладеного, оцінивши належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить висновку про необхідність у задоволенні позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 202, 203, 215, 216, 319, 321, 638 ЦК України, ст.ст. 4, 5, 17, 18 Закону України «Про іпотеку», а ст. ст. 10, 11, 39, 57, 60, 209, 212-215, 224 -226 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ПАТ «Сведбанк» про визнання договору припиненим - задовольнити.

Визнати недійсним іпотечний Договір № 2622/0808/71-093-Z-1 від 15.08.2008 р., укладений між ОСОБА_1 та ПАТ «Сведбанк» та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_2 та зареєстрований у реєстрі за № 3013.

Припинити іпотеки, заборони на відчуження, та вилучити з Державних Реєстрів відповідні записи за номерами: 7752577, 7752370, 7111317, 7111244, щодо іпотек та заборон, накладених на нерухоме майно, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1, які виникли на підставі іпотечного договору № 2622/0808/71-093-Z-1 від 15.08.2008 р. та договору про відступлення прав за іпотечними договорами від 28.11.2012 р. № 6970.

Заочне рішення може бути оскаржене іншими особами, шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду до апеляційного суду м. Києва через Оболонський р/с м. Києва протягом 10 днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя К.А. Васалатій