Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа №348/1475/15-ц

09 жовтня 2015 року м. Надвірна

Надвірнянський районний суд Івано-Франківскої області

в складі головуючої судді: Міськевич О.Я.

секретаря: Боєчко О.Р.,

з участю позивача: ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Надвірна цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» про визнання недійсним договору фінансового лізингу та повернення сплачених коштів,-

ВСТАНОВИВ:

29.07.2015 р. ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» про визнання недійсним договору фінансового лізингу та повернення сплачених коштів.

В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги з підстав зазначених в позовній заяві та суду пояснив, що він мав намір придбати для власних потреб трактор ДТЗ FT 244. 4. З цією метою він знайшов в інтернеті на сайті об»яв відповідне оголошення з прийнятною ціною, зокрема 72900грн., зателефонував за вказаним номером телефону та домовився про зустріч із представником ТОВ Лізингова компанія Еталон»

18.05.2015р. він разом зі своїм батьком ОСОБА_2 поїхали до м. Тернопіль, де знаходився офіс ТОВ Лізингова компанія Еталон»». Під час переговорів з представником компанії позивачу було запропоновано заплатити за трактор ДТЗ FT 244. 4. грошові кошти в розмірі 20 000грн. як авансовий платіж, після сплати вказаної суми оформити договір. Позивач. сплатив вищевказану суму на рахунок вказаний представником, потім разом з батьком повернувся до офісу компанії ТОВ «Лізингова компанія Еталон», де працівники наголосили, щоб вони швидше підписували відповідні документи та запевнили. що трактором буде поставлений в межах 10 днів по місцю проживання позивача. Крім того запевнили, що підписані документи чисто формальні і тільки після поставки трактора будуть підписані інші дійсні договора.

Позивач стверджував, що під час підписання договору та додатків працівники ТОВ Лізингова компанія Еталон постійно відволікали його увагу різними питаннями, не даючи змоги його нормально прочитати та зрозуміти умови. В результаті було підписано договір фінансового лізингу№ 00237з додатками від № 18 травня 2015 р. між ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон» в особі представника ОСОБА_3 (за дорученням) та ОСОБА_1В Згідно якого відповідач взяв на себе обовязок придбати предмет лізингу - транспортний засіб трактор ДТЗ 244,4 зазначений у п. 3.1. договору та додатком № 1,2, вартістю 200 000 грн. у власність та передати предмет лізингу у користування позивача, на строк та на умовах передбачених договором.

В термін обумовлений сторонами при зустрічі трактор не був поставлений, а на дзвінки з Тернопільського офісу його перенаправляв в м. Київ, де позивач дізнався, що він уклав договір фінансового лізингу на придбання трактора ДТЗ 244. 4, замість ДТЗ FT 244. 4 вартість якого становить 200 000грн. замість 72900грн. Крім того дізнався щоб був поставлений трактор йому необхідно сплатити аванс 100000грн., а сума 20000грн це не аванс, а комісійна винагорода лізингодавця за організаційні заходи .

Вважає договір лізингу від 18.05.2015р. незаконним, оскільки під час укладення даного договору його було введено в оману щодо обставин, які мають істотне значення, відповідач порушив його права, як споживача, оскільки під час укладання даного правочину застосував нечесну підприємницьку діяльність, позбавивши його достатнього часу для прийняття свідомого рішення. Також умови оспорюваного правочину порушують Закон України "Про захист прав споживачів", тому що є несправедливими в цілому, суперечать принципу добросовісності, що є підставою для визнання такого договору недійсним. Крім того, під час підписання договору його було неодноразово введено в оману щодо умов виконання договірних зобов'язань, що в подальшому завдало йому шкоди як споживачу.

Крім того вважає, що відповідач обманом залучив його кошти в сумі 20000грн,. не передав предмет лізингу і користується даними коштами. Вважає, що неправомірними діями йому завдано і моральну воду, яка полягає душевних стражданнях з приводу неправомірних дій відповідача. Він змушений налагоджувати звичний ритм життя, не отримав ТЗ та яку він оцінює в сумі 10000грн.

Позивач в судовому засіданні просить визнати договір фінансового лізингу № 002378 від 18.05.2015 року з додатками, який укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» недійсним та стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон»: на його користь сплачені кошти в розмірі 20000 грн. та стягнути подвійний розмір даних збитків, тобто 40 000грн., а також 10000грн моральної шкоди .

Представник відповідача в судове засідання не з»явився,однак від нього поступило письмове заперечення на позов, в якому просить справу слухати у відсутності представника відповідача, позовні вимоги не визнає, зазначивши, що між сторонами було укладено цивільно-правовий договір з дотриманням усіх вимог чинного законодавства; сторонами було погоджено всі істотні умови договору, вирішено усі питання з приводу лізингових платежів, доказом чого є вчинення лізингоодержувачем конклюдентних дій шляхом сплати платежу.Просить в позові відмовити.

Свідок ОСОБА_2 в судовому засіданні дав показання про те, що саме він ДТЗ FT 244. 4 Разом з сином поїхали в м. Тернопіль в представництво компанії попередньо зателефонувавши,де їм повідомили, що трактор є в наявності, підтвердили ціну трактора та можливість придбання за договором лізингу. Після прибуття на місце враховуючи його вік було запропоновано предствавником укласти договір з його сином ОСОБА_1 Ще раз запевнено, що трактор ДТЗ FT 244. 4 є в наявності, ціна збільшилась в межах 2-3000грн та становить 72900грн. На дані умови вони погодились. Їм роз»яснено, що спочатку вони повинні сплати 20000грн, після чого з ними укладуть договір. Син заплатив 20000грн вважаючи це авансом за трактор. Після сплати повернувшись авансу в представництво компанії сином був підписані договір та додатки. При цьому запевняли, що дані документи підписувались формально, а при поставці трактора по місцю проживання будуть оформлені нові договора вже дійсні.

Суд, вислухавши пояснення позивача, взявши до уваги заперечення відповідача, пояснення свідка дослідивши докази, надані сторонами на виконання вимог ст.ст. 56, 60 ЦПК України і, які сторони вважають достатніми для обгрунтування і заперечення своїх позовних вимог, та, зясувавши фактичні обставини, приходить до висновку про необхідність задоволення позову з наступних підстав.

Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому зазначеним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Зі змісту ст.60 ЦПК України випливає, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а також доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Судом встановлено та підтверджується наявними у справі доказами та не заперечується сторонами, що 18.05.2015р. між ОСОБА_1В та ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон» в особі представника ОСОБА_3 (за дорученнямукладено договір фінансового лізингу№ 00237з додатками. Згідно якого відповідач взяв на себе обовязок придбати предмет лізингу - транспортний засіб трактор ДТЗ 244,4 зазначений у п. 3.1. договору та додатком № 1,2, вартістю 200 000 грн. у власність та передати предмет лізингу у користування позивача, на строк та на умовах передбачених договором.(а.с.6-14)

Пунктом 5.1.Договору передбачено, що предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 50 (сто двадцяти) робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця комісію за організацію, авансового платежу , комісії за передачупредмета лізингу, у разі наявності сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу та комісії за організацію на умовах викладених у п.5.4. цього договору , а також відшкодування платежів за реєстрацію та страхування Предмета лізингу.(а.с.7)

У додатку №1 до укладеного договору зазначена вартість предмета лізингу трактор ДТЗ 244,4 - 200000грн.авансовий платіж 100000грн, щомісячний платіж 8333грн33коп, комісія за організацію (10%)-20000грн,комісія за передачу (3%) , у додатку №2 складено графік сплати другого авансового платежу, в тому числі: вартість предмета лізингу, авансовий платіж 50%, сума виплат авансового платежу, щомісячний авансовий платіж, адміністративний платіж, комісія за передачу, тощо. (а.с.12)

Представник відповідача усно повідомила, що позивач повинен спочатку сплатити передплату за транспортний засіб в сумі 20 000 грн шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок відповідача, після чого з ним буде укладено договір лізингу і протягом декількох днів відповідач передасть в користування предмет лізингу. Як свідчать матеріали справи, в день укладання договору позивачем було сплачено 200000 гривень, при чому зазначена сума була сплачена у відповідності до рахунка, виданого лізингодавцем на оплату за договором №002378 призначення платежу-реєстраційний платіж згідно договору фінансового лізингу № 002378 від 18.05.2015р .(а.с.18-19)

В той же день ОСОБА_1 було сплачено 20 000 грн. з зазначенням призначення платежу- реєстраційний платіж згідно договору фінансового лізингу № 002378 від 18.05.2015р .(а.с.18)

При цьому встановлено, що що позивачу представником ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон» не було роз'яснено призначення даного платежу який виявився комісією за організацію, тобто винагородою лізингодавцю за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням договору. Позивач же вважав, що це часткова оплата вартості транспортного засобу (зі слів представника компанії та квитанції № 62-501к від 18.05.2015року, вбачається, що призначення платежу, згідно договору фінансового лізингу № 002378.

Ні в самому договорі ні в додатках до договору не зазначено такий платіж як реєстраційний платіж в зв'язку з чим, неможливо встановити на сплату якого саме платежу за договором внесена ОСОБА_1 зазначена вище сума.

Крім того в самому договорі зазначено в п.1.4 що лізингоодержувач має право самостійно- обирати ТЗ та продавця і несе пов»язані з ним ризики.

Позивач самостійно обрав предмет - саме трактор ДТЗ FT 244. 4.. інформацію про який був розмішений на електронному ресурсі із зазначенням характеристик ТЗ та вартість 80000грн. В подальшому позивач погодився на трактор ціною 72900грн.

Однак в договорі від 18.05.2015р зазначено предмет лізингу як трактор без заначенння характеристик, а в додатках №1,2,3 зазначений трактор ДТЗ 244.4. вартістю 200000грн. при сплаті 50% авансу, хоча на електроному ресурсі цей же трактор зазначений вартістю 54745грн.(а.с.20-21)

Як вбачається з пояснень позивача, у нього не було можливості детально ознайомитися з умовами договору до його підписання, так як представник відповідача не надала йому достовірної інформації щодо всіх істотних умов договору, переконала та спонукала підписати договір швидше, мотивуючи тим, що на вказані документи є формальними та ін. договір буде підписаний при поставці трактора по місцю прожванння.

Протягом терміну, вказаного у договорі, предмет лізингу не був переданий позивачу.

Відповідач відмовився передавати предмет лізингу з посиланням на те, що договором передбачено передачу транспортного засобу протягом строку, який становить не більше 50 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця комісію за організацію, авансового платежу, комісії за передачу предмета лізингу, у разі наявності сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу та комісії за організацію на умовах викладених у п.5.4. цього договору, а також відшкодування платежів за реєстрацію та страхування Предмета лізингу, а сплачена сума в розмірі 20 000 грн є комісією за організацію документів за оформлення договору, яку відмовилися поветратти

Таким чином в судовому засіданні встановлено, що під час попередніх переговорів представником компанії позивача введено в оману щодо умов виконання договірних зобов'язань. Після підписання і вивчення змісту договору ОСОБА_1 стало зрозуміло, що сплачені кошти не повернуть, так як на його вимогу про розірвання договору та відмову від договору відповідач не прореагував, що є порушенням прав позивача як споживача. Даних доводів позивача відповідач не спростував.

Згідно Постанови Пленуму ВСУ № 5 від 12.04.96 року при вирішенні справ суди мають виходити насамперед із положень Закону України «Про захист прав споживачів»,який регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає і механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Відповідно до ч.5 п.1 ст.4 З-ну України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансовий лізинг вважається фінансовою послугою. Метою цього Закону є створення правових основ для захисту інтересів споживачів фінансових послуг, правове забезпечення діяльності і розвитку конкурентоспроможного ринку фінансових послуг в Україні, правове забезпечення єдиної державної політики у фінансовому секторі України.

Крім того суд прийшов до висновку, що умова договору фінансового лізингу №0023788 з додатками від 18.05.2015 року про те, що лізингоодержувач зобов'язується сплатити комісію за організацію одноразова плата за перевірку , розгляд та підготовку документів для укладення договору (комісію за надання лізингового кредиту в відсотковому розмірі від ціни предмета лізингу) є незаконною.

Як вбачається із змісту договору лізингу, укладеного між сторонами, комісію за організацію розуміє під собою одноразову плату лізингоодержувача лізингодавцю при укладенні договору. Розмір такої плати за організацію становить 20000 грн., цей платіж не є витратами лізингодавця, що безпосередньо повязаний з виконанням договору лізингу.(а.с.12)

Вказаний пункт договору порушує принципи добросовісності і справедливості, оскільки відповідач не обґрунтував співмірність розміру платежу за організацію даного договору виконаній послузі, яка згідно закону не є лізинговим платежем, а фактично полягає у виготовленні стандартної форми договору.

Виходячи з умов договору, складова першого лізингового платежу у формі «комісію за організацію» виходить за межі переліку платежів, передбачених законом.

Лізинг є комерційною угодою, що заснована на оренді товарів тривалого користування виробничого призначення. За даним договором лізингодавець фактично кредитує лізингоодержувача: кредитором є лізингодавець, позичальником лізингоодержувач.

Виходячи з зазначеного, за аналогією до спірних правовідносин між позивачем та відповідачем підлягає застосуванню рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011 року № 15-рп/2011, Справа № 1-26/2011.

Згідно рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011 року №15-рп/2011 держава сприяє забезпеченню споживання населенням якісних товарів (робіт, послуг), зростанню добробуту громадян та загального рівня довіри в суспільстві. Разом з тим споживачу, як правило об'єктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну форму (частина перша ст..634 ЦК України). Таким чином, для споживача існує ризик помилково чи навіть внаслідок введення його в оману придбати непотрібні йому кредитні послуги .

Тому держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб'єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Тим самим держава одночасно убезпечує добросовісного продавця товарів (робіт, послуг) від можливих зловживань з боку споживачів (п. 3.2. Рішення).

З огляду на вищенаведене суд прийшов до висновку, що ОСОБА_1, як споживач, на час укладення договору не вистачало знань, необхідних для здійснення правильного вибору фінансової послуги із запропонованих на ринку, а також для оцінки договору з відповідачем щодо придбання у нього послуги фінансового лізингу, який мав стандартну форму (ч.1 ст. 634 ЦК України), тому він при укладенні договору помилково придбав непотрібні йому на умовах відповідача послуги з фінансового лізингу.

Згідно з ч.1 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Тому суд прийшов до висновку, що для визнання умов договору несправедливими, необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. З, ч. З ст. 509 ЦК України); умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві. Саме такими несправедливими визнано умови спірного договору.

Відповідач не дав можливості лізингоодержувачу відмовитись від договору.

В силу ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб.

Згідно ч.6 ст.13 ЦК України у разі недодержання особою при здійсненні своїх прав зазначених вимог, суд може зобов'язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Відповідно ст. 27 ЦК України правочин, що обмежує можливість фізичної особи мати не заборонені законом цивільні права та обов'язки, є нікчемним.

Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.

Статтею 11 Закону України "Про фінансовий лізинг" передбачено право лізингоодержувача вимагати розірвання договору лізингу або відмовитися від нього у передбачених законом та договором лізингу випадках. За положенням ч.2 ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів" умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі, коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача договір може бути визнаний недійсним в цілому.

Згідно статей 4,10,15 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право: на необхідну, достовірну, та своєчасну інформацію про продукцію, а також про його виробника; на розірвання договору та повернення коштів, якщо стане очевидним що послуга буде не виконана; на отримання необхідної інформації достатньої для придбання цієї продукції, виробника та гарантії ії придбання, тощо.

В порушення зазначених вимог в договорі не вказано, який саме транспортний засіб буде переданий у власність лізингоодержувачу - якого кольору, року виробництва, з яким об'ємом двигуна, якої внутрішньої комплектації, з якою коробкою передач (автоматична, механічна), тобто у договорі не вказано предмету лізингу (найменування продукції), що порушує право позивача на отримання достовірної інформації про продукцію.

Згідно ч.12 Постанови Пленуму ВСУ №5 від 12.04.1996 року у справах за позовами про захист прав споживачів, порушених внаслідок недостовірної або неповної інформації про товар (роботу,послугу) чи недобросовісної його реклами, суд має виходити з припущення, що споживач не має спеціальних знань про властивості та характеристики товарів (робіт, послуг).

Пунктом 9 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, якщо в результаті застосування умов договору, що обмежують права споживача, споживачеві завдано збитків, вони відшкодовуються винною особою у повному обсязі.

За таких обставин суд прийшов до висновку, що сплачені відповідачу кошти в сумі 20000 грн. підлягають стягненню на користь позивача.

Крім того в судовому засіданні знайшло підтвердження завдання позивачу моральної шкоди яка полягає в душевних страждання з приводу неправомірних дій по відношенню до позивача введенню його в оману,в зусиллях які позивач приклав для організації ритму життя та яку суд оцінює в сумі 2000грн.

Разом з тим в судовому засідання не знайшло підтвердження вимоги про стягнення подвійного розміру збитків.

Доводи відповідача про законність укладеного між сторонами договору та компетентність сторін при його укладенні, не заслуговують на увагу і спростовуються зібраними у справі доказами.

Враховуючи характер і суть правовідносин, що склалися між сторонами, як це вбачається із наведених вище і встановлених судом обставин, і зважаючи на те, що за обставинами справи, умови спірного договору є несправедливими та непрозорими, унаслідок чого утворився дисбаланс договірних прав і обов'язків на шкоду споживачеві, а товариство з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Еталон» не надало належних та допустимих доказів на підтвердження обґрунтованості сплаченої позивачем суми, суд прийшов до висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову та визнання недійсним договору , стягнення 20000грн. та стягнення моральної шкоди в сумі 2000грн.

Такими, що не заслуговують на увагу є доводи відповідача про те, позивач відповідно до його заяви, був належним чином ознайомлений з умовами договору, оскільки матеріалами справи встановлено, що позивач не мав реальної можливості при укладенні договору детально ознайомитися з його умовами, зважаючи на їх непрозорість, а перерахування 20000 грн. на адресу відповідача 18.05.2015р., тобто в день підписання договору, без зазначення конкретного призначення платежу згідно договору свідчить цьому підтвердженням.

У відповідності до ст. 88 ЦПКУкраїни з відповідача слід стягнути в дохід держави судові витрати в сумі 947 грн. 40коп.

На підставі викладеного, ст.ст.203,215,638,707,806,807 ЦК України, З-ну України «Про захист прав споживачів», З-ну України «Про фінансовий лізинг», рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011 року № 15-рп/2011, керуючись ст. 4, 7, 14, 60, 88, 215-218,223 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ :

Позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» про визнання недійсним договору фінансового лізингу та повернення сплачених коштів задовільнити частково.

Визнати договір фінансового лізингу № 002378 від 18.05.2015 року з додатками, який укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон»: м. Київ-133, вул. Кутузова 18/7, к. 613, , п/р 2140 в ПАТ КБ «ПриватБанк», МФО 300711 та ОСОБА_1, жителем ІНФОРМАЦІЯ_1, ін. код: НОМЕР_1, паспорт серії СЕ № 512849, виданий Надвірнянським РВ УМВС в Івано-Франківській області 28.09.2009 року недійсним.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон»: м. Київ-133, вул. Кутузова 18/7, к. 613, , п/р 2140 в ПАТ КБ «ПриватБанк», МФО 300711 на користь ОСОБА_1 сплачені кошти в розмірі 20000 грн.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон»: м. Київ-133, вул. Кутузова 18/7, к. 613, , п/р 2140 в ПАТ КБ «ПриватБанк», МФО 300711 на користь ОСОБА_1 2000 грн. моральної шкоди.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон»: м. Київ-133, вул. Кутузова 18/7, к. 613, , п/р 2140 в ПАТ КБ «ПриватБанк», МФО 300711 на користь держави 974 грн. 40 коп. судового збору.

В решті вимог позову відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 10 днів з дня його проголошення до апеляційного суду Івано-Франківської області через Надвірнянський районний суд.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Міськевич О.Я.

Повний текст рішення виготовлено 13.10.2015 року