АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження №22-ц/790/2081/15 Головуючий 1 інстанції -
Категорія:відшкодування шкоди Доповідач -Гальянова І.Г.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого, судді: Гальянової І.Г.,

суддів: Колтунової А.І.,

Костенко Т.М.,

за участю секретаря: Сватенко Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, в особі представника ОСОБА_3, на рішення Київського районного суду м.Харкова від 26 січня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про відшкодування інфляційних втрат та процентів за користування коштами, відшкодування моральної шкоди,-

ВСТАНОВИЛА :

31.07.2014 року позивач звернувсь до суду з позовом в якому, з урахуванням уточнень позовних, просив стягнути з відповідача на його користь суму інфляційних втрат в розмірі за період з липня 2011 року по травень 2014 року в сумі 506,61 грн., 3% річних за користування коштами за зазначений період часу в розмірі 492, 24 та моральну шкоду, розмір якої визначає у 10000,00 грн..

Свої вимоги обгрунтовує тим, що ним на підставі заочного рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 27.09.2010 року та постанови Дзержинського відділу ДВС ХМУЮ ВП № 22855798 від 26.11.2010 року було перераховано на користь ОСОБА_4 7280, 00 грн.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 26 травня 2011 року , вказане заочне рішення було змінено та розмір відшкодування на користь ОСОБА_4 зменшено і ОСОБА_4 було зобов»язано сплатити йому 5629,00 грн..

Як на підставу вимог щодо стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3% річних, позивач, посилаючись на вимоги ст.ст. 1212, ч.2 ст. 1214, ч.2 ст. 536 ЦК України, зазначає на те, що розмір процентів за користування чужими грошовими коштами має бути та інфляційні втрати повинні бути визначені на підставі ч.2 ст. 625 ЦК України, оскільки відповідач прострочив виконання грошового зобов»язання більш ніж на три роки.

Як на підставу стягнення з відповідача на свою користь моральної шкоди позивач, посилаючись на вимоги ст.ст. 23, 1167 ЦК України, зазначає, що внаслідок зазначених дій відповідача, щодо неповернення вказаних грошових коштів, спричиняє йому моральні страждання та впливає на стан його здоров»я ( а.с.1-3, 23-26).

18 листопада 2014 року представник позивача звернулась до суду з заявою про поновлення строку позовної давності для звернення у суд з зазначеним позовом, посилаючись на те, що позивач є літньою людиною яка потребує у зв»язку з захворюваннями постійного лікування ( а.с.36-37).

01.10.2014 року відповідачем подані до суду заперечення на вказаний позов в яких він, посилаючись на ч.1 ст. 530 ЦК України зазначає на те, що з вимогою про виконання ним зобов»язань позивач до нього не звертався, а тому звернення його до суду з зазначеним позовом , є передчасним. Крім того , вважає, що вказана позовна заява подана позивачем за межами трирічного строку позовної давності, яке за даними самого позивача виникли 26 травня 2011 року, у зв»язку з чим просить відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог ( а.с.20-22).

В судовому засіданні суду першої інстанції представник позивача підтримала вказані позовні вимоги з зазначених підстав та просила їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні суду першої інстанції позовні вимоги позивача не визнав. Свої заперечення , з посиланням на частини 1 та 2 ст. 530 ЦК України, ст. 381 ЦПК України обгрунтовував тим, що ухвалюючи рішення суд визначив не грошове зобов»язання ОСОБА_4 перед ОСОБА_2, а тільки його обов»язок повернути різницю між, не встановив конкретних строків здійснення такого обов»язку. Представник відповідача також зазначає, що виконавче провадження за вимогами ОСОБА_5 було відкрито тільки 17.01.2014 року, а також з посиланням на те, що до вказаної дати позивач не вимагав у відповідача виконати зазначене зобов»язання, вважав, що це є підставою для відмови в задоволенні його позовних вимог. Свої заперечення щодо відшкодування моральної шкоди обгрунтовував відсутністю з боку відповідача по відношенню до позивача протиправних дій.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 26 січня 2015 року в задоволенні позовних вимог позивачу відмовлено.

В апеляційній скарзі, представник позивача просить скасувати вказане рішення суду та ухвалити нове рішення, яким повністю задовольнити позовні вимоги позивача посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та наданим доказам. Наводить ті ж доводи, що і в суді першої інстанції, а також зазначає, що відмовляючи в задоволенні позовних вимог позивача щодо стягнення з відповідача на його користь інфляційних втрат та 3% річних, судом не було застосовано зазначених нею норм матеріального права та застосовані норми , передбачені розділом 4 ЦПК України щодо порядку виконання судових рішень , які на її думку не підлягають застосуванню до виниклих між сторонами правовідносин. Представник позивача також зазначає, що відмовляючи позивачу в задоволенні позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди, суд не обгрунтовув підстави для такої відмови.

Сторони в судове засідання суду апеляційної інстанції не з»явились, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи. Від представника позивача ОСОБА_3 до суду надійшла заява в якій вона, підтримуючи викладені нею доводи апеляційної скарги , просить розглянути справу за її відсутності.

За таких обставин , на підставі ч.2 ст. 305 ЦПК України, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу за відсутності сторін.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, судова колегія приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно до вимог ч.1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відмовляючи позивачу в задоволенні позовних вимог в частині стягнення інфляційних втрат та 3% річних суд першої інстанції , з посиланням на вимоги ст. 530 ЦК України, виходив з того, що позивачем не надано доказів про звернення його до ВДВС або до відповідача з вимогою про повернення зазначених грошових коштів та зобов»язання у відповідача по їх поверненню позивачу виникло лише після 17.01.2014 року, тобто після отримання ним постанови про відкриття виконавчого провадження.

Однак погодитись з таким висновком суду не можна.

Так, судом першої інстанції встановлено та підтверджено наявними у справі доказами, що заочним рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова від 27 вересня 2010 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення збитків, відшкодування майнової і моральної шкоди, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 на відшкодування майнової шкоди було стягнуто 4460,00 грн., на відшкодування моральної шкоди - 2500,00 грн., а також стягнуто судового збору та витрат з інформаційно-технічного забезпечення розгляду справи в сумі 68,00 грн. і 252,00 грн. - відповідно.

Судом першої інстанції також встановлено та підтверджено наявними у справі доказами, що на виконання заочного рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 27 вересня 2010 року судом 03.11.2010 року було видано виконавчий лист № 2-7603/10 та підставі якого державним виконавцем Дзержинського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з виконання зазначеного рішення суду та ОСОБА_2 15.12.2010 року було перераховано Дзержинському ВДВС ХМУЮ 7280,00 грн. на виконання зазначеного заочного рішення суду ( а.с.5-6).

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 26 травня 2011 року вказане заочне рішення суду першої інстанції було змінено. Позовні вимоги ОСОБА_4 задоволені частково та стягнуто з ОСОБА_2 на його користь 1480, 00 грн. майнової шкоди, 51 грн., витрат по сплаті судового збору та 120,00 грн. витрат з інформаційно-технічного забезпечення розгляду справи та відмовлено в задоволенні іншої частини позовних вимог ( а.с.7-8).

Як свідчить вказане рішення суду апеляційної інстанції при його ухваленні судом апеляційної інстанції питання щодо повороту виконання рішення суду не вирішувалось .

Судом першої інстанції також встановлено та підтверджено наявними у справі доказами, що на виконанні Київського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції з 16.01.2014 року знаходиться на виконанні виконавчий лист № 2-2011/32/2012 , виданий Дзержинським районним судом 15.01.2014 року відповідно до якого ОСОБА_4 зобов»язано повернути стягнуту з ОСОБА_2 різницю між одержаними грошовими коштами за рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова від 27 вересня 2010 року та стягнутими грошовими коштами за рішенням Апеляційного суду Харківської області від 26 травня 2011 року в сумі 5629,00 грн., стягнувши вказану суму з ОСОБА_4, по якому постановою державного виконавця від 17.01.2014 року було відкрито виконавче провадження та в цей же день копія вказаної постанови була направлена відповідачу ( а.с.52-53).

Матеріали справи також свідчать про те, що з травня 2014 року на підставі зазначеного виконавчого листа, відповідачем повертаються позивачу зазначені грошові кошти, про що свідчить як позовна заява позивача, так і надана ним копія виписки з карткового рахунку ( а.с.9).

Згідно до вимог ч.1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Як свідчать позовна заява позивача та її уточнення, звертаючись до суду з зазначеним позовом, позивач, посилаючись на наявність рішення суду апеляційної інстанції від 26 травня 2011 року, яким зменшено розмір відшкодування ним ОСОБА_4 майнової шкоди, судових витрат та відмовлено в задоволенні позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди, з посиланням на вимоги ст.ст. 1212, 1213, ч.2 ст.1214, ст. 536, ч.2 ст. 625 ЦК України, вважає наявним та невиконаним відповідачем протягом трьох років грошового зобов»язання щодо повернення різниці в сумі 5629,00 грн. яка виникла внаслідок відшкодованими ним ОСОБА_4 грошовими коштами на підставі заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 27 вересня 2010 року та зменшення розміру такого стягнення за рішенням Апеляційного суду Харківської області 26 травня 2011 року .

Згідно до вимог частин 1 та 3 ст. 1212 ЦК України , особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно). Зобов»язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов»язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовується також до вимог про : 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов»язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберігала його у себе за рахунок іншої особи.

В ч.2 ст. 1213 ЦК України встановлено, що у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховується проценти за користування ними (ст. 536 цього Кодексу).

При цьому матеріали справи не містять доказів щодо вимоги позивача про повернення відповідачем зазначених грошових коштів в порядку ч.3 ст. 1212 ЦК України та з такими вимогами позивач до суду не звертався.

Відповідно до ч.1 ст. 509 ЦК України зобов»язанням є правовідносини, в якому одна сторона (божник) зобов»язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити грошові кошти тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов»язку.

В ч.2 ст. 625 ЦК України, встановлено, що боржник , який прострочив виконання грошового зобов»язання, на вимогу кредитора зобов»язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три процента річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Таким чином, за змістом вказана норма ЦК України встановлює відповідальність за порушення грошового зобов»язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду та не дає підстав для її застосування у разі наявності між сторонами деліктних, а не договірних зобов»язань.

Вказані вище обставини справи та вимоги норм матеріального права , а саме: виникнення між сторонами зобов»язань, пов»язаних з поворотом виконання зазначеного вище заочного рішення суду першої інстанції від 27.09.2010 року, ухваленого у зв»язку з виникненням між сторонами деліктних правовідносин ( відшкодування шкоди) та відсутність між сторонами будь-яких зобов»язань до ухвалення судом першої інстанції вказаного заочного рішення, свідчать про відсутність підстав для застосування до виниклих між сторонами правовідносин, передбачену ч.2 ст. 625 ЦК України відповідальність відповідача за порушення грошового зобов»язання, а відтак і підстав для задоволення позовних вимог позивача в цій частині.

Суд першої інстанції на вказані обставини справи та вимоги норм матеріального права уваги не звернув та прийшов до помилкового висновку щодо виникнення у відповідача перед позивачем таких зобов»язань після 17 січня 2015 року.

Судова колегія також не може погодитись з висновком суду першої інстанції в частині відмови позивачу в задоволенні позовних вимог щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди з підстав недоведеності ним позовних вимог в цій частині та відсутністю доказів наявності причинно-наслідкового зв»язку наявних у позивача захворювань і невиплатою йому відповідачем зазначених грошових коштів.

Так, згідно до ч.1 ст. 1167 ЦК України, на вимоги якої посилається позивач, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала,за наявності її вини.

В ч.2 ст. 23 ЦК України встановлено, що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв»язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров»я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв»язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів сім»ї чи близьких родичів ; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв»язку із знищенням чи пошкодженням її майна ; 4) у принижені честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Позовна заява позивача свідчить про те, що як на підставу відшкодування відповідачем моральної ( немайнової ) шкоди, позивач посилається саме на неповернення відповідачем протягом більш ніж трьох років вказаної вище грошової суми , що потягло втрату позивачем заощаджень, звернення за захистом своїх прав до суду та виконавчої служби і спричиняє позивачу душевні страждання та погіршення, тобто позивач пов»язує відшкодування моральної шкоди з порушенням відповідачем зобов»язання по поверненню зазначених грошових коштів.

Вказані ж вище обставини справи та вимоги норм матеріального права свідчать про відсутність протиправної поведінки відповідача по відношенню до позивача , тобто його вини в спричинені позивачу моральної (немайнової) шкоди, що є підставою для відмови позивачу в задоволенні позовних вимог в цій частині.

За таких обставин рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню як таке, що ухвалено судом першої інстанції з порушенням зазначених вище норм матеріального та процесуального права при невідповідності висновків суду обставинам справи та наявним у справі доказам ( пункти 3, 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України) з ухваленням нового рішення, про відмову позивачу в задоволенні позовних вимог з зазначених вище підстав.

Керуючись ст.ст. 303, 309 , 316, 317, 319, 218 ЦПК України, судова колегія, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, в особі представника ОСОБА_3, задовольнити частково.

Скасувати рішення Київського районного суду м .Харкова від 26 січня 2015 року.

Відмовити ОСОБА_2 в задоволенні позовних вимог з інших підстав.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий, суддя:

Судді :