У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,
суддів: Амеліна В.І., Гончара В.П., Карпенко С.О., Савченко В.О.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 про звернення стягнення на предмет іпотеки, за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Полонського районного суду Хмельницької області від 27 червня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Хмельницької області від 18 вересня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2014 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду із зазначеним позовом, мотивуючи його тим, що 13 червня 2008 року між позивачем та ОСОБА_6 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у розмірі 26 017,86 дол. США з сплатою 15% за користування кредитними коштами та з кінцевим строком повернення кредиту до 13 червня 2028 року.

На забезпечення належного виконання ОСОБА_6 умов кредитного договору, 13 червня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_7, ОСОБА_8 ОСОБА_9 та ОСОБА_6 було укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1.

Позивач зазначав, що ОСОБА_6 належним чином не виконав взяті на себе зобов'язання, внаслідок чого виникла заборгованість за кредитним договором, яка станом на 14 квітня 2014 року становить 2 726,77 дол. США, що еквівалентно 35 366 грн 26 коп.

Посилаючись на зазначені обставини, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило суд в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру АДРЕСА_1, шляхом продажу предмета іпотеки з укладенням від імені відповідачів договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем із отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, із отриманням дублікату правовстановлюючих документів на нерухомість, із можливістю здійснення позивачем необхідних дій для продажу предмета іпотеки, а також виселити відповідачів та інших осіб, які зареєстровані та проживають у спірній квартирі.

Рішенням Полонського районного суду Хмельницької області від 27 червня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Хмельницької області від 18 вересня 2014 року, в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить суд скасувати оскаржувані судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, мотивуючи свої доводи порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню на таких підставах.

Відмовляючи у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції, із висновком якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що позичальник отримав кредит у іноземній валюті, на забезпечення виконання умов кредитного договору передано в іпотеку квартиру, загальна площа якої не перевищує 140 кв.м, спірна квартира використовується як місце постійного проживання відповідачів, іншого житла у них не має, а тому звернення стягнення на спірну квартиру не може бути проведене у зв'язку із дією Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів у іноземній валюті» (далі - Закон).

Проте з такими висновками судів погодитись не можна, оскільки вони зроблені при неповному з'ясуванні обставин справи та з порушенням норм процесуального та матеріального закону.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Однак висновки судів не відповідають вимогам матеріального та процесуального закону, з наступних підстав.

Судами встановлено, що 13 червня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_6 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у розмірі 26 017,86 дол. США з сплато 15% за користування кредитними коштами та з кінцевим строком повернення кредиту до 13 червня 2028 року (а. с. 11-13).

13 червня 2008 року між позивачем та ОСОБА_7, ОСОБА_8 ОСОБА_9 та ОСОБА_6 було укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 (а. с. 18-20).

Загальна площа квартири АДРЕСА_1 становить 41.20 кв.м.

Із розрахунку заборгованості за кредитним договором від 13 червня 2008 року вбачається, що станом на 14 квітня 2014 року заборгованість становить 2 726,77 дол. США (а. с. 6-8).

Судами встановлено, що у власності відповідачів не заходиться інше нерухоме житлове майно, а також спірна квартира використовується останніми як місце постійного проживання.

Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» про звернення стягнення на предмет іпотеки, суди не врахували, що Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів у іноземній валюті» не встановлено, що іпотека припиняється, лише встановлено заборону примусового стягнення нерухомого житлового майна.

Зі змісту ст. 3 вказаного Закону вбачається, що він носить тимчасовий характер і втрачає чинність з дня набрання чинності законом, який врегульовує питання особливостей погашення основної суми заборгованості, вираженої в іноземній валюті, порядок погашення (урахування) курсової різниці, що виникає у бухгалтерському та/або податковому обліку кредиторів та позичальників, а також порядок списання пені та штрафів, які нараховуються (були нараховані) на таку основну суму заборгованості.

Чинність зазначеного Закону на час ухвалення рішення є підставою, у разі задоволення позову за наявності для цього підстав, для визначення порядку його виконання, зокрема вказівка на те, що рішення не підлягає примусовому виконанню на період чинності вказаного Закону.

Таким чином, суди дійшли помилкового висновку про неможливість ухвалення рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки в період дії цього Закону.

Отже, порушення судами при розгляді справи норм процесуального права (ст. ст. 10, 60, 179 ЦПК України) унеможливили встановлення фактичних обставин справи, судові рішення першої та апеляційної інстанції не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись п. 2 ч. 1 ст. 336, ч. 2 ст. 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити.

Рішення Полонського районного суду Хмельницької області від 27 червня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Хмельницької області від 18 вересня 2014 року скасувати.

Справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. Касьян

Судді: В.І. Амелін

В.П. Гончар

С.О. Карпенко

В.О. Савченко