Справа № 344/3301/14-ц
Провадження № 2/344/217/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2015 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого-судді Шамотайло О.В.

секретаря Устинської Н.С.

з участю представника позивача - Рокетської Б.В., представника відповідача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Івано-Франківську цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_6, Управління державної міграційної служби в Івано-Франківській області, орган, якому за законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб - Орган опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення,-

В С Т А Н О В И В:

Публічне акціонерне товариство «ПриватБанк» звернулось в суд з позовом до відповідачів про звернення стягнення на предмет іпотеки для погашення заборгованості за договором №368К від 03.12.2007р. в сумі 2703878,81 грн. та понесених судових витрат по справі.

Представник позивача в судове засідання не з'явився, подавши до суду заяву, за змістом якої, заявлені вимоги підтримав з мотивів, викладених в позовній заяві, просив розглядати даний спір у відсутності представника.

Відповідачі в судове засідання не з'явився, хоч про час і місце судового розгляду повідомлявся у встановленому порядку, причини неявки суд не повідомили.

Представник третьої особи, яка не заявляють самостійних вимог на предмет спору Управління державної міграційної служби в Івано-Франківській області в судове засідання не з'явився, подавши заяву за змістом якої не заперечу щодо задоволення позовних вимог, а справу просить розглядати без участі представника.

Представник органу, якому за законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб - Орган опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради в судове засідання не з'явився, хоч про час і місце судового розгляду повідомлявся у встановленому порядку, надала суду заяву за змістом якої просила суд при вирішенні спору врахувати інтереси дітей.

Відтак виходячи з того, що відповідач про причини неявки суд не повідомив, а позивач подав достатньо матеріалів, які свідчать про взаємовідносини сторін, суд вважає, що можливо провести розгляд справи на підставі наявних у ній доказів.

Відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлені такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що згідно з кредитною угодою №368К від 03.12.2007р. (а.с. 7-9), яку укладено між ОСОБА_6 та ПриватБанк (надалі перейменоване на ПАТ «ПриватБанк»), останнє надало ОСОБА_6 кредит в сумі 117000,00 дол. США з кінцевим терміном повернення до 11.12.2017р.

Відповідно до видаткового касового ордеру №1 від 05.12.2007р., копія якого долучена до матеріалів справи (а.с. зв. 11) ЗАТ КБ «ПриватБанк» видало ОСОБА_6 на виконання договору №368К від 03.12.2007р. 117000,00 дол. США, еквівалент у гривнях -590580,00, а ОСОБА_6 проставив свій підпис про отримання вказаних грошових коштів.

Проте, свої зобов'язання за договором ОСОБА_6 належним чином не виконував, та станом на 06.02.2014р. його заборгованість становить 338249,57 дол. США, що еквівалентно 2703878,81 грн. а саме: 115628,13 дол. США заборгованість за кредитом; 111270,47 дол. США. заборгованості по відсотках; 29423,35 дол. США комісії, 65820,50 дол. США пені, а також 250,00 грн. штрафу (фіксована частина) та 16107,12 дол. США штрафу (процентна складова ) (а.с. 17-18). Зазначена обставина нічим не спростована.

Згідно до ст.526 Цивільного кодексу України зобов'язання повинні виконуватися належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору, в даному випадку - договору №368К від 03.12.2007р.

Таким чином ОСОБА_6 допущено порушення вимог ст.ст.526,527,530 ЦК України та умов договору.

Судом установлено, що зобов'язання позичальника ОСОБА_6 по вказаному вище договору забезпечені договором іпотеки від 04.12.2007р, укладеним позивачем з ОСОБА_6 Згідно з умовами даного договору в іпотеку передано нерухоме майно, а саме: квартира під номером 1, що знаходяться в АДРЕСА_1, загальною площею 106,3 м.кв., житловою площею 37,8 м.кв., яка належить відповідачу ОСОБА_3

На момент укладення іпотечного договору (п.33.4 договору) вартість предмету іпотеки сторони визначили в сумі 441622,50 грн.

За змістом ст.33 Закону України «Про іпотеку» та вимог ст.589 ЦК України у разі невиконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі: 1) рішення суду; 2) виконавчого напису нотаріуса або 3) згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

З матеріалів справи вбачається, що іпотекодержатель не реалізував спосіб позасудового врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки та звернувся до суду з метою звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до положень ст. 39 цього Закону, а також виселення та зняття з реєстрації місця проживання.

Як роз'яснив Пленум ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ у п.9 постанови «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року №5, право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК, статті 3 і 4 ЦПК).

Згідно ст.40 Закону України «Про іпотеку», звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

У п.43 постанови «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року №5, Пленум ВССУ роз'яснив, що при розгляді позову іпотекодержателя про виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення в разі задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має враховувати таке. Згідно з частиною четвертою статті 9, статті 109 Житлового кодексу України, статей 39-40 Закону України «Про іпотеку» виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. При цьому суд за заявою іпотекодержателя одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки за наявності підстав, передбачених законом, ухвалює рішення про виселення мешканців цього житлового будинку чи житлового приміщення. При цьому примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк.

Однак суду не представлено належних доказів того, що позивачем були направлені відповідачу та позичальнику вимоги (претензії) про те, що банк вимагає повернути кредит, по якому наявна заборгованість, а останні їх отримали.

Так, з копії листів від 07.02.2014р. без номеру вбачається, що такий документ існував та начебто, відповідно до копій квитанцій №625 та №798 відправлявся «ОСОБА_6» та «ОСОБА_3», однак суду не представлено підтвердження того, що таку вимогу відповідач та позичальник отримали, або мали змогу отримати, а з відкритих джерел інформації (http://services.ukrposhta.ua/bardcodesingle/DownloadInfo.aspx?id=625) натомість вбачається, що за результатами пошуку за штрихкодовим ідентифікатором дані про такі відправлення (за вказаними позивачем у квитанціях номерами) - на даний час відсутні, тому що не зареєстровані в системі.

За змістом ч.1 ст.35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю письмову вимогу про усунення порушення з попередженням про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги.

Суд вказує, що примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк.

В той же час на час ухвалення рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки відсутні виконання імперативно-диспозитивних приписів, встановлених ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ч. 3 ст. 109 ЖК УРСР, щодо примусового виселення за рішенням суду мешканців із житлового будинку або житлового приміщення, на які здійснюється звернення як на предмет іпотеки, а тому такі позовні вимоги на цій стадії не можуть бути задоволені, так як відсутні порушення, невизнання або оспорювання прав та свобод іпотекодержателя щодо звільнення таких житлових приміщень їх мешканцями в розумінні вимог ст. 3 ЦПК щодо права особи для звернення до суду за захистом і на думку суду така вимога є передчасною.

При цьому з довідки Крихівецької сільської ради про реєстрацію від 14.05.2014 року вбачається, що в спірному житлі зареєстровані та проживають відповідач ОСОБА_3 разом із двома дітьми 30.03.2007р.н. та 20.11.2010р.н.(а.с.49,68). Інформації щодо іншого житла сім'ї відповідача у суду немає.

Згідно зі ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

Відповідно до ч. 2 ст. 177 СК України батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти такі правочини щодо її майнових прав: укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири; видавати письмові зобов'язання від імені дитини; відмовлятися від майнових прав дитини.

Правилами ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» (у редакції, чинній на момент укладення договору іпотеки) передбачено, що органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей. Для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів опіки та піклування.

Отже, одним із правочинів, які не можуть вчиняти батьки або особи, які їх замінюють, без дозволу органів опіки та піклування, відповідно до ст. 177 СК України, ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» та ч. 3 ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» є відмова від майнових прав дитини, до яких відноситься і право користування жилим приміщенням.

Відповідно до п. 44 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» суди повинні виходити із того, чи мала дитина право власності на предмет іпотеки чи право користування предметом іпотеки на момент укладання договору. Будь-які дії, вчинені без згоди іпотекодержателя після укладення договору іпотеки (наприклад, реєстрація неповнолітньої дитини в житловому будинку), не є підставою для визнання такого договору недійсним із підстави невиконання вимог закону про отримання згоди органу опіки та піклування.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_3, яка зареєстрована та проживає у квартирі, яка передана в іпотеку 04 грудня 2007 року, з 26 жовтня 2005 року і по цей час безперервно є власником майна. Окрім того, вбачається, що малолітня ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 та малолітній ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 також зареєстровані у вищезазначеній квартирі.

А відтак оцінюючи обставини справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги щодо звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягають до задоволення.

Оскільки у п. 44 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" судам роз'яснено, що згідно зі ст. 32 ЦК України, ст. 177 СК України та ст. 17 Закону України "Про охорону дитинства" батьки не мають права без дозволу органу опіки та піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

Оскільки малолітні діти відповідача мають право користування предметом іпотеки, а ОСОБА_4 30.03.2007р.н. таким правом володіла і на момент укладення договору іпотеки, суду відомостей про наявність дозволу органу опіки та піклування на укладення даного договору щодо указаного спірного майна не представлено, а також того, що спірне майно є не єдиним місцем проживання відповідачів, то в задоволенні позову слід відмовити.

При цьому 07.06.2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з яким протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про заставу», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

Вказаний закон встановлює порядок вирішення спорів щодо примусового звернення стягнення на предмети застави та іпотеки, а саме: визначає, що за певних умов та протягом певного проміжку часу таке стягнення не проводиться.

Так, частиною 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Відтак суд дійшов висновку про те, що вимога позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки, якою забезпечено споживчий кредит в іноземній валюті не може бути задоволена, оскільки на спірні правовідносини, які склалися між сторонами у справі, розповсюджується дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Така відмова має лише тимчасове правове значення і банк може звернутися із вказаним позовом після закінчення дії мораторію.

Наведене узгоджується із позицією Колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ під час розгляду справи №6-279св15, де зокрема вказано, про помилковість висновків щодо виселення відповідачів та звернення стягнення на предмет іпотеки з відстрочкою виконання рішення суду в цій частині, та зазначено, що Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не передбачено відстрочення виконання рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, а встановлено заборону на вчинення таких дій.

На підставі ст. ст. 526, 527, 530, 589 Цивільного кодексу України, ст.ст. 33, 35,40 Закону України «Про іпотеку», Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», керуючись ст.ст. 10,11,60, 88, 209, 212-215 ЦПК України, суд ,-

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Апеляційна скарга, подана після закінчення строків, установлених статтею 294 ЦПК України, залишається без розгляду, якщо апеляційний суд за заявою особи, яка її подала, не знайде підстав для поновлення строку, про що постановляється ухвала.

Суддя О.В.Шамотайло