Справа № 458/109/11 Головуючий у 1 інстанції: Строна Т.Г.
Провадження № 22-ц/783/5366/15 Доповідач в 2-й інстанції: Струс Л. Б.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого судді - Струс Л.Б.

суддів: Шандри М.М., Шумської Н.Л.

при секретарі:Ясиновській Я.М.

за участю: представника ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ФОП ОСОБА_4 на рішення Турківського районного суду Львівської області від 23 березня 2011 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, третя особа Виробнича комерційна фірма «Марія» про визнання права власності,

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваним рішенням Турківського районного суду Львівської області від 23 березня 2011 року позов задоволено. Визнано право власності на нежитлову будівлю магазину із офісним приміщенням, розташовану під АДРЕСА_1, за ОСОБА_5.

Дане рішення оскаржила ФОП ОСОБА_4 подавши апеляційну скаргу, у якій зазначає, що не погоджується із мотивами рішення, що будівля збудована за спільні кошти позивача і відповідача, оскільки 29.03.2002 р. ФОП ОСОБА_4 та ВКФ «Мрія» було укладено договір про сумісну діяльність, відповідно до умов якого сторони зобов'язувались спільно діяти з метою будівництва магазину з офісним приміщенням по АДРЕСА_1. На виконання умов зазначеного договору апелянтом було передано відповідачу (як керівнику третьої особи) 65 000, 00 грн. і на зазначені кошти було збудовано вказану будівлю, а не на кошти сум'ї позивачки. Вказує, що судом не було взято до уваги, що зазначене майно не могло бути спільною сумісною власністю подружжя, адже належало на праві власності юридичній особі - ВКФ «Мрія». Звертає увагу, що фактично суд першої інстанції безпідставно своїм рішення змінив правовий режим майна юридичної особи на режими спільного сумісного майна подружжя.

Просить скасувати рішення Турківського районного суду Львівської області від 23 березня 2011 року, а в задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_6, третя особа ВКФ «Мрія» про визнання права власності відмовити повністю.

Cторони в судове засідання не з'явились, хоча такі були належним чином повідомлені про розгляд справи судом, у відповідності до вимог ст. 74 ЦПК України, тому розгляд справи відповідно до ч.2 ст. 305 ЦПК України здійснюється колегією суддів за відсутності осіб, які беруть участь у справі.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників представника апелянта ОСОБА_3, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вимогам.

Судом встановлено, що сторони є подружжям і перебувають у зареєстрованому шлюбі із 28.06.1987 року по даний час.

Позивачка є власницею земельної ділянки, на якій розташована будівля магазину з офісним приміщенням, яка належить Виробничо-комерційній фірмі "Мрія".

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Колегія суддів вважає, що пояснення сторін в судовому засіданні, Державний акт про право власності на земельну ділянку від 08.04.2009 року, свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 23.03.2009 року, свідоцтво про державну реєстрацію Виробничо- комерційної фірми "Мрія" від 20.02.1996 року, копією титульної сторінки статуту Виробничо- комерційної фірми "Мрія" від 20.02.1996 року, паспортом позивачки від 31.03.1998 року, паспортом відповідача від 31.03.1998 року не можуть бути належними доказами для задоволення позовних вимог позивачки.

Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 23.03.2009 року власником нежитлових приміщень загальною площею 479,1 кв.м.(магазину з офісними приміщеннями) та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно є від 06.04.2009 року є Виробничо-комерційній фірмі "Мрія".Зазначене право власності не скасовано.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право подати до суду апеляційної інстанції всі наявні в них докази на підтвердження порушення їх прав.

Стаття 55 Конституції України наділяє кожну особу правом захищати свої права і свободи будь-якими не забороненими законом засобами від порушень і протиправних посягань.

Як встановлено , що між ВКФ «МРІЯ» та ФОП ОСОБА_4 укладено договір про сумісну діяльність від 29.03.2002р.

Відповідно до зазначеного договору сторони зобов'язуються шляхом здійснення дольових внесків майном та спільної участі спільно діяти з метою будівництва магазину по АДРЕСА_1.

Відповідно до розписки (.а.с.30 ) апелянтом ОСОБА_4 було передано відповідачу ОСОБА_6 65 000 гривень для будівництва магазину..

Стаття 57 СК України визначає перелік видів особистої приватної власності одного із подружжя та підстави її набуття.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 СК України.

Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тільки в разі встановлення цих фактів норма ст. 60 СК України вважається правильно застосованою.

Водночас у справі, яка переглядається, судом установлено, що будівництво нерухомого майна, хоча й під час шлюбу, було не за спільні кошти подружжя, а за кошти, що одержані відповідачем від третіх осіб.

Установивши факт отримання коштів від третіх осіб з метою будівництва спірних нежилих приміщень для здійснення підприємницької діяльності та не встановивши поворотний характер цієї допомоги, суд неправильно застосував норму ст. 60 СК України й дійшов помилкового висновку про набуття придбаним майном статусу спільного майна подружжя, оскільки в силу вимог ст. 57 СК України, майно, отримане одним із подружжя за безвідплатною угодою або за кошти, які належали йому особисто, є його приватною власністю.

Отже, майно фізичної особи - підприємця, яке придбане та використовується в його підприємницькій діяльності з метою одержання прибутку, слід розглядати як його особисту приватну власність, відповідно до ст. 57 СК України, а не як об'єкт спільної сумісної власності подружжя, який підпадає під регулювання ст. ст. 60, 61 СК України.

За таких обставин висновок суду про належність спірного майна до спільної сумісної власності подружжя не ґрунтується на вимогах ст. 60 СК України.

Отже, власність у сім'ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном.

Порядок здійснення подружжям права спільної сумісної власності та право подружжя на розпорядження спільним сумісним майном визначено у ст. ст. 63, 65 СК України.

Водночас відповідно до ст. 59 СК України той з подружжя, який є власником майна, визначає режим володіння та користування ним з урахуванням інтересів сім'ї, насамперед дітей.

Одним із видів розпорядження власністю є право власника використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності.

Відносини стосовно майна фізичної особи-підприємця регулюються нормами ЦК України, Господарського кодексу України (далі - ГК України) та Закону України "Про підприємництво".

У ч. 1 ст. 1 Закону України "Про підприємництво" розкривається поняття "підприємництва" як безпосередньої, самостійної, систематичної, на власний ризик діяльності по виробництву продукції, виконанню робіт, наданню послуг з метою отримання прибутку, яка здійснюється фізичними та юридичними особами, зареєстрованими як суб'єкти підприємницької діяльності у порядку, встановленому законодавством.

Проголошена в ч. 1 ст. 3 цього Закону свобода підприємницької діяльності, згідно з якою підприємці мають право без обмежень приймати рішення і здійснювати самостійно будь-яку діяльність, що не суперечить чинному законодавству, розкривається через принципи підприємницької діяльності, зазначені в ст. 5 Закону.

Зокрема, принципами підприємництва є вільний вибір діяльності, залучення на добровільних засадах до здійснення підприємницької діяльності майна та коштів юридичних осіб і громадян, вільне розпорядження прибутком, що залишається після внесення платежів, установлених законодавством, тощо.

Стаття 3 ЦК України серед загальних засад цивільного законодавства проголосила свободу договору, свободу підприємницької діяльності, яка не заборонена законом.

Свобода договору полягає, зокрема, у вільному вияві волі сторін, у тому числі у підприємницькій, господарській діяльності, на вступ у договірні відносини, у можливості вільно обирати собі партнерів у договірних відносинах, у визначенні умов договору тощо.

Результатом наділення юридичних осіб - приватних підприємств і фізичних осіб-підприємців свободою господарської діяльності та підприємництва є застосування ними цивільно-правових договорів як правової форми їх діяльності.

Відповідно до ст. 55 ГК України суб'єктами господарювання є юридичні особи, створені відповідно до Цивільного кодексу України, та фізичні особи - громадяни, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані як підприємці. Однією з організаційних форм господарювання є підприємство (ст. 62 ГК України ).

Підприємство, засноване на приватній власності засновника, є приватним підприємством (ст. 63 ГК України).

Підприємство є юридичною особою, йому належить право власності на майно, у тому числі і яке передане засновником до статутного фонду як внесок (ст. ст. 62, 66 ГК України).

Установивши у справі, яка переглядається, факт оформлення права приватної власності Виробничо-комерційна фірми «Марія» та видачі йому свідоцтва про право власності на спірне нежиле приміщення (розпорядження Голови Турківської РДА від 23 березня 2009 року, свідоцтво про право власності від 04 квітня 2009 року ), районний суд безпідставно своїм рішенням змінив правовий режим майна приватного підприємства на режим спільного сумісного майна подружжя, оскільки підприємство є єдиним власником майна й це майно не може одночасно перебувати у власності інших осіб.

Отже, реалізація майнових прав підприємства здійснюється в порядку, встановленому цим Кодексом, іншими законодавчими актами України (ч. 4 ст. 66 ГК України).

Підприємства вільні у виборі предмета договору, визначенні зобов'язань, інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України (ч. 2 ст. 67 ГК України).

За змістом ст. 51 ГК України до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

Таким чином, будуючи під час шлюбу нерухоме майно не за спільні кошти подружжя а за кошти третіх осіб - ФОП ОСОБА_4 відповідач ОСОБА_7 діяв виключно як власник цього майна й суб'єкт господарювання в процесі здійснення ним господарської діяльності .

За таких обставин висновок суду про необхідність отримання позивачки у цих випадках згоди іншого з подружжя відповідно до норм ст. 65 СК України не ґрунтується на вимогах закону.

Отже, майно фізичної особи - підприємця, яке придбане та використовується в його підприємницькій діяльності з метою одержання прибутку, слід розглядати як його особисту приватну власність, відповідно до ст. 57 СК України, а не як об'єкт спільної сумісної власності подружжя, який підпадає під регулювання ст. ст. 60, 61 СК України.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 02.10.2013 року, яка є обов'язковою для застосування відповідно до вимог ст. 360-7 ЦПК України.

Суд першої інстанції на вищенаведені положення законів та обставини справи уваги не звернув та не надав їм належної оцінки. Разом з тим, вони мають важливе значення для правильного вирішенні справи.

У порушення вимог ст. ст. 212-214 ЦПК України суд першої інстанції не з'ясував належним чином фактичних обставин справи, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися та якими доказами вони підтверджуються, що мало суттєве значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням судом апеляційної інстанції нового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_6, третя особа Виробнича комерційна фірма «Марія» про визнання права власності на нежитлову будівлю магазину із офісним приміщенням, розташовану по АДРЕСА_1.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.209, 303, 304, п.2 ч.1 ст. 307, ст..ст.309, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИВ:

Апеляційну скаргу ФОП ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Турківського районного суду Львівської області від 23 березня 2011 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позові ОСОБА_5 до ОСОБА_6, третя особа Виробнича комерційна фірма «Марія» про визнання права власності на нежитлову будівлю магазину із офісним приміщенням, розташовану по АДРЕСА_1 - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання рішення законної сили.

Головуючий Л.Б. Струс

Судді М.М. Шандра

Н.Л. Шумська