У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 вересня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Ізмайлової Т.Л., Кадєтової О.В.,

Мостової Г.І., Наумчука М.І.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя особа - ОСОБА_5, про визнання права власності, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду м. Києва від 13 травня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом. Зазначав, що з 26 серпня 1985 року по 26 жовтня 1995 року він перебував із відповідачем у зареєстрованому шлюбу. Після розірвання шлюбу вони продовжували проживати однією сім'єю, вели спільне господарство. У період шлюбу ними виплачено пай за кооперативну квартиру АДРЕСА_1 в житлово-будівельному кооперативі «Хімік-17» (далі - ЖБК «Хімік-17»). 4 грудня 1997 року ОСОБА_4 отримала на своє ім'я свідоцтво про право власності на зазначену квартиру. Посилаючись на те, що спірна квартира є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, просив задовольнити позов.

У жовтні 2014 року ОСОБА_4 подала зустрічний позов. Вказувала, що 4 грудня 1997 року вона отримала свідоцтво про право власності на спірну квартиру, тому відповідач пропустив строк позовної давності для звернення до суду з позовом про визнання за ним права власності на неї. Після розірвання шлюбу сторони не вели спільне господарство та проживали в окремих кімнатах зазначеної квартири. У серпні 1989 року вона сплатила 2 587 руб. пайових внесків за рахунок власних коштів, тому її частка в паєнагромадженні має бути збільшена на цю суму, тобто на 16,67 % та не може бути предметом поділу. З цих підстав просила задовольнити зустрічний позов та визнати спірну квартиру її особистою власністю.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 24 лютого 2015 року в задоволенні первісного та зустрічного позовів відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 13 травня 2015 року рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні первісного позову скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про часткове задоволення первісного позову. Визнано в порядку поділу майна подружжя за ОСОБА_3 право власності на 43/100 частини квартири АДРЕСА_1, а за ОСОБА_4 - на 57/100 частин зазначеної квартири. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

ОСОБА_4 звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення апеляційного суду скасувати, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні первісного та зустрічного позовів, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_3 не надав доказів, що спірна квартира була придбана за спільні кошти подружжя, вона є особистою власністю ОСОБА_4

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні первісного позову та ухвалюючи в цій частині нове рішення про його часткове задоволення, апеляційний суд виходив із того, що спірна квартира є спільною сумісною власністю сторін; частка ОСОБА_4 в паєнагромадженні підлягає збільшенню у зв'язку із сплатою нею 2 300 руб. пайових внесків за рахунок особистих коштів.

Проте повністю погодитись із таким висновком апеляційного суду не можна.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували в зареєстрованому шлюбі з 26 серпня 1985 року по 26 жовтня 1995 року.

Відповідно до ордеру на зайняття жилого приміщення в будинку житлово-будівельного кооперативу ЖБК «Хімік-17» від 1 жовтня 1990 року № 084769 члену кооперативу ОСОБА_4 на сім'ю із трьох осіб, до складу якої входив і ОСОБА_3, було надано право на зайняття квартири АДРЕСА_1.

Згідно довідки управління ЖБК «Хімік-17» від 9 грудня 1988 року № 023/656 ОСОБА_4 дозволено внести перший внесок у розмірі 3 930 руб. за зазначену квартиру на рахунок кооперативу.

Відповідно до довідки ЖБК «Хімік-17» від 12 листопада 1997 року ОСОБА_4 1 вересня 1990 року повністю внесла пайовий внесок за квартиру в розмірі 15 521,29 руб.

Відповідно до свідоцтва про право власності на квартиру від 4 грудня 1997 року квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_4 на праві приватної власності.

Згідно із ч. 1 ст. 24 КпШС України (який був чинним на час виникнення спірних правовідносин) майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

Відповідно до ч. 1 ст. 28 цього Кодексу в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

У зустрічній позовній заяві ОСОБА_4 зазначала, що в серпні 1989 року вона сплатила 2 587 руб. пайових внесків за рахунок своїх особистих коштів, які є її дошлюбним майном, на підтвердження чого надавала докази.

Із копії ощадної книжки на ім'я ОСОБА_4 вбачається, що у травні 1985 на її рахунок було внесено 2300 руб., у серпні 1989 року з її рахунку було знято 2 587,03 руб., які складаються із вкладу та процентів на вклад (а. с. 35-37).

Оскільки проценти нараховувались на кошти, які знаходились у банку і належали на праві власності ОСОБА_4, то, при доведеності їх використання для сплати пайових внесків, та визначенні частки сторін у паєнагромадженні підлягала врахуванню вся ця сума.

Однак, дійшовши висновку про внесення зазначених коштів для сплати паєнагромадження, апеляційний суд, визначаючи частку останньої в ньому, врахував лише 2 300 руб. і не зробив ніяких висновків щодо можливості її збільшення на 287 руб. 03 коп., не навів мотивів відхилення доводів ОСОБА_4 в цій частині.

З огляду на викладене погодитись із ухваленим судом апеляційної інстанції рішенням не можна.

Наведені порушення норм процесуального права (ст. ст. 10, 60, 179 ЦПК України) унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, тому рішення апеляційного суду в частині вирішення первісного позову не можна визнати законним та обґрунтованим, в зв'язку з чим воно підлягає скасуванню з передачею справи в цій частині на новий розгляд до цього суду.

В іншій частині судове рішення ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права, зроблені в цій частині висновки відповідають обставинам справи, встановленим на підставі поданих сторонами доказів, яким дана належна оцінка.

Тому, підстави для його скасування в цій частині, з урахуванням положень ст. 335 ЦПК України, згідно якої під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, відсутні.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 13 травня 2015 року в частині вирішення позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до цього суду.

В іншій частині вказане рішення залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді:Т.Л. Ізмайлова О.В. Кадєтова Г.І. Мостова М.І. Наумчук