Апеляційний суд Житомирської області
Справа №288/862/14-ц Головуючий у 1-й інст. Сікан В.М.
Категорія 57 Доповідач Шевчук А. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді: Шевчук А.М.,

суддів: Заполовського В.Й., Талько О.Б.,

з участю секретаря судового засідання: Гарбузюк Ю.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі

цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Авто Експерт" про захист прав споживача, визнання частково недійсним договору про надання фінансової послуги та повернення сплачених коштів

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Попільнянського районного суду Житомирської області від 20 травня 2015 року,-

в с т а н о в и л а:

У червні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Авто Експерт" (далі - ТОВ "Авто Експерт"). Просив визнати частково недійсним договір про надання фінансової послуги від 30 серпня 2013 року, укладений між ним та ТОВ «Авто Експерт», та стягнути з відповідача сплачені ним кошти у розмірі 102 800 грн. В обґрунтування позову посилався на невідповідність окремих положень договору вимогам ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів». Зазначав, що деякі умови договору є несправедливими, порушують принцип добросовісності та призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, а також завдають шкоду йому, як споживачеві.

Рішенням Попільнянського районного суду Житомирської області від 20 травня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити в повному обсязі. Вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зокрема, посилається на те, що суд першої інстанції не надав правової оцінки наведеним ним аргументам. При вирішенні спору не застосував норми ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів». Натомість, застосував норми, які не підлягали застосуванню, а саме ст. 19 вказаного закону та ч.1 ст. 230 ЦК України, хоча ст. 18 та ст. 19 передбачають різні взаємовиключні підстави визнання угод недійсними.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції послався на положення ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» та ст.230 ЦК України, яка регулює правові наслідки вчинення правочину під впливом обману.

Колегія суддів не може погодитися з таким правовим обґрунтуванням з наступних мотивів.

Із матеріалів справи вбачається, що 30 серпня 2013 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Авто Експерт» (фінансова установа) та ОСОБА_1 (клієнт програми) укладений договір №000399 про надання фінансової послуги (а.с.14).

Відповідно до змісту п.1.1 договору його предметом є надання ОСОБА_1 фінансової послуги з адміністрування фінансових активів для придбання трактору, зазначеного в Додатку №1, що є невід'ємною частиною договору, за рахунок об'єднання періодичних платежів учасників Програми «Автофінанс» (а.с.15).

Опис діяльності Програми «Автофінанс» відображено в Умовах діяльності Програми «Аватофінанс» (додаток №2 до даного договору також є його невід'ємною частиною) (а.с16-18).

У матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази того, що волевиявлення ОСОБА_1 не було вільним і не відповідало його внутрішній волі.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним ( ч.1 ст.204 ЦК України).

Згідно з частиною першою ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

У пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз'яснено, що згідно з статтями 4, 10 та 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.

Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1,8 Конституції України).

Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Відповідно до п.9.1 ст.9 Умов діяльності Програми «Автофінанс», якщо клієнт Програми виявить бажання розірвати договір протягом 14 календарних днів з моменту його підписання, такому клієнту повертається сума внесених ним на рахунок фінансової установи коштів. Протягом зазначених чотирнадцяти днів клієнт Програми зобов'язаний письмово повідомити про відмову від договору шляхом подання заяви до офісу фінансової установи. У зазначеній заяві клієнт програми має чітко повідомити про прийняте рішення односторонньої відмови від договору та вказати банківські реквізити рахунку, відкритого на його ім'я, для здійснення повернення коштів. Разом із заявою клієнт надає копію підписаного примірника договору разом із додатками, а також власний ІНН. Фінансова установа зобов'язується повернути сплачені клієнтом програми кошти протягом тридцяти банківських днів із моменту отримання заяви від клієнта програми про розірвання цього договору. Кошти мають бути повернуті за реквізитами, що вказані в заяві про розірвання договору.

Якщо клієнт програми, який ще не отримав товар, виявить бажання розірвати договір після встановленого п.9.1 терміну, то фінансова установа і цей клієнт програми звільняються від своїх зобов'язань за цим договором (п.9.2 ст.9 Умов діяльності Програми «Автофінанс»).

За змістом позову ОСОБА_1 просить визнати частково недійсним пункт 9.2 ст.9 Умов діяльності Програми «Автофінанс» (додаток №2 до договору) в частині того, що в такому разі фінансова установа не відшкодовує клієнту програми сплачену ним винагороду за послуги, пов'язані з включенням договору до Програми «Автофінанс» та формуванням корпорації клієнтів програми «Автофінанс», компенсуючи витрати, яких вона зазнала. Такому клієнту програми повертаються всі сплачені ним суми періодичних платежів за вирахуванням відступного, що становить суму двох періодичних платежів та в частині того, що повернення коштів клієнту програми відбувається не пізніше ніж через два роки з дня отримання відповідної заяви або не пізніше 30 банківських днів після закриття корпорації (якщо закриття корпорації відбулося раніше).

Відповідно до п.11.1 ст.11 Умов діяльності Програми «Автофінанс» у випадку несплати повних платежів протягом двох місяців підряд клієнтом програми, якому не надано право на купівлю товару та який не звернувся у встановленому даним договором порядку із заявою про відстрочення оплати періодичних платежів, фінансова установа має право в односторонньому порядку розірвати договір з таким клієнтом програми.

За змістом позову ОСОБА_1 просить визнати частково недійсним пункт 11.1. ст.11 Умов діяльності Програми «Автофінанс» (додаток №2 до договору) в частині того, що в такому випадку фінансова установа не повертає клієнту програми винагороду за послуги, пов'язані з включенням договору до програми «Автофінанс» та формуванням корпорації клієнтів програми «Автофінанс», а повертає усі сплачені ним періодичні платежі за вирахуванням суми двох періодичних платежів, вказаних у додатку №1 до цього договору.

ОСОБА_1 просить визнати недійсними вказані вище окремі положення договору з підстав, передбачених ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до частин 1 та 2 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» (редакція на момент вчинення правочину) продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про: встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю ( виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (п.п. 3 та 4 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів»).

За змістом ст.ст.10,11,60,212 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Із умов договору не вбачається, що надання відповідачем послуг обумовлене його власним розсудом.

Умови договору хоча передбачають можливість неповернення винагороди за послуги, пов'язані з включенням договору до Програми «Автофінанс», та двох періодичних платежів, але це компенсація витрат відповідача, що пов'язані з включенням договору до Програми «Автофінанс» та формуванням корпорації клієнтів програми «Автофінанс».

У постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 11 вересня 2013 року у справі №6-40цс13 висловлена правова позиція з приводу того, що, аналізуючи норму ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п.6 ч.1 ст.3, ч.3 ст.509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

З огляду на викладене вище, позивач не довів належними та допустимими доказами одночасної наявності трьох ознак, а тому не можна дійти висновку про те, що умови договору, які просить визнати недійсними позивач, є несправедливими та обмежують його права, як споживача.

Оскільки статті 18 та 19 Закону України від 12 травня 1991 року №1023-ХІІ «Про захист прав споживачів» передбачають різні взаємовиключні підстави визнання угод недійсними, то колегія суддів скасовує рішення суду першої інстанції та ухвалює нове рішення, яким відмовляє позивачу у визнанні окремих положень договору про надання фінансових послуг недійсними з інших правових підстав, викладених вище.

Із заявою про розірвання договору позивач звернувся 05 червня 2014 року (а.с.21), тобто не у продовж 14 днів із моменту підписання угоди, а тому вимоги про стягнення коштів є передчасними та не можуть бути задоволені.

Керуючись ст.ст.209,303,304,307,309,313-314,316 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Попільнянського районного суду Житомирської області від 20 травня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову до Товариства з обмеженою відповідальністю "Авто Експерт" про захист прав споживача, визнання частково недійсним договору про надання фінансової послуги та повернення сплачених коштів.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: