Провадження № 2/522/57/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2015 року Приморський районний суд міста Одеси в складі:

головуючого судді Свяченої Ю.Б.,

при секретарі Шеян І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про скасування свідоцтва про право власності на житло, визнання недійсними договорів купівлі-продажу, скасування державної реєстрації права власності та усунення перешкод у користуванні власністю, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в подальшому уточнивши його, до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, та просить скасувати свідоцтво про право власності на житло від 02 грудня 2013 року на квартиру АДРЕСА_1, видане на ім'я ОСОБА_2, зареєстроване і записане в реєстрову книгу за №8-24303; визнати недійсним договір купівлі-продажу ? частини квартири АДРЕСА_1 від 09 січня 2014 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3; визнати недійсним договір купівлі-продажу ? частини квартири АДРЕСА_1 № 1443 від 21 серпня 2014 року, укладений між та ОСОБА_3 та ОСОБА_4; скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_4 на ? частину квартири АДРЕСА_1; усунути перешкоди у користуванні ОСОБА_1 квартирою АДРЕСА_2 шляхом зобов'язання відповідачів припинити дії, які порушують право власності позивача на вищевказану квартиру в обсягу відповідно технічного паспорту від 24 червня 2013 року.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що позивач є власником квартири АДРЕСА_2, яка складається з однієї кімнати, кухні та відокремленого туалету з тамбуром, вхід до яких здійснюється з коридору загального користування з власником суміжної квартири №47 - ОСОБА_2 Позивач зазначає, що ОСОБА_2 постійно створює перешкоди у користуванні квартирою, яка йому належить, шляхом злому тамбурних дверей та проникнення до її відокремленої частини у вигляді туалету. Відповідач мотивував таке проникнення тим, що вказаний туалет належить йому на праві власності, оскільки згідно свідоцтва про право власності на житло від 02 грудня 2013 року на квартиру АДРЕСА_1, видане на ім'я ОСОБА_2, останнім була приватизована також відокремлена частина квартири позивача, що, на думку ОСОБА_1, є незаконним.

Також ОСОБА_1 зазначає, що ОСОБА_2 09 січня 2014 року продав ОСОБА_3 ? частину квартири АДРЕСА_1, а остання, в свою чергу, 21 серпня 2014 року продала вказану частину квартири ОСОБА_4 Тому, такі договори купівлі-продажу позивач також вважає недійсними.

Представники ОСОБА_1 у судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили їх задовольнити, та надали пояснення аналогічні обставинам, викладеним у позовній заяві.

Представник ОСОБА_2 у судовому засіданні заперечував проти задоволення вищевказаних позовних вимог та вказав, що згідно свідоцтва про право власності на житло від 02 грудня 2013 року, квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_2 Вказане свідоцтво було отримано відповідачем з дотриманням вимог чинного законодавства, а тому підстав для його скасування немає. Також зазначив, що позивачем не надані жодні докази щодо створення перешкод зі сторони ОСОБА_2, перешкод у користуванні його квартирою №48 у цьому ж будинку. Тому вважає позовні вимоги ОСОБА_1 безпідставними.

Відповідач ОСОБА_3 та її представник у судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1, зазначаючи, що відповідачка придбала ? частину квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 09 січня 2014 року. Жодних перешкод позивачу щодо користування ним власною квартирою №48 відповідачка не створювала, а вищевказаний договір купівлі-продажу був укладений з дотриманням норм ЦК України.

ОСОБА_4 у судовому засіданні також заперечувала проти задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, оскільки нею була придбана ? частину квартири АДРЕСА_1 в ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 21 серпня 2014 року. Також зазначила, що 16 грудня 2014 року вона отримала свідоцтво про право власності на нерухоме майно у вигляді відокремленої квартири АДРЕСА_3. Вказане свідоцтво є чинними та видано з дотриманням вимог чинного законодавства.

Дослідивши матеріали цивільної справи у їх сукупності, прийнявши до уваги докази, вислухавши думки сторін, повно і всебічно з'ясувавши обставини справи, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню частково, виходячи з наступного.

У Конституції України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності.

Згідно ст. 41 Конституції України право приватної власності є непорушним.

Основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані також у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_2, загальною пл. 47, 2 кв. м., житловою пл. 27, 8 кв. м., на підставі свідоцтва про право власності №6956130 від 26 липня 2013 року, що підтверджується відповідним витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №6959270 від 26 липня 2013 року (а. с. 4, 102, 103).

Згідно технічного паспорту, виданого ВТП «Овікс» ТОВ 24 червня 2013 року на ім'я ОСОБА_1, квартира №48 складається з однієї кімнати житловою пл. 27, 8 кв. м., кухні пл. 15, 4 кв. м., коридору пл. 2, 5 кв. м., та відокремленого туалету пл. 1, 5 кв. м., вхід до якого здійснюється з коридору загального користування з власником суміжної квартири №47 (а. с. 37).

На підставі свідоцтва про право власності на житло видане Департаментом міського господарства ОМР від 02 грудня 2013 року власником суміжної квартири АДРЕСА_1, загальною пл. 45, 10 кв. м., житловою пл. 37, 9 кв. м. є ОСОБА_2 В листопаді місяці 2012 року КП «ОМБТІ та РОН» на його ім'я був виданий технічний паспорт на вищевказану квартиру, згідно з яким квартира складається з 2 житлових кімнат пл. 16, 3 кв. м. та 21, 6 кв. м. відповідно, а також окремої кухні пл. 4.1 кв. м. та коридору пл. 3, 1 кв. м. (а. с. 100).

В подальшому, 07 серпня 2013 року ТОВ «Нове БТІ» на ім'я ОСОБА_2 був виданий новий технічний паспорт на квартиру АДРЕСА_1, згідно з яким, не змінюючи загальної площі квартири, було зазначено, що квартира складається з двох кімнат пл. 19, 4 кв. м. та 18, 5 кв. м., підсобного приміщення пл. 5, 8 кв. м., а також туалету пл. 1, 4 кв. м., що знаходиться в загальному користуванні мешканців (а. с. 46).

Як вбачається з довідки КУ «Міське агентство з приватизації житла» №255 від 09 грудня 2013 року (а. с. 43) ОСОБА_2 на підставі розпорядження органу приватизації №219863 від 02 грудня 2013 року і свідоцтва про право власності № 8-24303 від 02 грудня 2013 року приватизував ізольовану квартиру АДРЕСА_1.

Таким чином, ОСОБА_2 була приватизована також відокремлена частина квартири позивача у вигляді туалету пл. 1, 4 кв. м.

Саме на підставі вищевказаного технічного паспорту ОСОБА_2 здійснив приватизацію вказаної квартири та отримав свідоцтво про право власності на житло видане Департаментом міського господарства ОМР від 02 грудня 2013 року (а. с. 36), чим порушив житлові права інших мешканців, в тому числі, позивача.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Однак, в порушення вищевказаних вимог, ОСОБА_2 здійснив приватизацію належної йому квартири АДРЕСА_1 з незаконним включенням до її площі відокремленої частини квартири позивача у вигляді туалету, на підставі чого в подальшому отримав свідоцтво про права власності.

Таким чином, суд вважає обґрунтованими та такими, що знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, вимоги ОСОБА_1 в частині скасування свідоцтва про право власності на житло від 02 грудня 2013 року на квартиру АДРЕСА_1, виданого на ім'я ОСОБА_2, зареєстрованого і записаного в реєстрову книгу за №8-24303.

Також судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 19 січня 2014 року ОСОБА_2 продав ? частину вищевказаної квартири ОСОБА_3 (а. с. 48).

В свою чергу, 21 серпня 2014 року ОСОБА_3 продала вказану частину квартири ОСОБА_4, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №27126648 від 22 вересня 2014 року (а. с. 175).

Суд вважає недоведеними вимоги позивача в частині визнання недійсними вищевказаних договорів купівлі-продажу, оскільки вони були укладені відповідачами з дотриманням норм чинного законодавства.

Як вбачається з матеріалів справи, 16 грудня 2014 року ОСОБА_4 отримала свідоцтво про право власності на нерухоме майно у вигляді відокремленої квартири АДРЕСА_3.

Тому, суд вважає обґрунтованою вимогу ОСОБА_1 в частині скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_4 на ? частину квартири АДРЕСА_1, оскільки ? частина даної квартири була відчужена на підставі незаконного свідоцтва про право власності.

У судовому засіданні не доведений факт перешкоджання відповідачами в користуванні ОСОБА_1 квартирою АДРЕСА_2 тому в цій частині вимоги позивача є безпідставними.

Відповідно до ст. 1 ЗУ «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Виходячи з вищевикладеної норми, а також з того, що представник позивача був присутній у тринадцяти судових засіданнях, суд вважає за можливе стягнути з ОСОБА_2 на користь позивача витрати на правову допомогу у розмірі 6 333, 60 грн. (1 217, 00 грн. ? 40 % = 487, 20 грн.; 487, 20 грн. ? 13 = 6 333, 60 грн.).

Крім того, у судовому засіданні доведено, що внаслідок звернення до суду з позовом ОСОБА_1 поніс додаткові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 074, 90 грн. Тому, у зв'язку з задоволенням частково позовних вимог ОСОБА_1, суд вважає за можливе відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стягнути з ОСОБА_2 на його користь суму сплаченого судового збору у розмірі 537, 45 грн.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Ст. 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів.

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на справедливий суд, зокрема кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Враховуючи наведене, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню частково.

Керуючись ст. 41 Конституції України, ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», ст. 1 ЗУ «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», ст. ст. 316, 317, 321 ЦК України, ст. ст. 3, 4, 5, 6, 10, 11, 57, 60, 61, 88, 208-209, 212-215, 218 ЦПК України суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про скасування свідоцтва про право власності на житло, визнання недійсними договорів купівлі-продажу, скасування державної реєстрації права власності та усунення перешкод у користуванні власністю, - задовольнити частково.

Скасувати свідоцтво про право власності на житло від 02 грудня 2013 року на квартиру АДРЕСА_1, видане на ім'я ОСОБА_2, зареєстроване і записане в реєстрову книгу за №8-24303.

Скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_4 на ? частину квартири АДРЕСА_1.

В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1, - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму витрат на правову допомогу у розмірі 6333 (шість тисяч триста тридцять три) грн. 60 коп., а також суму сплаченого судового збору у розмірі 537 (п'ятсот тридцять сім) грн. 45 коп.

Рішення може бути оскаржено в Апеляційний суд Одеської області шляхом подачі апеляційної скарги через Приморський районний суд м. Одеси протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Ю.Б. Свячена