Справа № 369/801/13-ц Головуючий у І інстанції Коцюрба М.П.
Провадження № 22-ц/780/5506/15 Доповідач у 2 інстанції Кашперська Т. Ц.
Категорія 47 06.10.2015
УХВАЛА

Іменем України

06 жовтня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Ігнатченко Н.В., Яворського М.А.,

за участю секретаря Нагорної Г.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 серпня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про поділ майна, -

заслухавши доповідь судді апеляційного суду, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

В лютому 2013 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом про поділ майна. Заявлені вимоги мотивував тим, що 04 вересня 1987 року між ним та ОСОБА_3 було зареєстровано шлюб, який розірвано 01 березня 2011 року. У 1989 році він як молодий спеціаліст отримав квартиру АДРЕСА_1 на сім'ю з трьох осіб: його, відповідача і сина ОСОБА_5, 1989 року народження, у цьому ж році квартира була приватизована кожним із членів сім'ї у рівних частках. Крім того, під час шлюбу вони побудували житловий будинок, який розташований за адресою АДРЕСА_2. Після розлучення він запропонував відповідачу добровільно поділити спільне майно, залишивши йому однокімнатну квартиру, а він в свою чергу відмовлявся від своєї частки в будинку, однак ОСОБА_3 перешкоджає йому користуватися квартирою та будинком. Таким чином розподілу підлягає квартира та житловий будинок на земельній ділянці по АДРЕСА_2, яка була надана матері ОСОБА_3 і приватизована на її ім'я, будівництво було розпочато після отримання усного дозволу матері ОСОБА_3, в будівництво спірного будинку були вкладені кошти, які вони нажили в період шлюбу в розмірі 735000 грн., кошти в розмірі 135000 грн., які він отримав від продажу іншого будинку, подарованого йому матір'ю, а також кошти у розмірі 230000 грн., які вони взяли з відповідачем в борг у 2009 році. Станом на 01 березня 2011 року ними виплачено 108000 грн., невиплачений борг складає 122000 грн. Остаточно уточнивши позовні вимоги 13 серпня 2015 року, просив визнати свідоцтво про право власності на житловий будинок по АДРЕСА_2 від 05 жовтня 2011 року, видане на ім'я ОСОБА_4, недійсним; визнати за собою право власності на ? частину будинку за вказаною адресою та виділити частку із спільної сумісної власності в натурі; визнати житловий будинок об'єктом спільної сумісної власності подружжя; визнати 135000 грн., вкладених у будівництво будинку, особистими коштами позивача, стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 61000 грн. несплаченого боргу, стягнути на користь позивача з ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі 1655929 грн. та покласти на відповідачів судові витрати.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 серпня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Позивач ОСОБА_2, не погоджуючись із рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 серпня 2015, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин справи, порушення судом норм матеріального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі. Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на те, що судом зазначено про відсутність доказів на підтвердження того, яким чином були використані зазначені у квитанціях матеріали, разом з тим зазначає, що всі свідки підтвердили факт участі апелянта у будівництві житлового будинку; водночас судом не зазначено, яким іншим чином, ніж показами свідків, апелянт міг би довести використання придбаних будівельних матеріалів в будівництві спірного будинку та те, що матеріали були придбані саме за його власні кошти. Також в матеріалах справи наявні докази, яким суд не надав жодної оцінки і не врахував при ухваленні рішення, зокрема довіреність від відповідача на приватизацію земельної ділянки, договори на проведення будівельних робіт, рахунки-фактури, докази щодо отримання доходів від зайняття підприємницькою діяльністю. Також судом проігнорована та обставин, що представник ОСОБА_4 у судовому засіданні фактично підтвердила, що позивач приймав участь у будівництві спірного будинку та заявила, що право власності на житловий будинок повинно бути визнано по ? частці за відповідачами, позивачем та їхнім сином. Враховуючи ж, що відповідач не підтвердила своїх витрат у будівництві, то позивач має право вимагати від ОСОБА_4 відшкодування понесених ним затрат на будівництво спірного будинку. Висновки суду про те, що позивачем не було надано доказів спрямування отриманих грошових коштів від ОСОБА_6 для будівництва житлового будинку, спростовується змістом розписки від 01 березня 2009 року та іншими доказами.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Відмовляючи ОСОБА_2 в задоволенні позову про поділ майна, суд першої інстанції виходив із того, що за результатом розгляду справи не надано доказів того, що позивач надавав оплатну допомогу забудовнику ОСОБА_4 при здійсненні будівництва житлового будинку по АДРЕСА_2, будь-яких договірних зобов'язань щодо цього будівництва між сторонами не було.

Колегія суддів погоджується із вказаними висновками, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Із матеріалів справи колегія суддів вбачає, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому шлюбі із 04 вересня 1987 року, який розірвано рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 01 березня 2011 року.

06 листопада 1999 року ОСОБА_4 отримала свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті чоловіка ОСОБА_4, померлого ІНФОРМАЦІЯ_2, на майно, яке складається з житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_2. Будинок літ. «А», дерев'яний, житловою площею 28,0 кв.м., при ньому будівлі та споруди сарай «Б», прибудова «В», погріб «Г», огорожа № 1-5, розташовані на земельній ділянці. Право власності зареєстровано 11 листопада 1999 року (а. с. 64 т. 2).

28 січня 2009 року ОСОБА_4 отримала державний акт на право власності на земельну ділянку пл. 0,2500 га. для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд за адресою АДРЕСА_2.

Згідно листа КП «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області» від 22 грудня 2014 року № 889 та інформації з реєстру прав власності на нерухоме майно, право власності на житловий будинок АДРЕСА_2 зареєстровано за ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 05 жовтня 2011 року, виданого виконавчим комітетом Музичанської сільської ради на підставі рішення від 14 вересня 2011 року № 95 (а. с. 18, 22 т. 2).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що перебував з відповідачем ОСОБА_3 у шлюбі, в період якого ними з 2008 року здійснювалося будівництво житлового будинку по АДРЕСА_2, а тому даний будинок є спільним майном подружжя та підлягає поділу.

Відповідно до ст. ст. 60, 69 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності.

Згідно п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз'яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.

Відповідно до п. 24 вказаної Постанови, до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК).

Разом із тим, як вбачається із матеріалів справи і встановлено судом першої інстанції, спірне майно не належало жодному із подружжя, зареєстровано на праві власності за матір'ю відповідача ОСОБА_4 і не є спільним майном подружжя або одного з них в розумінні вимог ст. 60 СК України.

При цьому колегія суддів враховує, що право власності на спірний будинок за ОСОБА_4 зареєстровано ще 11 листопада 1999 року на підставі свідоцтва про право на спадщину.

Ст. ст. 328, 355 ЦК України передбачено підстави виникнення права спільної сумісної власності, разом із тим, на думку колегії суддів, позивачем не доведено, що такі підстави у нього виникли.

П. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» роз'яснено, що оскільки земельна ділянка для будівництва жилого будинку і господарських будівель надається громадянину у приватну власність, участь інших осіб у будівництві не створює для них права приватної власності на жилий будинок, крім випадків, коли це передбачено законом. Згідно зі статтями 16 і 17 Закону України «Про власність», таке право, зокрема, виникає, коли будівництво велось подружжям в період шлюбу - жилий будинок у зв'язку з цим є їх спільною сумісною власністю, або велось за рахунок спільної праці членів сім'ї - жилий будинок стає їх спільною сумісною власністю, якщо інше не було встановлено письмовою угодою між ними. Інші особи, які приймали участь у будівництві жилого будинку (його купівлі) не на підставі угоди про створення спільної власності, яка відповідає законодавству, вправі вимагати не визнання права власності на будинок, а відшкодування своїх затрат на будівництво (купівлю будинку), якщо допомогу забудовнику (покупцю) вони надавали не безоплатно.

Оцінивши надані сторонами докази, суд першої інстанції прийшов до висновку про недоведеність тих обставин, що позивач ОСОБА_2 надавав оплатну допомогу забудовнику ОСОБА_4 при здійсненні будівництва спірного будинку, вказавши, що будь-яких договірних зобов'язань щодо цього будівництва між сторонами не було.

Даний висновок суду відповідає обставинам справи і доводами апеляційної скарги не спростований.

Оскільки позивачем не було доведено, що спірний будинок по АДРЕСА_2 є об'єктом спільної сумісної власності колишнього подружжя, судом першої інстанції було правомірно відмовлено позивачу у визнанні цього будинку таким об'єктом і визнанні за позивачем права власності на ? частину цього будинку та виділу його половини в натурі.

Також позивачем не наведено передбачених законом підстав для визнання недійсним свідоцтва про право власності на спірний будинок, не було доведено, що спірний будинок є спільною сумісною власністю подружжя, в зв'язку із чим судом першої інстанції правомірно було відмовлено у визнанні зазначеного свідоцтва недійсним.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, що надані суду накладні та рахунки фактури про закупівлю та отримання будівельних матеріалів і отриманих послуг, а також розписка про отримання в борг грошових коштів і договір про купівлю-продаж квартири не можуть беззаперечно доводити, що вказані у тих документах будівельні матеріали та грошові кошти були витрачені на будівництво саме спірного будинку, який належить відповідачу ОСОБА_4

Посилання позивача на наявність довіреності на приватизацію земельної ділянки також не спростовують висновків суду першої інстанції, оскільки наявність такої довіреності свідчить лише про передачу певних повноважень іншій особі від довірителя, а передача позивачем коштів - про відповідні розрахунки при проведенні приватизації земельної ділянки.

Із цих же підстав недоведеними є обставини, що сума в розмірі 230000 грн. взята в борг позивачем та витрачена саме в інтересах сім'ї, а тому даний борг не має враховуватися при поділі майна.

Доводи апеляційної скарги, що закон не встановлює необхідність доводити наявність певних договорів між особою, яка бере участь у будівництві будинку та власником земельної ділянки, на якій це будівництво відбувається, висновків суду в даній частині не спростовують, оскільки відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів звертає увагу, що позивач після остаточного уточнення позовних вимог не зміг визначитися із підставами і предметом позову, одночасно заявляючи вимоги про визнання за собою право власності на ? частину будинку в праві власності подружжя (дані вимоги можуть бути заявлені членом сім'ї забудовника) та вимоги про стягнення із ОСОБА_4 на свою користь затрат на будівництво (дані вимоги можуть бути заявлені іншими особами, які приймають участь у будівництві).

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції належним чином встановлено обставини, які мають значення для справи, досліджено наявні в справі докази із застосуванням відповідних норм матеріального права і обґрунтовано відмовлено в задоволенні позовних вимог про визнання свідоцтва про право власності на житловий будинок недійсним, визнання права власності на ? частину будинку та виділу її в натурі, визнання житлового будинку об'єктом спільної сумісної власності подружжя, визнання грошових коштів, вкладених у будівництво будинку, особистими коштами позивача, стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 61000 грн. несплаченого боргу, а з ОСОБА_4 - 1655929 грн.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування рішення суду.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 серпня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий : Кашперська Т.Ц.

Судді : Ігнатченко Н.В.

Яворський М.А.