Справа № 359/2216/15-ц Головуючий у І інстанції Величко В. П.
Провадження № 22-ц/780/5591/15 Доповідач у 2 інстанції Мельник Я. С.
Категорія 46 22.10.2015
РІШЕННЯ

Іменем України

22 жовтня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого - Мельника Я.С.,

суддів: Волохова Л.А., Матвієнко Ю.О.,

та секретаря Роговської Д.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу заступника прокурора Київської області на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 14 серпня 2015 року у справі за позовом Бориспільського міжрайонного прокурора Київської області в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації до Бориспільської районної державної адміністрації Київської області, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, треті оосби: Дніпровське басейнове управління водних ресурсів, Управління Держземагенства у Бориспільському районі, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_23, про визнання протиправним та скасування розпорядження, визнання недійсним державних актів на право власності на земельні ділянки та витребування земельних ділянок,

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2015 року Бориспільська міжрайонна прокуратура Київської області звернулася до суду із позовом про визнання протиправним та скасування розпорядження Бориспільської районної державної адміністрації від 7 листопада 2008 року №6698, визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки та витребування земельних ділянок.

На обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що під час перевірки дотримання вимог земельного та водного законодавства при передачі у власність земельних ділянок встановлено, що розпорядженням Бориспільської РДА Київської області від 7 листопада 2008 року №6698 було надано дозвіл на розробку проекту із землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність 13 громадянам по 0,12 га кожному для ведення індивідуального садівництва на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району Київської області.

20 лютого 2009 року державні акти на право власності на вказані земельні ділянки пройшли державну реєстрацію та видані відповідним громадянам. У подальшому, громадяни ОСОБА_20, ОСОБА_24, ОСОБА_22 та ОСОБА_23 відчужили громадянам ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4 та ОСОБА_12 свої земельні ділянки на підставі договорів купівлі-продажу. Позивач вважає, що передача у власність громадян спірних земельних ділянок відбулася із порушенням закону, через що спірні розпорядження та державні акти про право власність на земельні ділянки підлягають скасуванню разом із витребуванням майна із чужого незаконного володіння на користь держави.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 14 серпня 2015 року у задоволенні позову відмовлено .

Не погоджуючись із цим рішенням, заступник прокурора Київської області подав апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права та неповне з'ясування судом усіх обставин справи.

У обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що спірні земельні ділянки, які були передані у приватну власність, є землями водного фонду та не могли передаватися у приватну власність громадянам, а тому такі порушення закону є підставами для визнання недійсними рішень органів державної влади про передачу цих ділянок громадянам та скасування реєстрації права власності на них.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд розглядає справу в межах заявлених вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у цих сторін виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. При виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені у постановах, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених пунктами 1, 2 частини першої статті 355 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). При цьому відповідно до частин першої та п'ятої ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Разом з тим, згідно із ч. ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторін у спорі. Зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Однак зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення відповідає не у повній мірі.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог та пропустив строк позовної давності, у зв'язку із чим позов задоволенню не підлягає.

Проте, колегія суддів не може повністю погодитися із такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, у 2008 році було розроблено проект землеустрою щодо відведення 13 громадянам земельних ділянок, площами по 0,12 га кожному для ведення індивідуального садівництва на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району Київської області (Т. 3, а. с. 152-170).

Вказаний проект землеустрою, було погоджено з відповідними органами державної влади, що підтверджується висновком державної землевпорядної експертизи від 26 червня 2008 року №4-530е, складеного Головним управлінням земельних ресурсів у Київській області Держземагенства України (т.1 а. с. 36).

У подальшому, розпорядженням Бориспільської РДА Київської області від 07 листопада 2008 року №6698 було затверджено проект землеустрою та надано у власність громадян, зазначених у додатку до розпорядження, земельні ділянки загальною площею 1,56 га сіножатей для ведення індивідуального садівництва (Т. 3 а. с. 128).

20 лютого 2009 року державні акти на право власності на вказані земельні ділянки пройшли державну реєстрацію та видані відповідним громадянам (Т1, а. с. 15-29). У подальшому, громадяни ОСОБА_20, ОСОБА_24, ОСОБА_22 та ОСОБА_23 відчужили свої земельні ділянки на підставі договорів купівлі-продажу громадянам ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4 та ОСОБА_12.

Відповідно до листів Дніпровського басейнового управління водних ресурсів від 19 лютого 2015 року № ІД/01-15/189, Державної інспекції сільського господарства у Київській області від 20 лютого 2015 року № 02-2-09/445, попереднього погодження проекту землеустрою Дніпровським басейновим управлінням водних ресурсів від 24 червня 2008 року № ІД/8-847, які містяться у матеріалах справи, спірні земельні ділянки розташовані в водоохоронній зоні Канівського водосховища річки Дніпро (Т.1, а. с. 31-34).

Згідно ч.2 ст.373 ЦК України право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону.

Згідно ч.2 ст.328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно ст. 131 ЗК України громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод.

Статтею 125 ЗК України передбачено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Згідно ч.ч.1,2 ст.20 ЗК України віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.

Відповідно до ст. 21 ЗК України, порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень про надання земель, угод щодо земельних ділянок, відмови у державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною тощо.

Згідно ч.2 ст.60 ЗК України та ч.2 ст.88 ВК України прибережні захисні смуги встановлюються по берегах річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною для великих річок, водосховищ на них та озер 100 метрів.

Згідно з частиною першою статті 58 ЗК України та статтею 4 ВК України до земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об'єктами, болотами, а також островами; землі зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів.

Таким чином, до земель водного фонду України належать землі, на яких хоча й не розташовані об'єкти водного фонду, але за своїм призначенням вони сприяють функціонуванню й належній експлуатації водного фонду, виконують певні захисні функції.

Згідно з пунктом 2.9 Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 5 листопада 2004 року № 434, у разі відсутності землевпорядної документації та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо прибережних захисних смуг водних об'єктів природоохоронний орган забезпечує їх збереження шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених статтею 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку з урахуванням конкретної ситуації.

Отже, землі прибережних захисних смуг є землями водного фонду України, на які розповсюджується окремий порядок надання та використання, та які не можуть передаватися громадянам у приватну власність.

Крім того відповідно до пункту 5 Порядку № 486, розміри і межі водоохоронних зон визначаються проектом на основі нормативно - технічної документації.

Згідно зі статтею 9 Закону України «Про державну експертизу землевпорядної документації» проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок підлягають обов'язковій державній експертизі, зокрема проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок водного фонду, оздоровчого та рекреаційного призначення.

Суд першої інстанції, зробивши висновок, що позивачем не доведено факту віднесення спірних земельних ділянок до земель водного фонду, не звернув уваги на те, що до земель водного фонду, щодо яких установлено заборону на передачу у власність, віднесені землі, які розташовані в межах стометрової зони від урізу води і які відповідно до норм земельного та водного законодавства є землями водного фонду й не можуть бути передані в приватну власність, а у разі надання в користування земельних ділянок навколо водних об'єктів у разі відсутності землевпорядної документації (документації із землеустрою, проекту землеустрою) та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо прибережних захисних смуг водних об'єктів, збереження водних об'єктів повинне здійснюватись шляхом урахування нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених статтею 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку № 486 з урахуванням конкретної ситуації, у зв'язку з чим помилково вважав недоведеними позовні вимоги, оскільки землі прибережних смуг є землями водного фонду України, на які розповсюджується окремий порядок надання та використання.

Разом з цим, колегія суддів враховує і висновок Верховного Суду України, який викладений у Постанові від 16 вересня 2015 року у справі № 6-68цс15, щодо позовної давності, а саме, що відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства» від 20 грудня 2011 року, на правовідносини, які виникли з участю держави та її адміністративно-територіальних утворень як суб'єктів цивільних прав, позовна давність не поширювалася, а після набрання чинності цим Законом його прикінцевими та перехідними положеннями особі надано право звернутися до суду з таким позовом протягом трьох років, тобто в період з 15 січня 2012 року по 14 січня 2015 року.

Відповідно до абзацу 3 п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Оскільки, Бориспільський міжрайонний прокурор Київської області звернувся до суду із позовом лише 12 березня 2015 року, пропустивши без поважних причин встановлений законом загальний строк позовної давності, то колегія суддів вважає правильною і обгрунтованою відмову суду першої інстанції у задоволенні позову саме з цих підстав.

Також, колегія суддів вважає відмову судом першої інстанції у задоволенні позову одночасно з підстав його недоведеності та у зв'язку із пропуском строку позовної давності такою, що не ґрунтується на вимогах закону, через що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, а рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 14 серпня 2015 року змінити, виключивши з його мотивувальної частини посилання суду першої інстанції на недоведеність позовних вимог як на підставу відмови у задоволенні позову.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу заступника прокурора Київської області задовольнити частково.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 14 серпня 2015 року змінити, виключивши з мотивувальної частини цього рішення посилання суду першої інстанції на недоведеність позовних вимог як на підставу для відмови у задоволенні позову.

У іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржене у касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Судді: