Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 жовтня 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області у складі: головуючого Буцяка З.І.,

суддів Боймиструка С.В., Гордійчук С.О.;

секретар судового засідання Коробчук А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду в м. Рівному цивільну справу за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства „ПРОСТО-страхування" на рішення Костопільського районного суду від 5 листопада 2014 року у справі за позовом Приватного акціонерного товариства „ПРОСТО-страхування" до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди в порядку регресу,

в с т а н о в и л а :

24 червня 2014 року ПрАТ „ПРОСТО-страхування" звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування 4 137, 24 грн. матеріальної шкоди в порядку регресу, покликаючись на те, що ці кошти страховим товариством були виплачені потерпілому ОСОБА_2 в якості страхового відшкодування шкоди, якої він зазнав унаслідок дорожньо-транспортної пригоди, що сталася з вини відповідача, який керував забезпеченим транспортним засобом.

Справа судами розглядалася неодноразово.

Рішенням Костопільського районного суду від 5 листопада 2014 року у задоволенні позову відмовлено.

В поданій апеляційній скарзі позивач доводив, що 16 грудня 2011 року він та ОСОБА_3 уклали договір не про добровільне, а про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, відповідно до якого було застраховано відповідальність власника транспортного засобу „Renault Mаgnum", реєстраційний номер НОМЕР_1, яким на час скоєння ДТП керував відповідач. Ці правовідносини регулюються Законом України „Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".

Згідно зі ст. 38 зазначеного Закону страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, якщо він не повідомив страховика у строки і за умов, визначених у підпункті 33.1.2. пункту 33.1. статті 33 цього Закону.

Частиною 1 ст. 1191 ЦК України встановлено, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Тому суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про те, що до страховика не перейшло право регресної вимоги до відповідача, а виникло право вимоги в порядку суброгації.

Покликаючись на ці обставини, позивач рішення місцевого суду вважав незаконним та необґрунтованим і просив апеляційний суд його скасувати й ухвалити у справі нове рішення про задоволення позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі і з'явилися в судове засідання, перевіривши подані докази та доводи апелянта, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвалене місцевим судом рішення скасуванню з ухваленням у справі апеляційним судом нового рішення з таких підстав.

Частиною 1 ст. 303 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

З матеріалів справи вбачається, що відмовляючи позивачу у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що пред'явлені вимоги про відшкодування шкоди у порядку регресу не підлягають задоволенню, оскільки до позивача, що виплатив страховий платіж, перейшло не право регресної вимоги, а виникло право вимоги в порядку суброгації.

Проте погодитися з таким висновком місцевого суду не можна.

З матеріалів справи вбачається, що 18 січня 2012 року у м. Львові на АЗС „Окко", що знаходиться на вул. Зеленій, сталася дорожньо-транспортна пригода з участю автомобіля „Chevrolet", реєстраційний номер НОМЕР_2, яким керував ОСОБА_2, та автомобіля „Renault Mаgnum", реєстраційний номер НОМЕР_1, з напівпричіпом „Latre", реєстраційний номер НОМЕР_3, яким керував відповідач ОСОБА_1, внаслідок чого обидва транспортні засоби зазнали механічних ушкоджень (а. с. 6-9).

Постановою Костопільського районного суду від 2 березня 2012 року, яка набрала законної сили, винним у цьому ДТП визнано відповідача ОСОБА_1 На нього накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340 грн. (а. с. 10).

З полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АВ/1512922 від 16 грудня 2011 року слідує, що цивільно-правова відповідальність власника автомобіля „Renault Mаgnum" ОСОБА_3, реєстраційний номер НОМЕР_1, з напівпричіпом „Latre", реєстраційний номер НОМЕР_3, яким час скоєння ДТП на законних підставах керував відповідач ОСОБА_1, була застрахована у ПрАТ „ПРОСТО-страхування" з лімітом відповідальності за шкоду, заподіяну майну, 50 000 грн. (а. с. 5).

Зі звіту оцінювача № 28/12 про оцінку автомобіля „Chevrolet" AVEO SF 69Y, реєстраційний номер НОМЕР_2, від 23 січня 2012 року вбачається, що вартість відновлювального ремонту зазначеного автомобіля з урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу його складових, що підлягають заміні, складає 4 137, 24 грн. (а. с. 11-21, 23-35).

З платіжного доручення № 1044 від 11 квітня 2012 року та інших документів справи видно, що на підставі заяви потерпілого ОСОБА_2 від 19 березня 2012 року ПрАТ „ПРОСТО-страхування" виплатило йому страхове відшкодування в розмірі 4 137, 24 грн. (а. с. 22, 36-40).

Частиною першою статті 1191 ЦК України передбачено, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Відповідно до абзацу «ґ» підпункту 38.1.1. пункту 38.1. статті 38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (у редакції, чинній до 07 серпня 2011 року) страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, якщо він не повідомив страховика у строки і за умов, визначених у підпункті 33.1.2. пункту 33.1. статті 33 цього Закону.

Однак із внесенням Законом України від 17 лютого 2011 року № 3045-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо дорожньо-транспортних пригод та виплати страхового відшкодування» змін у статтю 33 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» було розширено перелік обов'язків учасників дорожньо-транспортної пригоди, у зв'язку з чим обов'язок вжиття заходів для невідкладного, але не пізніше трьох робочих днів, повідомлення страховика про настання дорожньо-транспортної пригоди був викладений уже в підпункті 33.1.4. пункту 33.1. статті 33 Закону № 1961-IV України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Проте відповідні зміни до абзацу «ґ» підпункту 38.1.1. пункту 38.1. статті 38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у якому міститься відсилання на відповідні номери пунктів та підпунктів статті 33 зазначеного Закону щодо строків та умов обов'язкового повідомлення страховика про настання дорожньо-транспортної пригоди, внесені не були.

Однак, виходячи з аналізу статей 33, 38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (у редакції з 18 вересня 2011 по 08 січня 2012 року), слід зазначити, що у зв'язку із внесеними до цього Закону змінами було збережено як обов'язок страхувальника щодо вжиття заходів для невідкладного, але не пізніше трьох робочих днів, повідомлення страховика про настання дорожньо-транспортної пригоди, так і відповідне право страховика після виплати страхового відшкодування подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, якщо він не повідомив його про настання дорожньо-транспортної пригоди.

Неузгодженість нумерації підпунктів пункту 33.1. статті 33 та підпунктів пункту 38.1. статті 38 Закону, після внесених до них змін Законом України від 17 лютого 2011 року № 3045-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо дорожньо-транспортних пригод та виплати страхового відшкодування», не може обмежувати встановлене статтею 38 Закону право страховика подати регресний позов до страхувальника у разі недотримання строків і умов повідомлення страховика про дорожньо-транспортну пригоду, а тому й не може бути підставою для відмови в задоволенні такого позову.

Аналогічна правова позиція викладена й у постанові Верховного Суду України від 12 лютого 2014 року № 6-1цс14.

Таким чином, після виплати страхового відшкодування у позивача виникло право зворотної вимоги до особи, відповідальної за завдану шкоду в порядку регресу, а не суброгації, як це помилково вважав суд першої інстанції.

Згідно зі ст. 993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за задані збитки (суброгація).

Виходячи із зазначеного, можливість застосування механізму суброгації обмежена рамками майнового страхування з урахуванням наведених приписів.

За своєю правовою природою регрес істотно відрізняється від суброгації. Основна відмінність полягає в тому, що при суброгації переходить існуюче право з усіма його забезпеченнями, а регрес породжує нове право. Суброгація - це перехід прав до третьої особи на основі закону. Регрес - це право, що виникає в особи внаслідок платежу. При суброгації до страховика переходить право, що вже виникло (з моменту заподіяння шкоди) у страхувальника. Право регресу - це право зворотної вимоги, що виникає у страховика (регредієнта) до винної особи (регресату) на тій основі, що страховик попередньо провів виконання за страховим зобов'язанням, виплативши страхове відшкодування страхувальникові, тобто право регресу виникає з моменту сплати за третю особу.

Таким чином, регрес - це нове право, що виникає в особи внаслідок здійснення платежу. Право регресу - це право зворотної вимоги страховика до регресату через те, що страховик виконав обов'язок за страховим зобов'язанням.

Отже, у страхуванні відповідальності навіть після виконання зобов'язання страховиком суброгація неприпустима, оскільки виникають правовідносини з відшкодування витрат у порядку регресу.

Роз'яснення про застосування вищезазначених понять також наведені у п. 27 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» № 4 від 01.03.2013, згідно з яким, при вирішенні спорів про право зворотної вимоги страховика суди повинні розрізняти поняття «регрес» та «суброгація». Наприклад, у випадку суброгації відбувається лише заміна осіб у вже наявному зобов'язанні (заміна активного суб'єкта) зі збереженням самого зобов'язання. У такому разі страхувальник передає свої права страховикові на підставі договору і сприяє реалізації останнім прийнятих суброгаційних прав. У випадку регресу одне зобов'язання замінює собою інше, але переходу прав від одного кредитора до іншого не відбувається.

При цьому регрес регулюється загальними нормами цивільного права (зокрема, статтею 1191 ЦК), а також статтею 38 Закону № 1961-IV, а для суброгації відповідно до статті 993 ЦК і статті 27 Закону України «Про страхування» встановлено особливий правовий режим.

Оскільки при суброгації відбувається заміна особи в зобов'язанні, тому з урахуванням положення статті 515 ЦК України суброгація застосовується лише до майнового страхування.

Таким чином, висновок суду першої інстанцій про те, що до даних правовідносин підлягають застосуванню норми матеріального права про суброгацію, є невірним, оскільки згідно з вимогами закону у страховика виникло право на звернення до відповідача саме з регресним позовом.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, ПрАТ „ПРОСТО-страхування" посилалося на те, що відповідач у справі всупереч вимогам закону не повідомив його про настання страхового випадку (а. с. 2-4). Відповідач цих доводів позивача не спростував і доказів із зазначеного приводу суду не подав.

Тому зважаючи на те, у справі немає доказів про повідомлення страховика водієм забезпеченого транспортного засобу ОСОБА_1, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, про настання дорожньо-транспортної пригоди у строки та в порядку, що визначені у підпункті 33.1.2. пункту 33.1. статті 33 Закону України „Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", позовні вимоги ПрАТ „ПРОСТО-страхування" до відповідача ОСОБА_1 про відшкодування 4 137, 24 грн. матеріальної шкоди в порядку регресу є обґрунтованими і підлягають задоволенню.

З урахуванням викладеного рішення місцевого суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України, через що підлягає скасуванню.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 33, 38 Закону України „Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", ст. 1191 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 60, 303, 304, 307, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства „ПРОСТО-страхування" задовольнити.

Рішення Костопільського районного суду від 5 листопада 2014 року скасувати.

Позов Приватного акціонерного товариства „ПРОСТО-страхування" до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди в порядку регресу задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Приватного акціонерного товариства „ПРОСТО-страхування" 4 137 (чотири тисячі сто тридцять сім) грн. 24 коп. витрат, понесених у зв'язку з виплатою страхового відшкодування.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Приватного акціонерного товариства „ПРОСТО-страхування" 365 (триста шістдесят п'ять) грн. 40 коп. судових витрат у справі.

Рішення Апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення. Воно може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді: