Справа № 357/6529/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 жовтня 2015 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді - Бондаренко О. В. ,

при секретарі - Кириченко Д. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 4 цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_4, про стягнення грошових коштів отриманих без належних правових підстав -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з даним позовом 08.05.2015 року мотивуючи тим, що в січні 2012 року до нього звернулись мешканці м. Біла Церква, подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3, з проханням надати допомогу їх родичу з м. Вінниця ОСОБА_5 посприяти у продажу його автомобіля марки «DACIA SOLENZA», 2004 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2. У розмові вони повідомили, що зазначений автомобіль є власністю громадянки ОСОБА_6, відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, а ОСОБА_5 діє по нотаріально посвідченій довіреності. Також, вони показали витяг з державного реєстру заборон та обтяжень, з якого вбачалося, що вказаний автомобіль не перебуває під арештом та заставою. Він погодився допомогти у продажу автомобіля і 14.01.2012 року на авто ринку м. Біла Церква домовився про продаж з громадянином ОСОБА_4, мешканцем с. Лук'янівка Таращанського району, та передав йому автомобіль і ключі від нього, отримавши від нього грошові кошти в сумі 3650 доларів США. Про що написав власноручно розписку. Отримані від ОСОБА_4 кошти, за винятком 550 доларів США, які він потратив з власних заощаджень на ремонт автомобіля, тобто грошові кошти у розмірі 3100 доларів США передав подружжю ОСОБА_3 для послідуючої передачі їх у м. Вінниця громадянину ОСОБА_5 Через деякий час йому стало відомо, що придбаний ОСОБА_7 автомобіль у листопаді 2012 року, був затриманий працівниками ДАІ, у зв'язку з тим, що він перебував у розшуку відповідно до постанови державного виконавця про розшук майна боржника - ОСОБА_6 Про проблеми, які виникли у ОСОБА_4 з автомобілем, йому стало відомо лише у грудні 2012 року, коли його викликали для допиту в якості свідка до слідчого відділення Білоцерківського МВ ГУМВС України в Київській області, де розслідувалось кримінальне провадження від 28.11.2012 року за заявою ОСОБА_4 за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст.190 КК України. Під час розслідування зазначеного кримінального провадження, а також при його особистому зверненні до правоохоронних органів за даним фактом вчинення у відношенні до нього неправомірних дій відповідачів, а також і громадянина ОСОБА_5, підтвердили, що фактично грошові кошти за автомобіль були їм передані. Дане кримінальне провадження було закрите слідчим 10.07.2013 року за відсутністю складу кримінального правопорушення, а також, 14.11.2014 року дільничим інспектором був складений висновок, відповідно до якого йому було рекомендовано звернутись з даного приводу до суду. Однак згодом, ОСОБА_4 подав цивільний позов до суду про витребування у нього грошових коштів у розмірі 42021,90 грн., хоча ці кошти собі він не брав, а передав їх відразу після отримання подружжю ОСОБА_3, для їх послідуючої передачі громадянину ОСОБА_5 Заочним рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 28.07.2014 року було задоволено позов ОСОБА_4 про стягнення з нього, ОСОБА_1, коштів, отриманих без належних правових підстав у розмірі 42021,90 грн. Даним рішенням було встановлено, що між сторонами була досягнута усна домовленість про продаж у власність ОСОБА_4 автомобіля марки «DACIA SOLENZA», 2004 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2., який є власністю ОСОБА_6 Вказаний автомобіль був придбаний ОСОБА_4 за 3650 доларів США, а факт передачі коштів підтверджується розпискою ОСОБА_1 Однак, 11.11.2012 року працівниками ДАІ на підставі постанови про розшук майна боржника, автомобіль був вилучений у ОСОБА_4 відповідно до акту огляду та тимчасового затримання транспортного засобу. Суд прийшов до висновку про відсутність договору на продаж автомобіля між сторонами, якого фактично не могло відбутись між сторонами за відсутністю автомобіля у власності ОСОБА_1 та повноважень від власника автомобіля та вирішив стягнути з нього грошові кошти. Дане рішення він оскаржував в апеляційній та касаційній інстанціях, однак суди відмовили у його скаргах та залишили в силі рішення першої інстанції. Також, ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 20.01.2015 року, залишена в силі ухвалою апеляційного суду Київської області від 16.04.2015 року, залишено без задоволення його заяву про перегляд заочного рішення суду від 28.07.2014 року за ново виявленими обставинами. В силу викладених обставин, а саме у зв'язку з тим, що він до останнього часу оскаржував в різних судових інстанціях заочне рішення суду від 28.07.2014 року, відповідно до якого дізнався про порушення своїх прав з моменту його винесення. Надіючись на справедливе кінцеве рішення по відношенню до нього, він фактично не мав змоги одночасно звертатись з даним позовом про стягнення коштів з ОСОБА_3, крім того, враховуючи, що з моменту винесення відповідного рішення судом першої інстанції про стягнення з нього коштів, минуло менше трьох років, тому він вважає, що не пропустив строк загальної позовної давності за зверненням до суду за захистом свого порушеного права, а якщо на думку суду пропустив, то з поважних та наведених вище причин, які заслуговують на увагу. Позивач вважає, що у даній ситуації відповідачі, яким він безпосередньо передав грошові кошти, які він згідно рішення суду повинен повернути ОСОБА_4, безпідставно набули грошові кошти у розмірі 3100 доларів США, що відповідно до курсу НБУ складає, станом на день складання позовної заяви, еквівалент 65509,20 грн. Добровільно відповідачі кошти повертати не бажають. Позивач просить поновити строк звернення до суду за захистом свого порушеного права, стягнути солідарно з відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3 на свою користь грошові кошти у розмірі 65509,20 грн. та витрати на оплату судового збору у розмірі 655,09 грн.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позов підтримав та пояснив, що він з ОСОБА_3 з 1995 року працював в міліції, а з його дружиною познайомився пізніше. Відповідачі звернулись до нього за допомогою у продажу автомобіля їх родича і він погодився. Перевірив автомобіль по базі даних на наявність арештів. Потім, коли у січні 2012 року приїхав ОСОБА_5, звірив документи, все було в порядку. Він вигнав автомобіль на ринок ОСОБА_4оглянув його, вони зійшлись в ціні, передав йому автомобіль і ключі та написав йому розписку про отримання коштів в розмірі 3650 доларів США. Ввечері приїхали ОСОБА_3 і він передав кошти ОСОБА_8, а він, в свою чергу, передав кошти дружині, яка їх перерахувала. Через рік його викликали до міліції і з'ясувалось, що автомобіль знаходиться під арештом, а він його продав. Тоді він зателефонував відповідачам і повідомив про те, що сталось, на що вони сказали нічого про них не розповідати. Потім ОСОБА_3 приїхав до нього додому і сказав, що допоможе, але коли діло дійшло до суду сказав, що сам вирішував свої питання і що не треба було писати розписку ОСОБА_4 Подружжя ОСОБА_3 взяли кошти за автомобіль, а де вони їх діли невідомо. Кримінальну справу закрили за відсутністю події злочину. В ході розслідування подружжя ОСОБА_3 підтверджували факт отримання ними коштів від нього за автомобіль.

Представник позивача, адвокат за договорам, ОСОБА_9 в судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі та зазначив, що факт отримання відповідачами коштів підтверджується протоколом допиту, складеного під час розслідування кримінальної справи та висновком дільничного, в яких відповідачі вказували, що отримали від позивача кошти.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з'явилась, про дату, час та місце судового засідання повідомлена належним чином, причини неявки суд не повідомила, надала до суду заяву про розгляд справи без її участі.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні позов не визнав та пояснив, що в грудні 2011 року до його дружини звернулась сестра і попросила допомогти продати автомобіль в м. Біла Церква. Під час зустрічі з ОСОБА_1 розповіли про автомобіль, який хоче продати ОСОБА_5 Потім ОСОБА_1 з ОСОБА_5 спілкувались між собою про купівлю - продаж автомобіля, позивач лише повідомив, що вони домовились проте, що треба привезти автомобіль і документи до міста. Через деякий час їм зателефонував ОСОБА_5 і повідомив, що привіз автомобіль в м. Біла Церква і передав його ОСОБА_1 разом із документами. Протягом місця ОСОБА_5 телефонував до них декілька разів із запитаннями чи продали автомобіль на що він казав з даного приводу телефонувати ОСОБА_1 Потім дружині зателефонував ОСОБА_1 і сказав, що треба зустрітись, приїхав до їх будинку і передав дружині пакунок. В той же день він передав цей пакунок ОСОБА_5 маршрутним таксі, потім передзвонив ОСОБА_5 і сказав, що пакунок отримав. Через рік зателефонував позивач і сказав, що в ОСОБА_4 забрали автомобіль, а потім їх з дружиною викликали до міліції як свідків і повідомили, що автомобіль знаходиться під арештом і в розшуку. Вони з дружиною лише познайомили позивача з ОСОБА_5 і ніяких коштів не отримували. ОСОБА_5 по телефону сказав, що отримав від них пакунок в якому були кошти в розмірі 3000 доларів США, а за роботу позивач взяв 100-200 доларів США. Ніяких роздруківок на автомобіль він позивачу не показував, адже це міг зробити лише власник авто, а в технічному паспорті не вказується, що автомобіль взятий в кредит чи на нього накладений арешт.

Третя особа: ОСОБА_4 в судове засідання не з'явися, про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином, причини неявки суд не повідомив.

Представник третьої особи, за довіреністю у справі, ОСОБА_10 в судовому засіданні зазначив, що нічого не може пояснити щодо даного спору, а спір між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 вирішено в судовому порядку і прийнято рішення, яке набрало законної сили.

Суд, заслухавши осіб, які беруть участь у справі, покази свідка ОСОБА_5, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 11 ЦПК України).

Відповідно до ст.ст. 11, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Такими обставинами, зокрема, є обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини; вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Відповідно до вимог ч.1 ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно.

Згідно із свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу від 03.04.2004 року ( а.с.9), власником автомобіля марки «DACIA SOLENZA», 2004 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 являється ОСОБА_6.

З постанови про закриття кримінального провадження № 0000342 від 10.07.2013 року, порушеного по факту вчинення шахрайських дій відносно громадянина ОСОБА_4 за ст. 190 ч.1 КК України, яке закрито на підставі ст. 110,п.2 ч.1 ст. 284 КПК України у зв'язку з відсутністю події кримінального правопорушення, вбачається, що в ході розслідування було встановлено, що власник автомобіля марки «DACIA SOLENZA», 2004 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 ОСОБА_6 19.09.2007 року по довіреності з правом керування та передовіреності продала вказаний автомобіль громадянину ОСОБА_11, який в свою чергу по аналогічній довіреності 26.11.2007 року продав вказаний автомобіль громадянину ОСОБА_5, який в подальшому користувався даним автомобілем. При цьому ні ОСОБА_11, ні ОСОБА_5 після купівлі даний автомобіль в органах ДАІ не перереєстровували. 13.01.2013 року ОСОБА_5 привіз вказаний автомобіль до м. Біла Церква, де за попередньою домовленістю із знайомим свого родича ОСОБА_3 ОСОБА_1 передав останньому для допомоги у здійсненні продажу вказаний автомобіль. 14.01.2013 року ОСОБА_1 на авторинку в м. біла Церква продав вказаний автомобіль ОСОБА_12, після чого останній користувався автомобілем до 11.11.2012 року, а саме до моменту затримання та вилучення даного автомобіля працівниками УДАІ ГУМВС України в м. Києві на підставі постанови від 02.10.2010 року про оголошення розшуку даного автомобіля виконавчою службою у Вінницькій області, після чого вказаний автомобіль був поставлений на майданчик тимчасового утримання транспортних засобів.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 28 липня 2014 року, яке ухвалою Апеляційного суду Київської області від 08.10.2014 року залишено в силі ( а.с.12-17) було встановлено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 бала досягнута усна домовленість про продаж автомобіля марки «DACIA SOLENZA», 2004 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2, який є власністю ОСОБА_6 Під зобов'язання передачі автомобіля у власність ОСОБА_4 ОСОБА_1 без наявних на те повноважень наданих власником у встановленому порядку, одержав від ОСОБА_4 гроші в сумі 3650 доларів США, що посвідчив особистою розпискою про отримання ним розрахунку за автомобіль марки «DACIA SOLENZA», 2004 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2. Тому, в порядку ст.ч.1 ст. 1212 ЦК України, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 було стягнуто 42 021, 90 грн. безпідставно набутих коштів.

Позивач обґрунтовуючи позов зазначає, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 безпідставно набули кошти в розмірі 3100 доларів США.

В підтвердження даних обставин позивач додав до позову копії протоколів допиту свідків з кримінального провадження № 0000342 ( а.с.25-32) та висновок дільничного інспектора 2-го МВМ Білоцерківського МВ ГУМВС України в Київській області від 14.11.2014 року ( а.с.33).

Однак, дані докази не підтверджують факт набуття відповідачами або утримання у себе грошових коштів в розмірі 3100 доларів США, крім того, кримінальне провадження № 0000342 по факту вчинення шахрайських дій відносно громадянина ОСОБА_4 за ст. 190 ч.1 КК України, згідно листа Білоцерківського МВ ГУМВС України в Київській області від 23.06.2015 року за № 13345 ( а.с.62), на запит суду від 22.06.2015 року, надано не було в зв'язку із тим, що термін зберігання даного кримінального провадження закінчився.

Так, з даних матеріалів лише вбачається, що усна домовленість про продаж автомобіля марки «DACIA SOLENZA», 2004 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 була між ОСОБА_1 та ОСОБА_5, яким останній керував на підставі довіреності, та отримав кошти за продаж автомобіля в розмірі 3100 доларів США від ОСОБА_1, які ОСОБА_2 передала, в день отримання їх від ОСОБА_1, маршрутним автобусом на смт. Теплик ОСОБА_5.

Дані обставини узгоджуються з поясненнями відповідача ОСОБА_3 та показами свідка ОСОБА_5, який в судовому засіданні показав, що знає ОСОБА_1 з 2012 року з моменту продажу автомобіля «DACIA SOLENZA», 2004 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2. Цей автомобіль він придбав по довіреності у громадянина ОСОБА_11 в м. Вінниця у 2004 році, власником авто, по паспорту, була зазначена ОСОБА_6 Він тривалий час використовував автомобіль, декілька разів його зупиняли працівники ДАІ, сплачував штрафи і ніхто не повідомляв, що даний транспортний засіб знаходиться під арештом. У 2012 році вирішив продати автомобіль, їздив з ним на базари, а потім ОСОБА_3 познайомив його з ОСОБА_1, який допоміг продати автомобіль в м. Біла Церква. Він отримав кошти від ОСОБА_1 в розмірі 3100 доларів США маршрутним таксі та витратив їх на власні потреби.

Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення, оскільки до суду не надано належних та допустимих доказів того, що відповідачі набули у власність грошові кошти в розмір 3100 доларів США або зберігають їх у себе за рахунок позивача чи отримали дохід від утримання майна.

Відповідно до ст.88 ЦПК України за рахунок відповідачів компенсуються витрати позивача в разі задоволення його вимог, однак в даному випадку в позові відмовлено, тому і судові витрати не підлягають стягненню з відповідачів на користь позивача.

Керуючись ст.ст. 1212 - 1214 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 60, 61,88, 209, 213-215, 294, 296 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_4, про стягнення грошових коштів отриманих без належних правових підстав відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду Київської області через Білоцерківський міськрайонний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя О. В. Бондаренко