Справа № 344/3484/15-ц
Провадження № 2/344/2348/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2015 р. м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого судді Бородовського С.О.

за участі секретаря Гупан Х.М.

представника позивача Заник М.Ф.

відповідачки ОСОБА_2, її представника ОСОБА_3

представника органу опіки та піклування

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом Дитячого будинку №4 від імені якого діє Головне управління юстиції в Івано-Франківській області до ОСОБА_2 про визнання незаконним утримання неповнолітніх дітей на території України, повернення дітей до дитячого будинку у Республіці Польща, зобов`язання відповідачки передати неповнолітніх дітей представнику дитячого будинку, покладення витрат щодо повернення дітей на відповідачку -

ВСТАНОВИВ:

В позові вказано, що ОСОБА_2, разом із двома неповнолітніми дітьми, з 2010 року по січень 2014 року проживала в Республіці Польща. Постановою районного суду м. Варшави 09/04/2013 р. було обмежено відповідачку в материнських правах та зобов`язано передати дітей до опікунської установи. В наступному постановою районного суду м. Варшави відповідачці було заборонено спілкуватися з дітьми. 11/01/2014 р. батько відповідачки вивіз дітей без згоди та повідомлення в Україну. Тому на думку позивача перебування дітей на території України і утримання дітей їх матір`ю є незаконним. Позивач просив суд про визнання утримання дітей на території України незаконним, повернути дітей до дитячого будинку в Республіці Польща, зобов`язати відповідачку передати утримуваних нею дітей до дитячого будинку в Республіці Польща.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позов з підстав, що в ньому зазначені.

Орган опіки та піклування Івано-Франківської міської ради не забезпечив явку в судове засідання свого представника, просив розглядати справу без участі свого представника.

Прокурор, який отримав матеріали цього спору для ознайомлення та зняття копій не з`явився в судове засідання для участі в ньому.

При цьому в рішенні Європейського суду з прав людини по справі "Пономарьов проти України" (Заява N 3236/03) вказано: ... сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (mutatis mutandis, рішення у справі "Олександр Шевченко проти України" (Aleksandr Shevchenko v. Ukraine), заява № 8371/02, п. 27, рішення від 26 квітня 2007 року, та "Трух проти України" (Trukh v. Ukraine) (ухвала), заява N 50966/99, від 14 жовтня 2003 року).

Відповідно положень принципу диспозитивності за ст. 11 ЦПК України суд вирішує спір не інакше як за зверненням осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

В судовому засіданні відповідачка заперечила позов з тих підстав, що під час судового розгляду в Республіці Польща питання про її зобов`язання передати дітей до дитячого будинку не було забезпечено справедливого розгляду відповідного спору, не було заслухано її пояснень, державою Україною та її консульськими службами не було надано допомогу в захисті прав позивачки. Крім цього в дитячому будинку діти зазнавали порушень їх прав, їх не випускали на вулицю як випускали польськомовних дітей, діти були бліді, під час захворювання шкіри із утворенням язв на ній багаточисельні заяви доньки не було надано будь-яку медичну допомогу, син відповідачки не володів польською мовою, а тому перебував в середовищі іномовних людей, дітей залякували, що у разі спілкування з матір`ю вони її більше ніколи не побачать, діти перебували серед інших дітей, які були значно старшого віку і негативно на них впливали, доньку відповідачки залякували її усиновленням в Сполучені Штати Америки, відібрали чотири засоби зв`язку, які були передані для підтримання зв`язку з матір`ю та іншими родичами, наносили дітям удари, а доньку відповідачки заставляли мити туалети, при цьому більше нікого з дітей в дитячому будинку ніколи не заставляли мити туалети.

Судом встановлено наступні обставини.

Директор дитячого будинку №4 м. Варшава видав довіреність національним органам України для представництва в цьому спорі з підстав, що встановлені в ст. 28 Гаазької конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей від 25/10/1980 р.

Постановою Районного суду Варшави Праги Південь у Варшаві 5 Відділ з питань сім`ї та неповнолітніх від 09/04/2013 р. було обмежено батьківські права відповідачки щодо малолітніх дітей ОСОБА_6, ОСОБА_7 та зобов`язано відповідачку віддати дітей в дитячий будинок.

07/05/2013 р. Постановою Районного суду Варшави Праги Південь у Варшаві 5 Відділ з питань сім`ї та неповнолітніх у невідкладному порядку заборонено відповідачці спілкуватися з її дітьми.

Директор дитячого будинку №4 м. Варшава видав заяву про забезпечення повернення дітей на основі Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей від 25/10/1980 р., оскільки дід дітей взяв дітей для проведення часу на ковзанці та обіцяв повернути їх до 19.00 години, в 19.10 годині подзвонив про те, що є проблеми із заведенням автомобіля та повідомив, що запізниться на кілька хвилин, однак вже 18.30 годині було зафіксовано перетин піодпічними дітьми державного кордону в сторону України.

Відповідно до свідоцтва про право власності відповідачці та її дітям належить право на частки в квартирі АДРЕСА_1.

Постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 20/06/2014 р. визнано протиправною бездіяльність Міністерства закордонних справ України щодо неналежного вжиття заходів, спрямованих на захист прав відповідачки та її малолітніх дітей на території Республіки Польща та зобов`язано вжити таких заходів.

Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 16/12/2014 р. вказану постанову залишено без змін.

Відповідно до свідоцтва про народження НОМЕР_1 відповідачка зареєстрована матір`ю ОСОБА_7.

Відповідно до свідоцтва про народження НОМЕР_2 відповідачка зареєстрована матір`ю ОСОБА_6.

Відповідно до актів обстеження житлово-побутових умов від 7/04/2015 р. та 07/07/2015 р. житлово-побутові умови проживання дітей задовільні.

Відповідно до довідки ЗОШ №3 ОСОБА_7 навчається в першому класі.

Відповідно до довідки ЗОШ №3 ОСОБА_7 навчається в п`ятому класі.

Відповідно до довідки №21 ОСОБА_7 відвідує заняття в спортивному клубі.

Відповідно до довідки №34 ОСОБА_6., ОСОБА_7 з 13/06/2015 р. по 18/06/2015 р. відпочивали у д/т «Лісовий».

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_8 надала показання про те, що відвідувала дітей в дитячому будинку в м. Варшава, де була свідком того як ОСОБА_7 наносились удари вихователькою, матір не допускали, викликали поліцію, не надавали медичну допомогу ОСОБА_7, діти не хотіли повертатись в дитячий будинок, плакали. ОСОБА_7 записала в своєму щоденнику небажання жити.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_9 надала показання про те, що протягом певного періоду, після приїзду з Республіки Польща діти були налякані, що припинилось тільки після 10 днів перебування в Україні, переживають щоб їх не забрали назад в дитячий будинок в Республіку Польщу; на даний час діти мають друзів за їх місцем проживання в м. Івано-Франківську, часто відвідують свідка.

В судовому засіданні ОСОБА_6 висловився про те, що він бажає проживати разом із матір`ю, любить її, йому з матір`ю добре, відвідує школу, бокс, театр. Також повідомив про те, що в дитячому будинку було погано: там кричали і били, заставляли його сестру мити туалет, польськомовні діти отримували йогурт, а йому забороняли брати йогурт, не випускали на двір, матір не бачив, плакав і ховався, кричав, але ніхто не слухав, більше не хоче їхати в Республіку Польщу.

В судовому засіданні ОСОБА_7 надала пояснення про те, що хоче проживати з матір`ю і братом в м. Івано-Франківськ, в дитячому будинку на неї кричали, заставляли прибирати за іншими, не випускали на вулицю, закривали у вологому приміщенні, коли інші діти йшли на пляж, то її закривали на замок в кімнаті, відібрали телефон, щоб припинити розмови з матір`ю, безпідставно виганяли матір та вчиняли з нею скандали, а потім викликали поліцію, 9 місяців не бачила матір, були ситуації, що не хотіла жити, боїться туди їхати, коли скаржилась на лишай, то не надали медичну допомогу, залишились неприємні спогади про перебування в дитячому будинку, переживає у зв`язку з можливістю її відібрання від матері і переданням в дитячий будинок, тут є квартира, ніхто не змушує мити туалети, тут має багато друзів, тут проживають родичі, відвідує школу.

За цих обставин на думку позивача перебування дітей на території України і утримання дітей їх матір`ю є незаконним на підставі Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей переміщення або утримування дитини розглядаються як незаконні, якщо: a) при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримування; та b) у момент переміщення або утримування ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримування.

В свою чергу відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини перебування в певному місці не свідчить про постійність проживання особи у відповідному місці, оскільки постійність проживання визначається самою особою. Тому перебування особи в певному місці у зв`язку із обставинами, що склалися не свідчить про те, що вона є відповідним резидентом країни чи постійно проживає в країні. Відповідачка перебувала в Республіці Польща на підставі тимчасової візи, отже у органів відповідної республіки був однозначний доказ тимчасового перебування відповідачки та її дітей в Республіці Польща.

В судовому засіданні відповідачка надала суду пояснення про те, що причиною неналежного догляду за дітьми було відсутність достатнього доходу, що було зумовлено відмовою соціальних органів Республіки Польща в наданні тимчасової допомоги на її звернення.

Разом з цим погрози, примус, психологічний тиск ОСОБА_6 та ОСОБА_7 і завдання тілесних ушкоджень ОСОБА_7, провокування відповідачки на конфлікти та наступний виклик поліції, силове утримання дітей в закритих приміщеннях та залякування усиновленням або неможливістю бачити матір не може бути визнано ефективним здійсненням опіки над дітьми.

Крім цього відповідно до ст. 12 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей судовий і адміністративний орган видає розпорядження про повернення дитини, якщо тільки немає даних про те, що дитина вже прижилася у своєму новому середовищі.

Відповідно до ст. 13 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей незважаючи на положення попередньої статті, судовий або адміністративний орган запитуваної держави не зобов'язаний видавати розпорядження про повернення дитини, якщо особа, установа або інший орган, що заперечує проти її повернення, доведуть, що: a) особа, установа або інший орган, що піклуються про дитину, фактично не здійснювали права піклування на момент переміщення або утримування, або дали згоду на переміщення або утримування, або згодом дали мовчазну згоду на переміщення або утримування; або b) існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку.

Судовий або адміністративний орган може також відмовити в розпорядженні про повернення дитини, якщо виявить, що дитина заперечує проти повернення і досягла такого віку і рівня зрілості, при якому слід брати до уваги її думку.

Вік і рівень зрілості обох дітей передбачає можливість висловлення ними думки щодо суті даного спору. Діти однозначно і категорично висловились про небажання повертатись до дитячого будинку, повідомили суд про свій страх у примусовому повернені до дитячого будинку; надали пояснення про їх бажання залишитись проживати з матір`ю про їх прихильність до матері, про наявність друзів за дійсним місцем проживання, про проживання інших родичів за даним місцем проживання.

Відповідно до ст. 20 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей у поверненні дитини відповідно до положень статті 12 може бути відмовлено, якщо воно не допускається основними принципами запитуваної держави в галузі захисту прав людини й основних свобод.

Так, відповідно до ст. Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

В ст. 28 Конституції України вказано, що кожен має право на повагу до його гідності. Ніхто не може бути підданий катуванню, жорстокому, нелюдському або такому, що принижує його гідність, поводженню чи покаранню.

В свою чергу відповідно до ст. 32 Конституції України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України.

В ст. 33 Конституції України вказано, що громадянин України не може бути позбавлений права в будь-який час повернутися в Україну.

Відповідно до ст. 52 Конституції України діти рівні у своїх правах незалежно від походження, а також від того, народжені вони у шлюбі чи поза ним. Будь-яке насильство над дитиною та її експлуатація переслідуються за законом. Утримання та виховання дітей-сиріт і дітей, позбавлених батьківського піклування, покладається на державу.

Відповідно до преамбули Конвенції ООН про права дитини держави-учасниці цієї Конвенції, визнали, що дитині для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові і розуміння,

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Відповідно до ст. 8 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці зобов'язуються поважати право дитини на збереження індивідуальності, включаючи громадянство, ім'я та сімейні зв'язки, як передбачається законом, не допускаючи протизаконного втручання.

Відповідно до ст. 14 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей встановлюючи, чи дійсно мали місце незаконні переміщення або утримування відповідно до статті 3, судові або адміністративні органи запитуваної держави можуть безпосередньо враховувати законодавство і судові й адміністративні рішення, формально визнані або не визнані у державі постійного проживання дитини, не вдаючись до спеціальних процедур доведення цього законодавства або визнання рішень іноземних органів, які застосовувалися б у такому випадку.

Так, відповідно до ст. 24 Закону України «Про міжнародне приватне право» встановлення і скасування опіки та піклування над малолітніми, неповнолітніми, недієздатними особами, особами, цивільна дієздатність яких обмежена, регулюються особистим законом підопічного.

Випадки відібрання дитини від батьків без позбавлення їх батьківських прав встановлено в ст. 170 СК України, але у цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування.

Крім цього у ст. 163 СК України вказано, що батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними.

Відповідно до ст. 24 Закону України «Про міжнародне приватне право», якщо особа, яка перебуває під опікою (піклуванням), проживає в Україні, застосовується право України, якщо воно є більш сприятливим для цієї особи.

Отже судовий орган Республіки Польща не наділений правом здійснювати обмеження батьківських прав відповідача, оскільки опіка над дітьми-громадянами України підлягає здійсненню на основі особистого закону підопічного. В першу чергу опікуном дітей повинна бути визначена особа із числа родичів дітей.

Разом з цим відповідно до ст. 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім'ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім'ї.

Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном.

Діти висловили своє бажання залишитись з матір`ю.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянам України, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом.

Однак позивачем не доведено наявність будь-яких обмежень, встановлених законом щодо перебування відповідача та її дітей на території України. Законними підставами перебування на території України для громадян України є належність до громадянства України (ст. 5 Закону).

Крім цього відповідно до ст. 1 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» громадянин України ні за яких підстав не може бути обмежений у праві на в'їзд в Україну.

Оскільки свобода перебування громадян України на території України, в`їзду в Україну та виїзду з неї гарантовано положеннями Конституції України, Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», тому прохальна частина позову про визнання незаконним перебування громадян України на території України є правовим нігілізмом.

Усе зазначене підлягало врахуванню при обґрунтуванні даного позову.

Разом з цим не підлягають застосуванню до спірних відносин вказані в позові рішення Європейського суду з прав людини, оскільки вони були ухвалені за інших обставин.

Таким чином позов позбавлений будь-яких правових підстав, спрямований на порушення прав відповідача.

Усі інші пояснення сторін, їх докази і арґументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надало можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення.

Відповідно до зазначеного суд,-

УХВАЛИВ:

в позові Дитячого будинку №4 від імені якого діє Головне управління юстиції в Івано-Франківській області до ОСОБА_2 про визнання незаконним утримання неповнолітніх дітей на території України, повернення дітей до дитячого будинку у Республіці Польща, зобов`язання відповідачки передати неповнолітніх дітей представнику дитячого будинку, покладення витрат щодо повернення дітей на відповідачку, відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Івано-Франківської області протягом 10 днів з моменту його проголошення. Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Головуючий суддя С.О. Бородовський