Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12.10.2015 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в особі:

головуючого-судді Бенца К.К.,

при секретарі Вайда Я.П.

за участі

позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ужгород цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа яка не заявляє самостійних вимог на предмет позову на стороні позивача - Служба у справах дітей Ужгородської РДА про розірвання шлюбу, стягнення аліментів на утримання дитини та визначення місця проживання дитини,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до Ужгородського міськрайонного суду з позовом до ОСОБА_2, третя особа яка не заявляє самостійних вимог на предмет позову на стороні позивача - Служба у справах дітей Ужгородської РДА про розірвання шлюбу, стягнення аліментів на утримання дитини та визначення місця проживання дитини. Мотивуючи свої позовні вимоги, позивач вказує на те, що 22.09.2007 року між нею та відповідачем ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб у виконавчому комітеті Холмківської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області, за актовим записом - №58. У шлюбі у них народився син ОСОБА_3 Йосифович, ІНФОРМАЦІЯ_1. Позивач зазначає, що на протязі останніх півтора року сімейне життя у неї з відповідачем по справі погіршилося, що призвело до фактичного припинення між ними шлюбних відносин. Вказала, що в них різні погляди на шлюб та сімю. Відповідач нехтує сімейними цінностями, з його ініціативи постійно виникають сварки, він зловживає алкогольними напоями та погрожує позивачу фізичною розправою, займається рукоприкладством, свідком чого нерідко виступає їх син , що на її думку негативно впливає на психічний стан дитини. Вважає, що подальше спільне життя та збереження шлюбу є неможливим та суперечить інтересам позивача. На даний час їх син проживає разом з позивачем та знаходиться на її утриманні. Позивач зазначає, що взяті на себе зобовязання відповідач не виконує, ухиляється від своїх батьківських обовязків, не дбає про матеріальне забезпечення дитини. Дана обставина негативно позначається на житті родини, та не дозволяє в повному обсязі забезпечити дитину найнеобхіднішим. З посиланням на викладене та норми ст.ст. 110,112,180,182,184 СК України, позивач просить суд шлюб між нею та відповідачем ОСОБА_2 розірвати, місцем проживання дитини визначити місце проживання позивача, після розірвання шлюбу залишити позивачу прізвище ОСОБА_2, а також стягнути з ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання сина ОСОБА_3 Йосифовича, ІНФОРМАЦІЯ_1, у твердій грошовій сумі у розмірі 2000,00 гривень, із урахуванням індексу інфляції, до досягнення дитиною повноліття.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити з підстав та мотивів викладених у позові, надала суду пояснення аналогічні викладеним . Зокрема пояснила суду, що вони як подружжя з 13.03.2015 року спільно не проживають, подружні стосунки не підтримують, спільне господарство не ведуть. Зазначає, що під час сварок відповідач вибивав двері, викрадав речі. Вказує на те, що основною причиною розірвання шлюбу є зловживання відповідачем алкогольними напоями. На даний час відповідач проживає з іншою жінкою. Крім того, вказала, що взяті на себе зобовязання відповідач не виконує, ухиляється від своїх батьківських обовязків, не дбає про матеріальне забезпечення дитини. В добровільному порядку не надає коштів на утримання дитини. Зазначила, що відповідач здав у школу платіж на суму 350,00 грн. Позивач зазначає що на даний час вона самостійно оплачує всі витрати, пов'язані з забезпеченням дитини, а саме: придбаває йому необхідні речі, сплачує за відвідування занять, несе витрати з метою оздоровлення та розвитку фізичних здібностей дитини.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 позов визнав частково, не заперечив проти розірвання шлюбу та стягнення з нього аліментів на утримання сина в розмірі 500,00 грн., оскільки не згідний з розміром аліментів в сумі 2000,00 грн., які позивач просить суд стягнути з нього на утримання дитини. Не погодився з мотивами розірвання шлюбу зазначеними позивачем. Зокрема пояснив, що позивач приходила додому в стані алкогольного спяніння о 02-03 годині ночі, робила скандали в сімї, викрала гроші та речі. Зокрема зазначив, що позивачка провокувала його на скандали. Пояснив, що з 12.03.2015 року вони як подружжя спільно не проживають, подружні стосунки не підтримують, спільне господарство не ведуть. Вказує на те, що він періодично надавав допомогу на утримання дитини, зоврема на придбання шкільних речей. Пояснив, що на даний час звільнений з роботи, не працює, є працездатним та його дохід щомісячно становить приблизно 1000 грн. Зокрема зазначив, що інших дітей на утриманні не має. Просив суд при визначенні розміру аліментів врахувати, що він не працює, на його утриманні перебуває бабуся, яка отримує пенсію та мати, яка є працездатною проте не працює. Не заперечив проти позовних вимог щодо визначення місця проживання дитини з позивачем.

В судовому засіданні представник відповідача заперечив проти задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача аліментів на утримання сина в розмірі 2000,00 грн. та щодо визначення місця проживання дитини з позивачем з підстав та мотивів викладених у письмових запереченнях від 15.07.2015 року.

Представник третьої особи яка не заявляє самостійних вимог на предмет позову на стороні позивача - Служби у справах дітей Ужгородської РДА в судове засідання не зявився, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку, про причини неявки суд не повідомляв, клопотань про відкладення розгляду справи та письмових заперечень до суду не надходило.

Заслухавши пояснення сторін, вивчивши та перевіривши в судовому засіданні матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають справи і вирішення спору по суті суд приходить до наступного.

Згідно ст.ст. 11, 60 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Як встановлено в судовому засіданні, сторони уклали шлюб 22.09.2007 року у виконавчому комітеті Холмківської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області, за актовим записом - №58, що стверджується свідоцтвом про одруження виданим виконавчим комітетом Холмківської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області, серії 1-ФМ №032384 від 22.09.2007 року, приєднаним до матеріалів справи/а.с.15/

У даному шлюбі у сторін народився син ОСОБА_3 Йосифович, ІНФОРМАЦІЯ_1, що стверджується відповідним свідоцтвом про народження, копія якого приєднана до матеріалів справи /а.с.14/.

Як встановлено судом, неповнолітній син ОСОБА_3 Йосифович, ІНФОРМАЦІЯ_1, проживає разом з позивачем.

Згідно довідки від 22.09.2015 року за №1535/с/07-14-05-030 виданої Ужгородською ОДПІ ГУ ДФС у Закарпатській області позивач ОСОБА_1 працює на посаді головного державного ревізор-інспектора відділу податкового аудиту, її загальний дохід за перше півріччя 2015 року складає 13364,18 грн./а.с.54/

Згідно довідки від 15.07.2015 року за №4 виданої ФГ «Берізка-Л» відповідач ОСОБА_2 працює на посаді робочий польової бригади, його загальний дохід за перше півріччя 2015 року складає 8490,96 грн./а.с.39/

Як вбачається з акту обстеження матеріально-побутових умов житла ОСОБА_1 за адресою Ужгородський р-н, с. Розівка, вул. Молодіжна, 4/21, позивачу належить 1 / 3 частина майна і вона має можливість забезпечити проживання сина разом з нею./а.с.47/

Шлюбні відносини між подружжям припинені з березня 2015 року.

Майновий спір між сторонами відсутній.

Правовідносини між сторонами випливають із норм Сімейного Кодексу України.

Суд враховує, що регулювання шлюбно-сімейних правовідносин здійснюється на принципах добровільності, взаємоповаги, взаєморозуміння, а держава забезпечує принцип свободи шлюбу та принцип свободи розірвання шлюбу.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану.

Відповідно до ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

У відповідності зі ст. 110 Сімейного Кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним з подружжя.

Згідно положення ч.2 ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Основною причиною припинення сімейних відносин є зловживання відповідачем алкогольними напоями та постійні сварки між подружжям.

Як встановлено в суді, між сторонами виникли конфліктні стосунки на грунті особистих неприязнених стосунків, що супроводжується сварками.

Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивачка не має наміру зберегти шлюб з відповідачем.

З урахуванням викладеного, оцінивши шлюбні взаємовідносини сторін, суд вважає, що між сторонами склалися відносини, при яких збереження сім`ї неможливо, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б їхнім інтересам, як це передбачено ст.112 Сімейного Кодексу України, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 носить формальний характер.

При таких обставинах суд приходить до висновку, що дана сімя розпалася остаточно, примирення між подружжям є неможливим, є всі підстави для задоволення позову в частині розірвання шлюбу.

Задовольняючи позовні вимоги в частині розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово „сімейний" засвідчує, що шлюб створює сім'ю, а слово „союз", підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер.

Обґрунтованими є і вимоги позивачки про стягнення з відповідача аліментів на її користь на утримання неповнолітнього сина - ОСОБА_3 Йосифовича, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Правовідносини між сторонами випливають із норм Сімейного Кодексу України, зокрема згідно до вимог ст. 180 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідач ОСОБА_2 свій обов'язок утримувати дитину, що передбачений ст.180 СК України не виконує.

Ненадання матеріальної допомоги на утримання дитини є порушенням обов'язку батьків піклуватися про своїх дітей.

Згідно ст.184 СК України розмір аліментів у твердій грошовій сумі визначається, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі.

Згідно ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її батька, матері і (або) у твердій грошовій сумі.

Частина 1 статті 182 СК України зазначає, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ст. 7 ЗУ „Про державний бюджет України на 2015 рік затверджено на 2015 рік прожитковий мінімум на дітей віком до 6 років - 1032 гривні ; на дітей віком від 6 до 18 років - 1286 гривень.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. При визначенні розміру аліментів судом враховано наявність обставин передбачених ст. 182 СК України, зокрема в судовому засіданні встановлено, що на час ухвалення рішення суду відповідач не працює , не має на утриманні інших дітей, є працездатним .

Доводи відповідача про те, що на його утриманні перебувають бабуся та мати , не заслуговують на увагу з огляду на те, що як ствердив відповідач в судовому засіданні його бабуся отримує щомісячно пенсію, а мати не працює хоча є працездатною.

Згідно з ч. 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року) держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (ч. 2 ст. 6 Конвенції про права дитини).

Частиною 1 та 2 ст. 27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Проте, як встановлено судом, відповідач в порядку ст.188 Сімейного Кодексу України від обов'язку утримувати дитину не звільнений, угоди про добровільну сплату аліментів згідно ст. 189 Сімейного кодексу України між сторонами на даний час не укладено.

Відповідно до абз.1, 4 п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України „Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при вирішенні справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", №3 від 15.05.2006р., ч.3 ст.70 ЗУ „Про виконавче провадження", за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той з них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом та максимальний розмір аліментів, що підлягатимуть стягненню з боржника, не може перевищувати 50% заробітної плати цієї особи.

У відповідності до ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

З урахуванням всіх обставин справи , враховуючи розмір одержуваних відповідачем доходів та обставини передбачені ч. 1 статті 182 СК України, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення аліментів з відповідача на утримання неповнолітнього сина - ОСОБА_3 Йосифовича, ІНФОРМАЦІЯ_1 у твердій грошовій сумі в розмірі 2000,00 гривень із урахуванням індексації і до досягнення дитиною повноліття, підлягають до часткового задоволення, а саме в розмірі 500 (пятсот) гривень щомісячно, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, оскільки стягнення з відповідача аліментів в розмірі 2000,00 гривень щомісячно, може покласти відповідача в скрутне матеріальне становище.

Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову.

Оскільки з позовом позивач звернулася 22.06.2015 року аліменти на утримання дитини підлягають стягненню з цієї дати.

Частиною другою статті 184 СК України передбачено, що визначений судом у твердій грошовій сумі розмір аліментів, підлягає індексації відповідно до закону.

Оскільки, спеціального закону про індексацію аліментів не прийнято, а в Україні діє Закон України "Про індексацію грошових доходів населення" від 03.07.1991 року, то розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, на підставі ч. 2 ст. 184 СК України, підлягає індексації за аналогією закону згідно п. 8 ст.8 ЦПК України, у порядку, передбаченому ЗУ "Про індексацію грошових доходів населення".

Частиною 2 ст.8 ЗУ "Про індексацію грошових доходів населення" передбачено, що за наявності підстав, визначених цим законом, право населення на реалізацію зазначених гарантій не залежить від прийняття рішень відповідними органами.

Таким чином обов'язок проведення індексації розміру аліментів, який визначений судом у твердій грошовій сумі, прямо передбачений законом, а саме, положеннями ст.184 СК України, що зобов'язує державного виконавця проводити таку індексацію автоматично, тобто без додаткового судового рішення, керуючись при цьому ЗУ "Про індексацію грошових доходів населення" та Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою КМУ від 17.07.2003 року, з наступними змінами та доповненнями.

Отже, оскільки розмір аліментів підлягає індексації, згідно ст.184 СК України та ЗУ України "Про індексацію грошових доходів населення", відповідна індексація проводиться автоматично на стадії виконання рішення суду про стягнення аліментів.

Разом з тим на думку суду не заслуговують на увагу доводи позивача про те, що вона самостійно бере участь у додаткових витратах на неповнолітню дитину, а розмір аліментів , який вона просить суд стягнути з відповідача на утримання дитини включає в себе і додаткові витрати на утримання дитини , з тих підстав , що позивач не зверталась до суду з позовними вимогами в порядку ст. 185 СК України про стягнення з ОСОБА_2 додаткових витрат на дитину.

Аналіз положень ст. 185 СК України дає підстави для висновку про те, що при вирішенні вимог про участь одного з батьків у додаткових витратах на дитину суд має встановити реальне існування особливих обставин, які викликають необхідність таких витрат, а також розмір останніх. Лише при наявності цих умов і їх встановленні можливе ухвалення рішення про стягнення таких витрат в конкретній сумі.

Оскільки позивач з вимогами про стягнення додаткових витрат на дитину не зверталась до суду, суд не бере до уваги доводи позивача в цій частині.

Положеннями ч.ч. 1 та 2 ст. 11 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Крім того на думку суду , обґрунтованими є і вимоги позивачки щодо визначення місця проживання дитини разом з нею.

Таким чином, враховуючи матеріальне становище сторін, а також те, що відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України - кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, користуючись рівними правами, на засадах змагальності згідно вимог ст. 10 ЦПК України, виходячи із принципів розумності та справедливості, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення аліментів, підлягають до часткового задоволення з підстав та мотивів викладених вище.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення у справі про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.

Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, тому суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивачки судовий збір за подання заяви про розірвання шлюбу у розмірі 243 грн. 60 коп.

Відповідно до ч.3 ст.88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог тому суд вважає, що оскільки позивачі за подання позовів про стягнення аліментів звільнені від сплати судового збору, відповідно до Закону України "Про судовий збір", то із ОСОБА_2 слід стягнути в дохід держави судовий збір у розмірі 487,20 грн.

Керуючись ст.ст.10, 11, 60, 88, 209, 212-215 ЦПК України , ст.ст. 105, 110,112, 180, 181, 182 Сімейного Кодексу України, Закон України «Про охорону дитинства» суд,-

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа яка не заявляє самостійних вимог на предмет позову на стороні позивача - Служба у справах дітей Ужгородської РДА про розірвання шлюбу, стягнення аліментів на утримання дитини та визначення місця проживання дитини задовольнити частково.

Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, що зареєстрований 22.09.2007 року у виконавчому комітеті Холмківської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області, за актовим записом - №58 розірвати.

Неповнолітнього сина ОСОБА_3 Йосифовича, ІНФОРМАЦІЯ_1, залишити проживати разом з матірю - ОСОБА_1.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, мешканця ІНФОРМАЦІЯ_3, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, мешканки ІНФОРМАЦІЯ_5, аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 Йосифовича, ІНФОРМАЦІЯ_1, в твердій грошовій сумі в розмірі 500 (пятсот) гривень щомісячно, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 22.06.2015 року і до досягнення дитиною повноліття.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплаченого нею суми судового збору в розмірі 243,60 грн.(двісті сорок три гривні шістдесят копійок).

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави суму судового збору в розмірі 487,20 грн.(чотириста вісімдесят сім гривень двадцять копійок).

Рішення суду в межах стягнення аліментів за один місяць допустити до негайного виконання.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення. Апеляційна скарга подається до апеляційного суду Закарпатської області через Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду ОСОБА_4