У Х В А Л А

Іменем України

26 лютого 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі:

судді-доповідача: Куцина М. М.,

суддів: Бондаренка Ю.О., Павліченка С.В.,

при секретарі: Маринець Д.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства „ВіЕс Банк" на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 26 вересня 2014 року по справі позовом Публічного акціонерного товариства „Фольксбанк" до ОСОБА_2, де третя особа - ОСОБА_3, про звернення стягнення на предмет іпотеки,-

в с т а н о в и л а :

У квітні 2015 року Публічне акціонерне товариство „Фольксбанк" звернулося в суд із позовом до ОСОБА_2, де третя особа - ОСОБА_3, про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позов мотивовано тим, що 10 квітня 2008 року між ВАТ «Електрон Банк», правонаступником якого є ПАТ "ФОЛЬКСБАНК" та гр. ОСОБА_2, було укладено Кредитний договір №КF 48405, згідно з яким кредитор надав відповідачу грошові кошти в сумі 80 тис. дол. США, з кінцевим строком погашення не пізніше 08.04.2033 року зі сплатою під 12,00 % річних за користування кредитними коштами.

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором ВАТ «Електрон Банк», правонаступником якого є ПАТ "ФОЛЬКСБАНК", 16.04.2008 року уклали договір іпотеки, відповідач надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: житловий будинок, загальною площею 228,60 кв. м. , житловою площею 73,7 кв.м., що розташований на земельній ділянці площею 0,0500 га., за адресою: АДРЕСА_1.

Позичальник свої зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконував, внаслідок чого станом на 17 квітня 2012 року утворилась заборгованість, яка складається з заборгованості 72 496,61 доларів США ( по курсу НБУ станом на 17 квітня 2012 року), що становить 582 211,73 гривень.

Позивач, посилаючись на зазначені у позовній обставини справи, та з підстав, передбачених ст ст. 526, 553, 554, 589, 59, 1054 ЦК України, ст ст. 25, 26, Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень", ст. 20 Закону України „ Про заставу" просив у суді першої інстанції звернути стягнення на житловий будинок, загальною площею 228,60 кв. м. , житловою площею 73,7 кв.м., що розташований на земельній ділянці площею 0,0500 га., за адресою: АДРЕСА_1 Виселити з житлового будинку всіх громадян, що мешкають у ньому.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 26 вересня 2014 року у задоволенні позову ПАТ „ Фольксбанк"- відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, представник позивача оскаржив дане рішення в апеляційному порядку, вважаючи, що таке є необ'єктивним, необґрунтованим, винесеним із грубим порушенням норм матеріального права та неповним з'ясуванням обставин, що мають істотне значення для справи, а тому просив дане рішення скасувати і постановити нове рішення, яким задовольнити позов.

Представник позивача повторно не з'явився в судове засідання апеляційної інстанції. Судова колегія вважає, що на підставі ч.2 ст.305 ЦПК України, може розглянути справу без його участі, тому що він належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, а його неявка не перешкоджає розглядові справи.

Представник відповідача у суді апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції вважає законним та обґрунтованим, а апеляційну скаргу безпідставною.

Заслухавши доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд, керуючись принципом диспозитивності, відповідно до вимог ч. 1 ст. 303 ЦПК України та роз'яснень Верховного Суду України, викладених в постанові Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку», перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, не роблячи висновків щодо неоскарженої частини судового рішення.

Відповідно до ст. ст. 10, 11, 59, 60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи у задоволенні позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, яким є спірний будинок відповідача, суд першої інстанції виходив із положень п. 1 ч. 1 ст. Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України", яким встановлено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом іпотеки, згідно із ст. 5 Закону України «Про іпотеку».

Судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції, який, розглядаючи заявлений по справі позов, повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин.

У відповідності до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки (пені).

Згідно зі ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

У відповідності до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Судом першої інстанції встановлено, що 10 квітня 2008 року між ВАТ «Електрон Банк» правонаступником якого є ПАТ "ФОЛЬКСБАНК" та гр. ОСОБА_2 було укладено Кредитний договір №КF 48405, відповідно до якого кредитор надав відповідачу грошові кошти в сумі 80тис. дол. США, з кінцевим строком погашення не пізніше 08.04.2033 року зі сплатою під 12,00 % річних за користування кредитними коштами.

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між банком та відповідачем 16 квітня 2008 року був укладений договір іпотеки, за яким відповідач передав банку в іпотеку належний йому на праві власності житловий будинок загальною площею 228,60 кв. м., житловою площею 73,7 кв.м., що розташований на земельній ділянці площею 0,0500 га., за адресою: АДРЕСА_1

Свої зобов'язання відповідач належним чином не виконав і станом на 17 квітня 2012 року утворилась заборгованість, яка складається з заборгованості 72 496,61 доларів США ( по курсу НБУ станом на 17 квітня 2012 року)що становить 582 211,73 гривень.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави, згідно із ст. 4 Закону України «Про заставу», та/або предметом іпотеки, згідно із ст. 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв.м для житлового будинку.

Відповідно до статті 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно зі статтею 1 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

При розгляді справи, суди зобов'язані враховувати не тільки буквальне текстове вираження норми права, але тлумачити і застосовувати вказану норму у контексті тих завдань та очікувань, які стали підставою для прийняття конкретного нормативного акта.

Основною метою прийняття Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" є забезпечення конституційних прав громадян та відновлення довіри до банків та інших фінансових установ, вжиття оперативних заходів та мінімалізації можливих збитків громадян при виконанні своїх кредитних зобов'язань.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Набрання чинності Законом України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" після прийняття рішення судом першої інстанції не позбавляє права, а зобов'язує суд апеляційної інстанції застосувати його норми при перегляді рішення суду першої інстанції, як і не виключає того, що суд має застосовувати цей Закон за наявності критеріїв, викладених у статті 1 цього Закону.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не перевірив, чи не є відповідач суб'єктом відповідальності за кредитні правовідносини у розумінні до вимог Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції», внаслідок чого, згідно зі ст. 6 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», цей закон не буде застосовуватись бездоказово, так як такі докази повинен надати саме позивач, відповідно до вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України, і, окрім того, позивач не звертався до суду з клопотанням про з'ясування цих обставин чи про витребування відповідних доказів.

За таких обставин, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції, застосовуючи положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», дійшов до вірного висновку, що, оскільки у спірному будинку, площа якого не перевищує 240 кв. м., постійно проживають боржник та іпотекодержатель, а власник не має іншого житла та не дає згоди на відчуження цієї квартири, правильно відмовив в задоволенні вимоги банку про звернення стягнення на предмет іпотеки .

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 209, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства „ ВіЕс Банк" - відхилити.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 26 вересня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: