Справа № 361/4755/15-ц Головуючий у І інстанції Селезньова Т. В.
Провадження № 22-ц/780/5424/15 Доповідач у 2 інстанції Ігнатченко Н. В.
Категорія 52 06.10.2015
УХВАЛА

Іменем України

6 жовтня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого судді: Ігнатченко Н.В.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагєєва В.О.,

при секретарі: Нагорній Г.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 13 серпня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства комерційний банк «Фінансова ініціатива» про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а:

У липні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що 19 лютого 2015 року його було звільнено на підставі наказу № 238-п з посади начальника Київського відділення № 18 ПАТ КБ «Фінансова ініціатива» у відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, яку він обіймав з 20 листопада 2014 року. Вказав, що його звільнили незаконно, оскільки заяву про звільнення від 18 лютого 2015 року він не подавав, а відповідач використав заяву, яку була написана при прийнятті на роботу під тиском керівництва та яка повинна вважатися недійсною. 18 лютого 2015 року позивач намагався подати заяву про анулювання раніше написаної заяви про звільнення, але відповідач відмовився прийняти її. Також вважає, що звільнення відбулося з порушенням вимог трудового законодавства, оскільки в цей час він перебував на лікарняному. У зв'язку з наведеним ОСОБА_2 просив суд поновити його на роботі у ПАТ КБ «Фінансова ініціатива» на займаній посаді начальника Київського відділення № 18, стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду в розмірі 50 000грн.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 13 серпня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів неправильного застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права рішення суду без змін. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з безпідставності позовних вимог, оскільки звільнення позивача відбулося у відповідності вимог трудового законодавства.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що місцевий суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Судом встановлено, що 20 листопада 2014 року ОСОБА_2 наказом № 1083-п ПАТ КБ «Фінансова ініціатива» було прийнято на посаду начальника Київського відділення № 18.

Згідно із наказом ПАТ КБ «Фінансова ініціатива» № 238-п позивач 19 лютого 2015 року звільнений із займаної посади за угодою сторін у відповідності п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України на підставі заяви № 88 від 18 лютого 2015 року.

Згідно листка непрацездатності серії АГІ 980958 в період з 19 лютого по 26 лютого 2015 року позивач перебував на лікарняному.

Як вбачається з матеріалів справи, із спірним наказом позивача ознайомлено після виходу з лікарняного, також йому було видано трудову книжку та проведено повний розрахунок при звільненні.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 наполягає на тому, що заява про звільнення за угодою сторін була написана під тиком роботодавця при прийнятті на роботу, вона не відображає справжнього його волевиявлення та є ганебною практикою відповідача аби мати змогу безпідставно звільняти працівників.

Ураховуючи вимоги ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

За правилами ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

Так із заяви, яка виконана рукописним текстом, убачається, що позивач просив керівництво відповідача звільнити його із займаної посади 19 лютого 2015 року за угодою сторін згідно п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України.

При огляді в судовому засіданні журналу вхідної кореспонденції ПАТ КБ «Фінансова ініціатива», судом встановлено, що в ньому міститься порядковий запис № 88 від 18 лютого 2015 року про реєстрацію заяви ОСОБА_2 щодо звільнення. При цьому в даному журналі відсутній запис про звернення останнього із заявою про анулювання даної заяви чи будь-якого подібного змісту.

Таким чином позиція позивача про те, що заява про звільнення була написана під тиком роботодавця при прийнятті на роботу не підтвердження жодними доказами, а тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що навіть якщо спірну заяву позивач і написав у листопаді 2014 року, то саме через це вона не може бути визнана недійсною чи такою, що не відповідає волі особи, що її написала.

Інакше кажучи, оскільки у позивача було вдосталь часу на захист своїх прав, зокрема, шляхом оскарження заяви про звільнення за угодою сторін або її відкликання у встановленому законом порядку, така заява вважається такою, що написана працівником свідомо і без примусу, тобто є добровільним його волевиявленням.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є угода сторін.

Згідно з ч. 3 ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Відповідно до роз'яснень викладених у п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» правила про недопустимість звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відсутності (ч. 3 ст. 40 КЗпП України) стосуються як передбачених статтями 40, 41 (1) КЗпП, так й інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

Згідно з п. 12 вказаної постанови судам роз'яснено, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП України (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Враховуючи наведене, відмовляючи в задоволенні вимог про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції правомірно указував на те, що звільнення працівника в даному випадку було проведено за угодою сторін відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України на підставі його заяви із зазначенням дати звільнення, а саме 19 лютого 2015 року, а тому правила ч. 3 ст. 40 КЗпП України не розповсюджується.

Трудова угода про припинення трудового договору, вчинена працівником проти його фактичної волі, внаслідок застосування до нього психічного тиску роботодавця, не може створювати юридичних наслідків, однак таких доказів матеріали справи не містять.

На законність дій ПАТ КБ «Фінансова ініціатива» вказує і той факт, що дізнавшись про своє звільнення, позивач протягом тривалого часу не вживав заходів щодо оспорювання такого звільнення або заяви про звільнення за угодою сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Суд першої інстанції в оскарженому рішення вказав, що позивачем пропущено строк для звернення до суду за захистом порушеного права, встановлений ст. 233 КЗпП України, і послався на це як на додаткову правову підставу для відмови у задоволенні позовних вимог, однак розглянувши спір в межах заявлених вимог, суд дійшов висновку про безпідставність позовних вимог.

Як зазначено в п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Проте оскільки при пропуску місячного і тримісячного строків у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з'ясовує не лише причини пропуску строку, а й усі обставини справи, права та обов'язки сторін.

Таким чином, відмовити в позові через пропуск без поважних причин строку звернення до суду можливо лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог при пропуску строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог, що й було зроблено судом першої інстанції.

Відповідно до п. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

За таких обставин судом першої інстанції не було порушено норм процесуального права, рішення суду відповідає вимогам матеріального права та встановленими обставинами справи й не може бути скасоване з підстав викладених в апеляційній скарзі.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 303, 307-308, 313 - 315, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 13 серпня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді: