РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2015 року Київський районний суд м. Харкова

у складі головуючого судді - Ніколаєнко І.В.,

при секретарі Блохіні А.В., Газіній О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкова цивільну справу за позовом Головного управління юстиції у Харківській області в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Орган опіки та піклування в особі Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, про визнання незаконним утримання на території України неповнолітніх дітей, повернення неповнолітніх дітей до держави ОСОБА_3 та про зобовязання передати неповнолітніх дітей батькові, -

ВСТАНОВИВ:

Головне Управління юстиції у Харківській області звернулося до суду з позовом в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Орган опіки і піклування в особі Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, про визнання незаконним утримання на території України неповнолітніх дітей, повернення неповнолітніх дітей до держави ОСОБА_3 та передачі їх батькові ОСОБА_1,посилаючись на те, що 27 березня 2009 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали шлюб у м. Києві. У шлюбі народилося двоє дітей ОСОБА_4, 28 листопада 2009 року, і ОСОБА_5, 22 листопада 2010 року.

В листопаді 2009 року подружжя переїхали до м. Харкова та зареєструвались за адресою: АДРЕСА_1.

27 листопада 2012 року сім'я ОСОБА_5 разом з дітьми виїхали до ОСОБА_3 де проживали за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується витягами з реєстраційного відділу обліку населення від 03 липня 2013 року. Подружжя орендувало квартиру в ОСОБА_3 строком на один рік.

Аєлет-Батшева ОСОБА_5 відвідувала дитячий садок в ОСОБА_3 з січня 2013 року до березня 2013 року

Аєлет-Батшева ОСОБА_5 та Рафаель-Тувія ОСОБА_5 мали медичні страхові поліси на території ОСОБА_3, що підтверджується довідками від 20 листопада 2013 року.

Як зазначив позивач ОСОБА_1 з 27 лютого до 19 березня 2013 року він знаходився в Україні по справах. Після повернення до ОСОБА_3 з'ясувалося, що мати з дітьми виїхали з ОСОБА_3 в Україну 11 березня 2013 року та повертатися в ОСОБА_3 з дітьми вона відмовляється.

В судовому засіданні представник Головного Управління юстиції у Харківській області, ОСОБА_1 та його захисник позов підтримали та просили суд його задовольнити, зазначивши, що відповідач самостійно змінила місце проживання неповнолітніх дітей і визначила їх нове місце проживання в Україні з порушенням прав позивача, адже ні усної, ні письмової згоди на зміну постійного місця проживання неповнолітніх дітей батько не надавав. Крім того, пояснивши, що він є громадянином ОСОБА_3 та має там постійне місце проживання.

Відповідачка ОСОБА_2 та її представники позов не визнали та пояснила, що 27 березня 2009 року вона уклала шлюб з ОСОБА_1 У шлюбі народилося двоє дітей ОСОБА_4, 28 листопада 2009 року, і ОСОБА_5, 22 листопада 2010 року. З 2008 року по листопад 2009 року вони мешкали в м. Києві, потім переїхали до м.Харкова та зареєструвались за адресою: АДРЕСА_2.

27 листопада 2012 року сім'я виїхала до ОСОБА_3, де вона та діти отримали посвідку на постійне місце проживання в ОСОБА_3, але залишалися при цьому громадянами України, а чоловік приїхав як гість, залишаючись при цьому громадянином України. Проживали вони в орендованій нею квартирі за адресою: вул. Гакінор, 3/1, м. Маале-Адумім строком на один рік.

Оскільки чоловік не мав громадянства ОСОБА_3, він не міг працювати, вона була змушена працювати у дитячому садку сімейного типу і, водночас, доглядати й своїх дітей. Подружні стосунки погіршилися, чоловік бив її,зловживав спиртними напоями,жорстоко поводився з нею, тому вона була вимушена неодноразово звертатися до правоохоронних органів та соціальних служб за допомогою. Після того, як 27 лютого 2013 року чоловік повернувся в Україну, вона за допомогою центру соціального захисту жертв сімейного насилля, у якому вона мешкала майже два тижні, виїхала до України разом із дітьми, у звязку з чим перебування дітей громадян України з матірю громадянкою України є законним, держава ОСОБА_3 не є їх місцем постійного перебування.

В Україні вона з дітьми мешкає та зареєстрована за тією ж адресою АДРЕСА_3 та є співвласником частки цієї квартири. Діти відвідують ясла-садок № 140, отримують медичний догляд та профілактичні щеплення.

Представник Органу опіки і піклування в особі Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради полагався на розсуд суду, в подальшому надавши заяву про розгляд справи без представника, надавши суду висновок, згідно якого, питання щодо повернення малолітніх ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, до Держави ОСОБА_3, було розглянуто на засіданні Комісії з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Харківської міської ради.

Відповідно до витягу протоколу засіданні Комісії від року, були з'ясовані наступні обставини:

Мати дітей - громадянка України ОСОБА_2;

Батько дітей - громадянин України ОСОБА_1.

Шлюб між батьками дитини був зареєстрований 27.03.2009.

Малолітній ОСОБА_7 народився 22.11.2010 у м. Херсон. Малолітня ОСОБА_4 народилася 28.11.2009 у м. Харкові.

На засіданні Комісії ОСОБА_2 повідомила, що вона разом з чоловіком та дітьми 27.11.2012 виїхала до ОСОБА_3, мешкали в орендованій квартирі. ОСОБА_2 працювала у дитячому садку, малолітні діти відвідували дитячий садок, а ОСОБА_1 ніде не працював, зловживав спиртними напоями, жорстоко поводився з дружиною, тому вона була вимушена неодноразово звертатися до правоохоронних органів та соціальних служб за допомогою. Піся того, як 27.02.2013 ОСОБА_1 повернувся в Україну, ОСОБА_2 за допомогою соціальних служб Держави ОСОБА_3 також повернулася з дітьми до України.

Згідно з висновком ВКМСД Київського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області від 16.04.2013 в діях ОСОБА_2 щодо виїзду з дітьми з Держави ОСОБА_3 до України 11.03.2013 відсутній будь-який склад злочину.

На теперішній час ОСОБА_2 з дітьми мешкає за адресою: АДРЕСА_4, де для них створені усі умови для повноцінного розвитку. ОСОБА_2 є співвласником квартири.

Згідно довідки адміністрації дошкільного навчального закладу (ясла-садок) № 140 від 15.06.2015 малолітні ОСОБА_7 та ОСОБА_4, зараховані до закладу з 11.09.2014 року по теперішній час.

Згідно з карти профілактичних щеплень діти отримали необхідні щеплення відповідно віку та стану здоров'я.

Таким чином малолітні ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, мешкають в належних умовах, відвідують дитячий садок, отримують необхідний медичний догляд, та знаходяться на території України на законних підставах.

Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, як представник органу опіки та піклування, діючи в інтересах дітей, вважає за недоцільне повернення малолітніх ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, до Держави ОСОБА_3.

Вислухавши сторони, дослідивши надані сторонами докази та інші матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню за наступних підстав.

Судом встановлено, що 27 березня 2009 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали шлюб у м. Києві.

У шлюбі народилося двоє дітей ОСОБА_4, 28 листопада 2009 року, і ОСОБА_5, 22 листопада 2010 року.

Подружжя ОСОБА_5 з 2008 року по листопад 2009 року мешкало в м. Києві, потім переїхали до м.Харкова та зареєструвались за адресою: АДРЕСА_5.

27 листопада 2012 року сім'я ОСОБА_5 разом з дітьми виїхали до ОСОБА_3.

Згідно інформації, що міститься у Запиті Держави ОСОБА_3, ОСОБА_2 та діти Аєлет-Батшева ОСОБА_2 та Рафаель-Тувія ОСОБА_2 мають подвійне громадянство: України та ОСОБА_3. ОСОБА_1 є громадянином України. Діти разом з батьками проживали у Державі ОСОБА_3 за адресою: вул. Гакінор, 3/1, м. Маале-Адумім, що підтверджується витягами з реєстраційного відділу обліку населення від 03 липня 2013 року. Подружжя орендувало квартиру в ОСОБА_3 строком на один рік, а саме з 10.01.2013 року до 10.01.2014 року. Договір оренди був укладений на імя ОСОБА_2

Аєлет-Батшева ОСОБА_2 відвідувала дитячий садок в ОСОБА_3 з січня 2013 року до березня 2013 року, що підтверджується довідкою від листопада 2013 року.

Аєлет-Батшева ОСОБА_2 та Рафаель-Тувія ОСОБА_2 мали медичні страхові поліси па території ОСОБА_3, що підтверджується довідками від 20 листопада 2013 року.

27 лютого 2013 року ОСОБА_1 поїхав в Україну, як він зазначив, для відновлення втраченого українського паспорту.

Відповідачка ОСОБА_2 разом з дітьми також виїхала до України, посилаючись на те, що ОСОБА_1 вчиняв по відношенні до неї фізичне насильство, у звязку з чим вона звернулась до поліції ОСОБА_3. На підтвердження своїх доводів до суду була надана інформація з відділення поліції в Маале-Адумим про звернення №89022013 від 26.02.2013 року, у якій зазначені відомості про злочин - погрози та напад чоловіка. Після того, як 27.02.2013 року ОСОБА_1 повернувся в Україну, ОСОБА_2 за допомогою соціальних служб Держави ОСОБА_3 також повернулася в Україну.

Згідно рішення Київського районного суду м. Харкова від 16.04.2013 року, шлюб між подружжям ОСОБА_2 було розірвано.

Відповідно до висновку ВКМСД Київського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області від 16.04.2013 в діях ОСОБА_2 щодо виїзду з дітьми з Держави ОСОБА_3 до України 11.03.2013 відсутній будь-який склад злочину.

Згідно відповіді ДМС України в Харківській області від 18.07.2013 рок , зазначено 26.03.2013 року громадянка ОСОБА_2 звернулась до ГУ ДМС України в Харківській області з клопотанням про повернення на постійне місце проживання в Україну разом з малолітніми дітьми ОСОБА_8 та ОСОБА_2 Рафаель-Тувия Артуровичем, на підставі паспорта громадянина України для виїзду за кордон, яке було задоволено.

Стаття 8 Конвенції 1980 року, до якої Україна приєдналася Законом України від 11 січня 2006 року № 3303-1V та набула чинності для України з 01 вересня 2006 року, надає право особі, яка стверджує, що дитина була переміщена або утримується з порушенням прав піклування, звернутися з заявою до Центрального органу за постійним місцем проживання дитини або до Центрального органу будь-якої іншої Договірної держави за допомогою у забезпеченні повернення дитини.

14 серпня 2013 року до Міністерства юстиції України, як Центрального органу України з виконання Конвенції 1980 року, звернувся позивач через Центральний орган Держави ОСОБА_3 з заявою про повернення дитини.

У відповідності зі статтею 3 Конвенції переміщення або утримування дитини вважаються незаконними, якщо:

a) при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримування; та

b) у момент переміщення або утримування ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б,якби не переміщення або утримування.

На час виїзду відповідача з території ОСОБА_3 до України, батько дітей ОСОБА_1 перебував також на території України.

Статтею 1 Закону України "Про зовнішньоекономічну діяльність від 16.04.1991р. закріплено визначення постійного місця проживання на території якої-небудь країни не менше одного року громадянина, який не має постійного місця проживання на території інших держав і має намір проживати на території цієї держави.

Малолітні діти ОСОБА_1 Аелет-Батшеви та ОСОБА_1 Рафаель-Тувія проживали на території ОСОБА_3 чотири місяці.

Відповідно до статті 5 Конвенції 1980 року для її цілей «права піклування» включають права, пов'язані з піклуванням будь-якої особи про дитину, і зокрема, право визначати місце проживання дитини.

Згідно зі статтею 14 Конвенції 1980 року встановлюючи, чи дійсно мали місце незаконні переміщення або утримування, суд може безпосередньо враховувати законодавство і судові й адміністративні рішення, не вдаючись до спеціальних процедур доведення цього законодавства або визнання рішень іноземних органів.

Стаття 13 Гаазької Конвенції передбачає, що судовий або Адміністративний орган запитуваної держави не зобовязаний видавати розпорядження про повернення дитини, якщо особа, установа або інший орган, що заперечує проти її повернення доведуть, що:

А) особа, установа чи інший орган,що піклується про дитину, фактично не здійснювали права піклування на моменти переміщення або утримання, або згодом дали мовчазну згоду на переміщення або утримання;

Б) існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нестерпиму обстановку.

Стаття 12 Конвенції 1980 року встановлює, що судовий і адміністративний орган, навіть у тих випадках, коли процедури розпочаті після спливу річного терміну, також видає розпорядження про повернення дитини, якщо тільки немає даних про те, що дитина вже прижилася у своєму новому середовищі.

Згідно ст. 20 Конвенції 1980 року У поверненні дитини, відповідно до статті 12 може бути відмовлено, якщо воно не допускається основними принципами запитуваної держави в галузі захисту прав людини та основних свобод.

Судом встановлено, що на теперішній час ОСОБА_2 з дітьми мешкають у власній квартирі за адресою: АДРЕСА_4, де для них створені усі умови для повноцінного розвитку.

Згідно з інформацією адміністрації дошкільного навчального закладу (ясла-садок) № 140 від 15.06.2015 малолітні ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, зараховані до закладу з 11.09.2014 року.

Згідно з карти профілактичних щеплень діти отримали необхідні щеплення відповідно віку та стану здоров'я.

Таким чином, малолітні ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, мешкають в належних умовах, відвідують дитячий садок, отримують необхідний медичний догляд, тобто діти протягом двох років перебувають в Україні, звикли та адаптувалися у цьому середовищі, а тому їх повернення до держави ОСОБА_3, в якій вони прожили лише чотири місяці, є недоцільним.

За змістом ст.150,155 Сімейного кодексу України, здійснюючи свої права та виконуючи обовязки, батьки повинні перед усім дбати про інтереси дитини, батьківські права не можуть здійснюватись усупереч інтересам дитини.

Згідно зі статтею 4 Конституції України в Україні існує єдине громадянство.

Таким чином, судом встановлено, що ні позивач, ні відповідач не мають постійного місця проживання в Держави ОСОБА_3, батьки та їхні малолітні діти є громадянами України, проживають на території України. Доводи ОСОБА_1 про те, що він є громадянином ОСОБА_3 та має законне постійне місце проживання спростовуються доказами, які містяться в матеріалах справи. Так, згідно інформації, яка міститься в Запиті Держави ОСОБА_3 до України зазначено, що ОСОБА_1Р є громадянином України, що підтверджується паспортом громадянина України, який був наданий до суду. ОСОБА_1 було надано до суду посвідчення особи в державі ОСОБА_3, термін дії якого сплинув 10.04.2015 року та картку про візовий режим. В наступний час ОСОБА_1 знаходиться в Україні та мешкає у м. Харкові. Медичні страхові поліси у малолітніх дітей закінчились 30.09.2013 року, що в подальшому може порушити права та інтереси дітей.

Крім того, згідно висновку Управління служб у справах дітей департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради щодо визначення місця проживання малолітніх ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3 від 11.12.2014 року за № 548, визначено за доцільне їх місце проживання разом із матірю ОСОБА_2.

Згідно із вимогами ст.ст. 11, 59-61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до вимог цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі. При цьому, кожна із сторін зобовязана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а обставини справи які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Зазначені правила у повному обсязі поширюються і на вирішення заяв поданих у порядку визначеному ст.ст.29, 30 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей від 25.10.1980 р., що набула чинності для України з 01.09.06р. В даному випадку позивач зобовязаний довести як сам факт порушення належних йому прав постійного проживання разом із дитиною на території ОСОБА_3, так і протиправності дій відповідача повязаних із переміщенням нею малолітніх дітей сторін на територію України, громадянкою якої вони власне і є.

Так, позивачем не подано, а в судовому засіданні не здобуто належних письмових доказів, що станом на час виникнення спору позивач є громадянином держави ОСОБА_3 або особою яка набула право постійного проживання на території цієї держави.

Суд, встановивши фактичні обставини на підставі наданих сторонами доказів, прийшов до переконання про відсутність достатніх даних вважати незаконним утримання на території України малолітніх дітей відповідачем - ОСОБА_2

До такого висновку суд приходить у звязку з недоведеністю обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги та доведеними обставинами, якими відповідач обґрунтовує свої заперечення.

Головним фактором, яким керується суд при обґрунтування цього висновку є принцип дотримання, перш за все, інтересів дітей.

На підставі вищевикладеного, суд вважає, що позовні вимоги є недоведеними та такими, що не підлягають задоволенню.

У рішенні Європейського суду з прав людини (Мамуссе і Вашингтон проти Франції) вказано, що головне правило Конвенції 1980 року - захистити дітей від шкідливих наслідків їхнього незаконного переміщення та утримання. Оскільки такі шкідливі наслідки відсутні, повернення дітей, які вже адаптувалися у новому середовищі, негативно впливатимуть на їх розвиток.

Таким чином, малолітні ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, мешкають в належних умовах, відвідують дитячий садок, отримують необхідний медичний догляд, тобто діти протягом двох років перебувають в Україні, звикли та адаптувалися у цьому середовищі, а тому їх повернення до держави ОСОБА_3, в якій вони прожили лише чотири місяці, є недоцільним, а перебування їх на території України є на законних підставах.

Крім того, суд вважає необхідним зазначити, що крім названої Конвенції правовідносини сторін регулюються також іншими міжнародними Конвенціями, зокрема Конвенцією про юрисдикцію, право, що застосовується, визнання, виконання та співробітництво щодо батьківської відповідальності та заходів захисту дітей від 19.10.1996р., ратифікованої Законом України від 14.09.06р. ( ст.5). та Законом України «Про міжнародне приватне право «від 23.06.05р. № 2709-1V ( ст.ст. 24, 66, 67, 77), за якими спірні відносини сторін, які є громадянами України, щодо визначення місця проживання їх малолітніх дітей належать до виключної підсудності та юрисдикції лише судів України й повинні вирішуватися на підставі норм її законодавства.

На підставі вищевикладеного, суд відмовляє в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 57-60, 209, 212-215 Цивільно-процесуального кодексу України, ст.ст. 150, 155 СК України, Конвенцією про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей від 25.10.1980 року, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог Головного управління юстиції у Харківській області в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Орган опіки та піклування в особі Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Харківської області протягом 10 днів з дня проголошення, або в той же строк з дня отримання копії повного тексту рішення.

Суддя - Ніколаєнко І.В.