Справа №295/7758/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.10.2015 року м. Житомир

Богунський районний суд міста Житомира у складі:

головуючої судді Семенцової Л.М.,

за участі секретарів Содель А.С., Слончак А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Державної автомобільної інспекції Управління Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок невиплати матеріальної допомоги, -

ВСТАНОВИВ

У травні 2015 року позивач звернувся до суду з указаним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що з 2000 року по 2004 рік він працював в Управлінні ДАІ УМВС України в Житомирській області, проте йому не було виплачено матеріальну допомогу в розмірі місячного грошового забезпечення згідно Указу Президента України від 04.10.1999 року № 926/96. Постановою Житомирського окружного адміністративного суду від 09.02.2015 року, зміненою постановою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 02.04.2015 року, його позов до Управління ДАІ УМВС України в Житомирській області про визнання дій (бездіяльності) неправомірними та зобовязання вчинити дії, задоволено частково та зобовязано Управління ДАІ УМВС України в Житомирській області нарахувати та виплатити йому матеріальну допомогу, передбачену Указом Президента України від 04.10.1999 року № 926/96, за 2000-2004 роки, виходячи з його місячного грошового забезпечення, на рік, за який вона виплачується у розмірі 2575,02 грн. У звязку із значною тривалістю розгляду даного питання, починаючи з 2004 року, він був позбавлений можливості отримати належні йому кошти, що негативно вплинуло на його стан здоровя, самопочуття та душевний спокій, тому вважає, що оскільки зазнав душевних страждань, має право на відшкодування моральної шкоди, завданої з вини відповідача, і просить стягнути з нього на свою користь завдану йому протиправною бездіяльністю 15000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Позивач у судовому засіданні позов підтримав, посилаючись обставини, викладені в позовній заяві, пояснивши, що при проходженні служби отримав захворювання та має статус інваліда, а через душевні страждання його стан здоровя погіршився і він неодноразово лікувався та звертався за медичною допомогою. Заявлена в позові сума коштів є необхідною для нього для санаторно-курортного лікування. На виконання рішення суду 20.04.2015 року грошові кошти були йому перераховані та 09.05.2015 року виплачені.

Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнав, обґрунтовуючи таку позицію практикою Європейського суду з прав людини відносно того, що визнання самого факту порушення прав позивача є достатньою справедливою сатисфакцією за будь-яку моральну шкоду, а також вказав на те, що позивачем не надано доказів заподіяння йому моральної шкоди.

Суд, заслухавши позивача та представника відповідача, дослідивши письмові матеріали справи, зясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні заяви, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Згідно частини 1 статті 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із змінами) розяснено, що за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоровя умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Як передбачено ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Постановою Житомирського окружного адміністративного суду від 09.02.2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління ДАІ УМВС України в Житомирській області про визнання дій (бездіяльності) неправомірними та зобовязання вчинити дії, зміненою постановою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 02.04.2015 року, позов задоволено частково та визнано протиправною бездіяльність Управління ДАІ щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 матеріальної допомоги, передбаченої Указом Президента України від 04.10.1996 року № 926/96, за 2000-2004 роки, а також зобовязано Управління ДАІ УМВС України в Житомирській області нарахувати та виплатити йому матеріальну допомогу, передбачену Указом Президента України від 04.10.1999 року № 926/96, за 2000-2004 роки, виходячи з його місячного грошового забезпечення, на рік, за який вона виплачується у розмірі 2575,02 грн.

У вказаній справі судом було встановлено, що наказом начальника управління Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області від 27.09.2000 року № 142 о/с старшого лейтенанта міліції ОСОБА_1 звільнено з посади старшого інспектора дорожньо-патрульної служби взводу супроводження (ескортування) І роти дорожньо-патрульної служби окремого батальйону дорожньо-патрульної служби державної автомобільної інспекції управління Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області на підставі пункту «ж» статті 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ Української РСР (за власним бажанням) з 29.09.2000 року, а в подальшому 29.11.2000 року змінено підставу звільнення на звільнення за віком відповідно до пункту «а» статті 65 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ Української РСР.

Наказом начальника управління Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області від 16.04.2002 року № 40 о/с відмінено пункти наказів від 27 вересня та 29.11.2000 року в частині звільнення ОСОБА_1 зі служби та поновлено на посаді з 20.03.2000 року.

Наказом від 01.08.2002 року № 89 о/с ОСОБА_1 звільнено з органів внутрішніх справ у відставку за віком, а у травні 2003 року на підставі виконавчого листа районного суду поновлено на посаді з 01.08.2002 року.

Наказом в.о. начальника управління Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області від 08.07.2003 року № 96 о/с частково змінено наказ від 01.08.2002 року щодо підстав звільнення - звільнено у запас на підставі пункту «б» статі 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ Української РСР (через хворобу) з 22.08.2002 року.

На підставі висновку Міністерства внутрішніх справ України від 12.01.2004 року відмінено пункт наказу № 96 о/с від 08.07.2003 року про звільнення позивача зі служби та зараховано до його вислуги років в органах внутрішніх справ та виплачено грошове утримання за період з 01.08.2002 року, утримавши при цьому виплачене за цей період пенсійне забезпечення.

Наказом т.в.о. начальника управління Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області від 03.06.2004 року № 92 о/с ОСОБА_1 звільнено з органів внутрішніх справ у відставку на підставі пункту «а» статті 65 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ Української РСР (за віком), а 15.06.2004 року даний наказ змінено в частині дати звільнення та відповідно обчислення вислуги років - з 05.06.2004 року.

Листом від 02 лютого 2006 року ОСОБА_1 повідомлено, що матеріальна допомога за 2000-2004 роки співробітникам державної автомобільної інспекції не нараховувалася та не виплачувалася у зв'язку з відсутністю кошторисних призначень.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону України «Про міліцію» форми і розміри грошового утримання працівників міліції встановлюються Кабінетом Міністрів України і повинні забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування якісного особового складу міліції, диференційовано враховувати характер і умови роботи, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності і компенсувати їх фізичні та інтелектуальні затрати.

Пунктом 2 Указу Президента України від 04.10.1996 року № 926/96 «Про умови грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплати праці працівників органів внутрішніх справ», який діяв протягом 2000-2004 років на час виникнення спірних правовідносин, передбачалося, що особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ виплачується матеріальна допомога в розмірі місячного грошового забезпечення на рік.

У справі, яка розглядалася в порядку адміністративного судочинства судом було встановлено, що протягом 2000-2004 років положення пункту 2 Указу Президента України від 04.10.1996 року № 926/96 «Про умови грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплати праці працівників органів внутрішніх справ» поширювалося на позивача, а тому відповідач зобов'язаний був виплачувати йому матеріальну допомогу в розмірі місячного грошового забезпечення.

Таким чином, зазначеним судовим рішенням встановлено факт протиправної бездіяльності Управління ДАІ щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 матеріальної допомоги за 2000-2004 роки в розмірі місячного грошового забезпечення на рік, передбаченої Указом Президента України від 04.10.1996 року № 926/96, що в силу ч. 3 ст. 61 ЦПК України не підлягає доказуванню при розгляді даної справи.

Вирішуючи питання про наявність підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди, суд вважає, що внаслідок ненарахування та невиплати відповідачем як роботодавцем позивачу матеріальної допомоги за 2000-2004 роки в розмірі місячного грошового забезпечення на рік, передбаченої Указом Президента України від 04.10.1996 року № 926/96, трудові права позивача на своєчасне одержання винагороди за свою працю зазнали порушень, чим йому було завдано моральних страждань, які вимагали від них додаткових зусиль для організації свого життя.

Однак заявлений позивачем розмір на відшкодування заподіяної йому моральної шкоди ним достатньою мірою не підтверджений, а тому, враховуючи тривалість часу, протягом якого його право на отримання матеріальної винагороди було порушене з вини відповідача, суд визначає, що на відшкодування заподіяної позивачу моральної шкоди з відповідача як колишнього роботодавця позивача, підлягає стягненню 500,00 грн. на користь позивача.

При визначенні грошового виразу розміру моральної шкоди, завданої позивачу, суд не приймає до уваги надані ним медичні документи (а.с. 27 - 49), оскільки позивач, маючи статус особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи 1 категорії (а.с. 4) та ряд хронічних захворювань, не надав до суду доказів того, що погіршення стану його здоровя та звернення за медичною допомогою було повязане саме із моральними стражданнями, перенесеними ним у звязку з ненарахуванням та невиплатою йому відповідачем належної матеріальної допомоги.

Згідно ст. 88 ЦПК України суд стягує з відповідача у дохід держави судовий збір за вимогою позивача немайнового характеру, який звільнений від сплати судового збору.

Враховуючи викладене, керуючись ст. 43 Конституції України, ст. 237-1 КЗпП України, Постановою Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із змінами), рішенням Конституційного Суду України від 22.02.2012 року у справі № 4-рп/2012, ст. ст. 10, 11, 60, 61, 88, 209, 212-215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Управління Державної автомобільної інспекції Управління Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області на користь ОСОБА_1500,00 грн. (пятсот гривень) на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок невиплати матеріальної допомоги.

Стягнути з Управління Державної автомобільної інспекції Управління Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області в дохід держави 243,60 грн. судового збору.

У задоволенні решти вимог позову відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не було скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Житомирської області через Богунський районний суд міста Житомира шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Л.М. Семенцова