У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого: Кузнєцова В.О.,
суддів: Ізмайлової Т.Л.,Мостової Г.І.,
Кадєтової О.В., Наумчука М.І.,-
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, третя особа - ОСОБА_9, про поділ майна подружжя, визнання рухомого майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання правочинів щодо відчуження автомобіля недійсними, витребування майна з чужого незаконного володіння, за касаційною скаргою ОСОБА_7 в особі представника ОСОБА_10 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 14 листопада 2014 року та рішення колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області від 15 січня 2015 року,-

в с т а н о в и л а :

У травні 2014 року ОСОБА_6 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_7 про поділ майна подружжя, визнання рухомого майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання правочинів щодо відчуження автомобіля недійсними, витребування майна з чужого незаконного володіння. З урахуванням уточнених позовних вимог, позивач ОСОБА_6 просила визнати за нею право власності на 2/3 частин квартири АДРЕСА_1, припинивши право власності ОСОБА_7 на дану частку майна, залишивши майно у спільній частковій власності; визнати, що автомобіль KIA Sorento, 2010 року випуску, кузов № НОМЕР_1, двигун № НОМЕР_2, є спільною сумісною власністю подружжя. Позивач просила визнати недійсним правочин, вчинений 04 серпня 2012 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_11 щодо перереєстрації автомобіля КІА Sorento, 2010 року випуску, кузов № НОМЕР_1, двигун № НОМЕР_2, автомобільний НОМЕР_3, повернувши сторони у первісний стан. Визнати правочин, вчинений між ОСОБА_11 та ОСОБА_8 щодо перереєстрації зазначеного автомобіля, повернувши сторони у первісний стан. Скасувати реєстрацію автомобіля КІА Sorento, 2010 року випуску, кузов № НОМЕР_1, двигун № НОМЕР_2, припинивши право власності ОСОБА_7 на дану частку майна, залишивши майно у спільній частковій власності. Витребувати автомобіль КІА Sorento, 2010 року випуску, кузов № НОМЕР_1, двигун № НОМЕР_2, автомобільний номерний знак НОМЕР_5 від відповідача ОСОБА_8 на користь ОСОБА_6

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 14 листопада 2014 року, залишеним без змін ухвалою колегії судів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області від 12 лютого 2015 року, позовні вимоги ОСОБА_6 задоволено частково. Визнано за ОСОБА_6 право власності на 2/3 частин квартири АДРЕСА_1, яка в цілому складається з двох житлових кімнат та підсобних приміщень, корисною площею 43,0 кв.м, загальною площею 43,8 кв.м, в тому числі житловою площею 28,7 кв.м, припинивши право власності ОСОБА_7 на дану частку майна, залишивши майно у спільній частковій власності. Визнано автомобіль КІА Sorento, 2010 року випуску, кузов № НОМЕР_1, двигун № НОМЕР_2, спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_6 та ОСОБА_7 Визнано за ОСОБА_6 право власності на 2/3 частини автомобіля КІА Sorento, 2010 року випуску, автомобільний НОМЕР_4, кузов № НОМЕР_1, двигун № НОМЕР_2, припинивши право власності за ОСОБА_8 на 2/3 частини цього автомобіля. Витребувано 2/3 частини автомобіля КІА Sorento,2010 року випуску, кузов № НОМЕР_1, двигун № НОМЕР_2, автомобільний НОМЕР_4 від відповідача ОСОБА_8 на користь ОСОБА_6 Вирішено питання про розподіл судових витрат. Встановлено порядок виконання судового рішення.

У касаційній скарзі ОСОБА_7 просить вказані судові рішення першої та апеляційної інстанцій скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю та з урахуванням положень ч. 3 ст. 70 СК України відступив від засад рівності часток подружжя, збільшивши розмір частки дружини до 2/3 частин майна, оскільки відповідач ОСОБА_7 матеріальної допомоги на утримання двох малолітніх дітей не надає, а розмір аліментів є недостатнім для забезпечення їхнього фізичного і духовного розвитку, та лікування. Визнаючи спірний автомобіль спільною власністю подружжя, суди попередніх інстанцій виходили з того, що він придбаний за час шлюбу, а отже за правилами ст. 60 СК України підлягає поділу між подружжям. Витребовуючи спірний автомобіль від останнього власника відповідача ОСОБА_8 суди виходили з того, що при його відчуженні відповідачем ОСОБА_7 не було отримано згоди позивача на таке відчуження, що тягне за собою недійсність правочину.

Проте погодитися з такими висновками судів повністю не можна з таких підстав.

Судами установлено, що з 11 листопада 2001 року ОСОБА_7 та ОСОБА_6 перебувають у зареєстрованому шлюбі (а.с. 5 т. 1).

За час перебування у шлюбі ними було придбано квартиру АДРЕСА_2, що підтверджується договором купівлі-продажу від 12 листопада 2002 року (а.с. 13 т. 1).

Відповідно до листа УДАІ ГУ МВС України у Одеській області від 19 червня 2014 року № 7/2-1088, автомобіль КІА Sorento, 2010 року випуску, кузов № НОМЕР_1, двигун № НОМЕР_2, було вперше зареєстровано 26 листопада 2010 року за ОСОБА_7, 04 серпня 2012 року даний автомобіль знято з реєстрації та зареєстровано за ОСОБА_11 (а.с. 54 т. 1).

Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України), майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Статтею 65 СК України передбачено що, дружина і чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати, незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Частиною 2, 3 ст. 70 ЦК України передбачено, що при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч. 2 ст. 71 СК України).

Як вбачається з роз'яснень, викладених у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ майна подружжя» за №11 від 21 грудня 2007 року (далі - Постанова), вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо.

В пункті 30 Постанови роз'яснено, що при вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК). Рішення суду повинно містити мотиви та обґрунтування відступу від засади рівності часток подружжя у їхньому спільному майні. Інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дочки, сина або другого з подружжя, що заслуговують на увагу, можуть враховуватися судом при визначенні способу поділу спільного майна в натурі й у тому разі, коли суд не відступив від засади рівності часток.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції, виходячи з положень ч. 3 ст. 70 СК України, відступив від засад рівності часток подружжя, взявши до уваги лише доводи позивача щодо розміру аліментів, стягнутих з відповідача ОСОБА_7 на утримання малолітніх дітей, недостатнього для їхнього фізичного та духовного розвитку, та лікування, при цьому не перевіривши належним чином чи існує заборгованість відповідача ОСОБА_7 щодо сплати таких аліментів, чи приймає участь останній у вихованні дітей, чи надає допомогу при їх лікуванні. Також, судом належним чином не перевірено з ким із батьків проживають малолітні діти, що також слід враховувати при визначенні розміру часток при поділі майна подружжя. Водночас, позивачем не надано доказів щодо інших істотних обставин, перелік, яких міститься у ч. 2 ст. 70 СК України, які б надавали суду підстави для відступлення від засад рівності часток подружжя при поділі спірного майна.

Вирішуючи спір щодо поділу між подружжям автомобіля КІА Sorento, 2010 року випуску, кузов № НОМЕР_1, двигун № НОМЕР_2, судом першої інстанції не перевірено правову природу правочинів на підставі яких було відчужено спірний автомобіль відповідачем ОСОБА_7 третій особі ОСОБА_11, та в подальшому ОСОБА_11 - ОСОБА_8 (договір купівлі-продажу, дарування тощо), оскільки таких даних матеріали справи не містять.

Суд першої інстанції зазначивши, що спірний автомобіль вибув з володіння позивача поза її волею, оскільки відповідач ОСОБА_7 здійснив відчуження майна, набутого за час шлюбу без відповідної згоди дружини та діяв всупереч інтересів сім'ї, не з'ясував у який спосіб підлягає захисту порушене право ОСОБА_6, оскільки спірний автомобіль, який входить до маси спільного сумісного майна є окремим неподільним об'єктом і спільне користування ним неможливе, натомість ухвалив рішення про витребування 2/3 його частини з чужого незаконного володіння (віндикація) та не врахував при цьому положення ч. 2 ст. 71 СК України.

При новому розгляді справи суду першої інстанції слід з'ясувати кому на праві власності належить спірний автомобіль, оскільки з листа УДАІ УМВС України в Одеській області від 24 березня 2015 року № 7/2-1929 вбачається, що останнім власником цього автомобіля є ОСОБА_12 (а.с. 70 т. 2) та на виконання вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України, роз'яснити позивачу його право на залучення цього власника до участі у справі.

Суд апеляційної інстанції в порушення вимог ст. ст. 303, 315 ЦПК України належним чином не перевірив доводів апеляційної скарги, в рішенні не зазначив конкретні обставини і факти, що спростовують такі доводи, і залишив рішення суду першої інстанції без змін.

За таких обставин, судові рішення першої та апеляційної інстанції підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав, передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 339, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_7 в особі представника ОСОБА_10 задовольнити.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 14 листопада 2014 року та рішення колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області від 15 січня 2015 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді: Т.Л. Ізмайлова
О.В. Кадєтова
Г.І. Мостова
М.І. Наумчук