АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/1719/15 Головуючий 1 інст. - Скотар А.Ю.
Категорія: позика Доповідач - Котелевець А.В.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого - Котелевець А.В.,

суддів - Кіпенка І.С., Шаповал Н.М.,

за участю секретаря - Варюшичевої А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 17 грудня 2014 року та ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 19 січня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, за участю третіх осіб - ОСОБА_4, ОСОБА_5, про стягнення боргу за договорами позики,

в с т а н о в и л а:

В жовтні 2013 року ОСОБА_1 звернувся у суд із позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договорами позики.

На обґрунтування вказав, що між ОСОБА_5 та відповідачем укладені договори позики, за якими останній отримав у борг: 24 березня 2008 року - 16 000 доларів США 00 центів без визначення строку повернення; 31 травня 2011 року - 50 000 доларів США 00 центів зі стоком повернення 01 жовтня 2011 року; 22 червня 2011 року - 30 000 доларів США 00 центів за строком повернення до 01 грудня 2011 року; 12 травня 2013 року - 34 500 доларів США 00 центів зі строком повернення до 12 червня 2013 року.

15 вересня 2008 року ОСОБА_4 та відповідачем укладено договір позики, за яким останній отримав у борг 30 000 доларів США 00 центів без зазначення строку повернення.

10 жовтня 2013 року між ним та ОСОБА_5, ОСОБА_4 укладені договори про відступлення права вимоги повернення боргу ОСОБА_2

Посилаючись на те, що гроші були використані на потреби сім'ї відповідача, просив стягнути на його користь з ОСОБА_2 суму боргу в розмірі 1 314 495 грн. 00 коп.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 25 листопада 2013 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, залучена ОСОБА_3.

В уточнених в листопаді 2013 року вимогам, пред'явлених до ОСОБА_2, ОСОБА_3, за участю третіх осіб - ОСОБА_4, ОСОБА_5, просив стягнути на його користь з відповідачів солідарно суму боргу в розмірі 126 000 доларів США 00 центів, що еквівалентно 1 031 940 грн. 00 коп., а з ОСОБА_2 - 34 500 доларів США 00 центів, що еквівалентно 282 555 грн. 00 коп.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 20 січня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 19 лютого 2014 року, позов задоволено.

На користь ОСОБА_1 з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 стягнуто суму боргу в розмірі 1 031 940 грн. 00 коп. солідарно, а з ОСОБА_2 - 282 555 грн. 00 коп.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 травня 2014 року рішення Московського районного суду м. Харкова від 20 січня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 19 лютого 2014 року скасовано, справа направлена на новий розгляд до суду першої інстанції.

В уточнених позовних вимогах ОСОБА_1 просив стягнути на його користь солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 суму боргу в розмірі 1 897 106 грн. 40 коп., а з ОСОБА_2 - 519 445 грн. 80 коп.

Відповідачка ОСОБА_3 в особі свого представника позов не визнала, посилаючись на те, що згоди на укладення договорів позики, один з яких укладено після розірвання шлюбу, вона не давала; кошти витрачені не на потреби сім'ї; квартира АДРЕСА_1 придбана за рахунок кредитних коштів, отриманих ОСОБА_3 28 грудня 2005 року, а квартира АДРЕСА_2 05 січня 2012 року подарована ОСОБА_3 її матір'ю ОСОБА_6

Справа розглянута за відсутності відповідача ОСОБА_2

Треті особи з позовом погодились, посилаючись на те, що ОСОБА_3 разом з колишнім чоловіком зверталася за позиками до матері позивача.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 17 грудня 2014 року позов задоволено частково.

З ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнута сума боргу в розмірі 160 000 доларів США 00 центів, що еквівалентно 2 416 552 грн. 20 коп., та 4 005 грн. 20 коп. судового збору.

В задоволенні позову в іншій частині відмовлено.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 19 січня 2015 року в рішенні Московського суду м. Харкова від 17 грудня 2014 року виправлена описка.

Зазначено про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу в розмірі 160 500 доларів США 00 центів, що еквівалентно 2 416 552 грн. 20 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі. Зокрема, зазначає, що процедура розгляду справи, встановлена процесуальним законом, не дотримана; структура рішення суду не відповідає вимогам ст. 215 ЦПК України; судом не враховано обставин обізнаності ОСОБА_3 про боргові зобов'язання колишнього чоловіка.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції. Зокрема, зазначає, що судом безпідставно сума боргу стягнута лише з відповідача ОСОБА_2

Відповідачка ОСОБА_3 в письмових поясненнях на апеляційну скаргу просить залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідач ОСОБА_7, треті особи рішення та ухвалу суду першої інстанції не оскаржили, своїх в заперечень на апеляційні скарги не надали.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог ч. 1 ст. 303 ПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції - судова колегія вважає, що апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції підлягає частковому задоволенню, апеляційна скаргу на ухвалу суду першої інстанції підлягає задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції вважав доведеними вимоги в частині стягнення суми боргу лише з відповідача ОСОБА_2 Однак погодитись з таким висновком не можна, оскільки суд неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи; неправильно застосував норми матеріального права.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 ЦК України). Стаття 1046 ЦК України визначає договір позики як договір, за яким одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми (ч. 1 ст. 1047 ЦК України).

Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій саме сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Тобто, якщо за договором позики передано грошові кошти, то повертаються також грошові кошти у такій самій сумі.

Матеріали справи свідчать, що між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 укладені договори позики, за якими останній отримав у борг: 24 березня 2008 року - 16 000 доларів США 00 центів без визначення строку повернення; 31 травня 2011 року - 50 000 доларів США 00 центів зі строком повернення 01 жовтня 2011 року; 22 червня 2011 року - 30 000 доларів США 00 центів зі строком повернення до 01 грудня 2011 року; 12 травня 2013 року - 34 500 доларів США 00 центів зі строком повернення до 12 червня 2013 року.

15 вересня 2008 року ОСОБА_4 та ОСОБА_2 укладено договір позики, за яким останній отримав у борг 30 000 доларів США 00 центів без зазначення строку повернення.

10 жовтня 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_5, ОСОБА_1 та ОСОБА_4 укладені договори про відступлення права вимоги (цесії), відповідно до умов яких ОСОБА_8 відступила ОСОБА_1 право вимоги виконання зобов'язання ОСОБА_2 за договорами позики від 24 березня 2008 року - на суму 16 000 доларів США 00 центів, від 31 травня 2011 року - на суму 50 000 доларів США 00 центі, за від 22 червня 2011 року - на суму 30 000 доларів США 00 центів, від 12 травня 2013 року - на суму 34 500 доларів США 00 центів, а ОСОБА_4 відступив ОСОБА_1 право вимоги виконання зобов'язання ОСОБА_2 за договором позики від 15 вересня 2008 року на суму 30 000 доларів США 00 центів. Договори безстрокові і укладені в простій письмовій формі (а. с. 3-7, 203-206 т. 1).

Доказів того, що борг повернуто в повному обсязі, матеріали справи не містять. Не надано таких доказів і суду апеляційної інстанції.

Тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність стягнення боргу.

Однак з висновком суду про стягнення суми боргу лише з ОСОБА_2 погодитись не можна.

Згідно з ч. 1 ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Під майном ч. 1 ст. 190 ЦК України має на увазі окрему річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частина 4 ст. 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Отже, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є як предмети матеріального світу, так і майнові права та обов'язки. Договір, укладений одним із подружжя, створює обов'язки для другого з подружжя в разі, якщо його укладено в інтересах сім'ї, а одержане за цим договором майно фактично використано на задоволення потреб сім'ї.

Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд України в постанові від 19 червня 2013 року № 6-55цс13.

Рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

Звертаючись у суд із позовом, позивач свої вимоги обґрунтовував тим, що гроші, отримані за розписками, використані ОСОБА_2 в інтересах сім'ї, а саме - на придбання квартир АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2

Під час розгляду справи в суді першої інстанції ОСОБА_3 пояснювала, що кредит в розмірі 120 000 доларів США 00 центів вона отримувала за згодою свого колишнього чоловіка ОСОБА_2

В кредитному договорі № ML-702/005/2005, укладеному 28 грудня 2005 року між Акціонерним Комерційним Банком «Райффайзенбанк Україна» та ОСОБА_3, вказано цільове використання кредиту - купівля нерухомого майна.

Предметом іпотеки за даним договором кредиту є нерухоме майно, а саме - квартири № 466, № 467, № 468, № 469, № 470, № 471, № 471-«А» в будинку АДРЕСА_1 в м. Харкові (а. с. 175, 315-318 т. 1).

Під час посвідчення 28 грудня 2005 року договору купівлі-продажу за реєстровим № 1560 ОСОБА_3 не повідомляла приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_9 про те, що вказане нерухоме майно придбано нею за власні кошти.

Заява ОСОБА_2 про те, що квартири № 466, № 467, № 468, № 469, № 470, № 471, № 471-«А» в будинку АДРЕСА_1 в м. Харкові є особистою власністю ОСОБА_3, посвідчена приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу за реєстровим № 47 20 січня 2014 року, в той час як ОСОБА_1 звернувся з відповідним позовом до суду 23 жовтня 2013 року (а. с. 202 т. 1).

Погашення кредиту проводилось під час перебування відповідачів з 25 грудня 1992 року в юридичному шлюбі, який було розірвано Дзержинським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції 25 лютого 2012 року (а. с. 52-53 т. 1).

З позовом про визнання розписок на загальну суму 1 897 106 грн. 40 коп. щодо себе недійсними ОСОБА_3 не зверталася.

Борг в розмірі 28 750 доларів США повертала сама ОСОБА_3 Отже вона була обізнана про боргові зобов'язання колишнього чоловіка. При цьому гроші в указаному розмірі поверталися 04 вересня 2013 року, тобто після розірвання шлюбу між відповідачами.

На протязі 2007 року проводилась реконструкція та здійснювались ремонтні роботи в реконструйованій квартирі АДРЕСА_1. В 2008 році за адресою цієї нерухомості була продана техніка на суму 49 000 грн. 00 коп. Згідно довідки фізичної особи - підприємця ОСОБА_10 розрахунок за техніку здійснював особисто ОСОБА_2, який представився господарем квартири (а. с. 50, 253-296 т. 3).

Такі дії відповідачів свідчать про отримання ОСОБА_2 позики в розмірі 1 897 106 грн. 40 коп. в інтересах сім'ї та використання грошей для задоволення потреб їхньої сім'ї.

Кошти в розмірі 34 500 доларів США 00 центів, що еквівалентно 519 445 грн. 80 коп., були отримані за розпискою від 12 травня 2013 року ОСОБА_2 для власних потреб після розірвання шлюбу. Тому ця сума підлягає стягненню лише з відповідача на користь позивача.

Оскільки рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині стягнення боргу з ОСОБА_2, ухвала Московського районного суду м. Харкова від 19 січня 2015 року про виправлення описки підлягає скасуванню як похідна від рішення суду.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч. 1 п. 2, 309 ч. 1 п. п. 1, 4, 313, 314 ч. 2, 316, 317, 319 ЦПК України, судова колегія

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 17 грудня 2014 року задовольнити частково.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 19 січня 2015 року задовольнити.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 17 грудня 2014 року змінити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 суму боргу в розмірі 1 897 106 грн. 40 коп. (один мільйон вісімсот дев'яносто сім грн. 40 коп.).

Стягнути на користь ОСОБА_1 з ОСОБА_2 суму боргу в розмірі 519 445 грн. 80 коп. (п'ятьсот дев'ятнадцять тисяч чотириста сорок п'ять грн. 80 коп.).

Стягнути на користь ОСОБА_1 судовий збір з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розмірі по 2 003 грн. 10 коп. (дві тисячі три гривні 10 коп.) з кожного.

Ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 19 січня 2015 року скасувати. Рішення набирає законної сили негайно і може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді