Справа № 738/442/15-ц Провадження № 22-ц/795/1445/2015 Категорія цивільнаГоловуючий у I інстанції Парфененко О. Я. Доповідач - Лакіза Г. П.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 липня 2015 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіОСОБА_1,
суддів:ОСОБА_2, ОСОБА_3,
при секретарі:ОСОБА_4,
за участю:прокурора Сидоренко Ю.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою заступника прокурора Чернігівської області на рішення Менського районного суду Чернігівської області від 05 червня 2015 року у цивільній справі за позовом прокурора Менського району Чернігівської області в інтересах ОСОБА_5 до Комунального закладу „Березнянський багатопрофільний навчально-реабілітаційний центр про стягнення недовиплаченої одноразової грошової допомоги, -

в с т а н о в и в:

У березні 2015 року прокурор Менського району Чернігівської області в інтересах ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до Комунального закладу „Березнянський багатопрофільний навчально-реабілітаційний центр про стягнення недовиплаченої одноразової грошової допомоги. Позовні вимоги обгрунтовані тим, що ОСОБА_5, як випускнику навчального закладу, з числа дітей-сиріт, не виплачена одноразова грошова допомога відповідно до ч. 7 ст. 8 ЗУ «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей позбавлених батьківського піклування», чим порушено її майнові права.

Рішенням Менського районного суду Чернігівської області від 05 червня 2015 року у задоволенні позову Менського району Чернігівської області в інтересах ОСОБА_5 до Комунального закладу „Березнянський багатопрофільний навчально-реабілітаційний центр про стягнення недовиплаченої одноразової грошової допомоги відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням заступник прокурора Чернігівської області звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

В апеляційній скарзі заступник прокурора Чернігівської області зазначає, що оскаржуване рішення суду є необґрунтованим та таким, що прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права. Доводи скарги зводяться до того, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що ст.ст. 25, 39-9 Закону «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей позбавлених батьківського піклування» визначено порядок відшкодування витрат, передбачених ст..8 цього Закону, а тому вважав, що одноразова грошова допомога в розмірі шести прожиткових мінімумів виплачується при працевлаштуванні випускника навчального закладу, а не лише в разі його випуску з навчального закладу. Проте ст.ст. 25, 39-9 Закону регулюють правовідносини щодо відшкодування не випускникам, а навчальним закладам або іншим установам, в яких виховуються та навчаються діти-сіроти та діти, позбавлені батьківського піклування, понесених цими закладами та установами витрат на харчування, одяг, взуття, інвентар, здійснення грошових виплат, і що вказані норми Закону не розповсюджуються на правовідносини між навчальними закладами та їх випускниками. Також міститься посилання на те, що відповідно до пункту 2 Прикінцевих положень вказаного вище Закону, інші нормативно-правові акти, прийняті до набрання чинності цим Законом, діють у частині, що не суперечить цьому Закону, а також відповідно до положень ч.4 ст.8 ЦПК України не підлягає застосуванню пудп.1 п.13 та підп. 5 п.13 постанови Кабінету Міністрів України № 226 від 05.04.1994 р. «Про поліпшення виховання, навчання, соціального захисту та матеріального забезпечення дітей-сиріт і дітей, позбавлених батьківського піклування». Тому апелянт вважає, що суд дійшов помилкового висновку про те, що Закон передбачає виплату одноразової грошової допомоги в розмірі шести прожиткових мінімумів лише при працевлаштуванні після закінчення навчального закладу. Також апелянт зазначає, що право на отримання одноразової грошової допомоги мають випускники всіх типів навчальних закладів.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення прокурора Сидоренко Ю.К., дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Проте, суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо буде встановлено таке порушення норм матеріального або процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення.

Судом встановлено, що 21 липня 2011 року ОСОБА_5 було надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування, вона з 18 січня 2007 року по 31 серпня 2013 року навчалась та проживала у КЗ „Березнянський багатопрофільний навчально-реабілітаційний центр та як дитина, позбавлена батьківського піклування була на повному державному забезпеченні. Зазначені обставини підтверджені письмовими доказами: розпорядженням Менської районної державної адміністрації № 340 від 21 липня 2011 року, наказами №1 від 18 січня 2007 року, від 31 серпня 2013 року.

З 01 вересня 2013 року ОСОБА_5 навчалась у державному професійно-технічному навчальному закладі „Щорське вище професійне училище лісового господарства, а з 16 березня 2015 року навчається у державному професійно-технічному навчальному закладі „Чернігівський професійний будівельний ліцей та знаходиться на повному державному забезпеченні.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач на виконання вимог підпункту 1 пункту 13 постанови Кабінету Міністрів України від 5 квітня 1994 р. № 226 «Про поліпшення виховання, навчання, соціального захисту та матеріального забезпечення дітей-сиріт і дітей, позбавлених батьківського піклування» виплатив ОСОБА_5, як дитині, позбавленій батьківського піклування, що закінчила навчальний заклад, грошову допомогу при вступі до професійно-технічного навчального закладу в сумі 1300,00 грн., тобто у розмірі що є більшим ніж 2,5 неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

Відмовляючи в задоволенні позову про стягнення недоплаченої одноразової грошової допомоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки ОСОБА_5 після закінчення навчального закладу не була працевлаштована, а продовжила навчання у професійно-технічному навчальному закладі, підстав для виплати їй одноразової грошової допомоги у розмірі шести прожиткових мінімумів у відповідача не було.

Розглянувши даний спір і постановивши рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, керуючись нормами цивільного-процесуального кодексу України, суд першої інстанції не взяв до уваги, що даний спір вважається публічно-правовим, і має розглядатися за нормами Кодексу адміністративного судочинства.

Так, частиною сьомою статті 8 ЗУ «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей позбавлених батьківського піклування» передбачено, що випускники навчальних закладів із числа дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, забезпечуються за рахунок навчального закладу або відповідної установи у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, одягом і взуттям, а також одноразовою грошовою допомогою в розмірі не менше шести прожиткових мінімумів для осіб відповідного віку. Нормативи забезпечення одягом і взуттям затверджуються Кабінетом Міністрів України. За бажанням випускників навчальних закладів їм може бути видана грошова компенсація в розмірі, необхідному для придбання одягу і взуття.

Витрати на фінансування заходів щодо соціального забезпечення дітей-сиріт, дітей, позбавлених батьківського піклування, та осіб із їх числа передбачаються в Державному бюджеті України окремим рядком (частина друга статті 9 цього Закону).

Спори між випускниками навчальних закладів із числа дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, із цими навчальними закладами з приводу визнання протиправними дій, зобов'язання донарахувати та виплатити недоотриману одноразову грошову допомогу, виплата якої гарантована державою та покладена на навчальний заклад, належать до юрисдикції адміністративних судів. Така правова позиція підтверджена у пункті 35 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20.05.2013р. № 8 "Про окремі питання юрисдикції адміністративних судів").

Відповідно до ч. 1 ст. 310 ЦПК України рішення суду підлягає скасуванню в апеляційному порядку із закриттям провадження у справі з підстав, визначених ст. 205 ЦПК України.

Відповідно до п. 1 ч.1 ст. 205 ЦПК України суд закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства.

Враховуючи наведені обставини, апеляційний суд приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, оскільки рішення суду першої інстанції постановлено з істотним порушенням вимог процесуального закону, і є достатні підстави для його скасування із закриттям провадження у справі.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 310, 313-315, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу заступника прокурора Чернігівської області - задовольнити частково.

Рішення Менського районного суду Чернігівської області від 05 червня 2015 року - скасувати.

Провадження у цивільній справі за позовом прокурора Менського району Чернігівської області в інтересах ОСОБА_5 до Комунального закладу „Березнянський багатопрофільний навчально-реабілітаційний центр про стягнення недовиплаченої одноразової грошової допомоги закрити.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:Судді: