Справа № 383/1096/15-ц
Провадження №2/383/412/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 жовтня 2015 року Бобринецький районний суд Кіровоградської області у складі:

головуючого - судді Бондаренко В.В.,

за участю:

секретаря - Могиленко В.М.,

позивачів - ОСОБА_1, ОСОБА_2,

відповідача - ОСОБА_3,

представника відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_3 - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бобринець Кіровоградської області в залі судового засідання Бобринецького районного суду Кіровоградської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_4 та ОСОБА_3 про визнання дійсним договору позики та стягнення коштів,-

ВСТАНОВИВ:

22 вересня 2015 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до суду з позовом до ОСОБА_4 та ОСОБА_3 з вимогами про визнання дійсним договору позики грошових коштів від 30.10.2010 року між позикодавцями ОСОБА_1 і ОСОБА_2 та позичальниками ОСОБА_4 і ОСОБА_3 на суму 1700 доларів США, який було доповнено 10.01.2011 року між тими ж сторонами додатковою позикою грошових коштів на суму 1700 доларів США, переданих позикодавцями ОСОБА_1 та ОСОБА_2 позичальникам ОСОБА_4 і ОСОБА_3 додатково 10.01.2011 року; стягнути з відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 користь 2235,88 доларів США боргу за договором позики з урахуванням інфляції, що еквівалентно станом на 22 вересня 2015 року 48865,38 грн.; а також судових витрат за сплату судового збору в сумі 488,65 грн. та за надані правові послуги при складанні позову в сумі 250 грн. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 30.10.2010 року ОСОБА_4 та ОСОБА_3 позичили у позивачів грошові кошти в сумі 1700 доларів США на строк 6 місяців зі сплатою 5% від суми позики щомісяця та цього ж дня отримали від позивачів грошові кошти в сумі 1700 доларів США. 10.01.2011 року відповідачі позичили у позивачів додатково грошові кошти в сумі 1700 доларів США на строк 6 місяців зі сплатою 5% від суми позики щомісяця та цього ж дня отримали від позивачів грошові кошти в сумі 1700 доларів США. Договір позики оформили розпискою, скріпленої підписами позикодавців ОСОБА_1 та ОСОБА_2 і позичальників ОСОБА_3 та ОСОБА_4 своєчасно обов'язки за даним договором позики відповідачі не виконали, однак за згодою виконання обов'язку повернення грошових коштів було відстрочено до часу продажу квартири у м.Бобринець, належної відповідачам на праві власності. Після продажу квартири 18.08.2015 року ОСОБА_4 повернула ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 50000 грн. Офіційний курс долара США, встановлений Національним банком України станом на 18.08.2015 року становить 22,019 грн. Тому 50 тисяч гривень, які були отримані від ОСОБА_4 становили на 18.08.2015 року 2270,77 доларів США. На час звернення до суду 1129,23 доларів США відповідачами не повернуто. Офіційний курс долара США, встановлений Національним банком України на 22.09.2015 року складає 2185,5146 за 100 доларів США. Борг відповідачів за офіційним курсом долара США станом на 22.09.2015 року становить 24679,49 грн. Посилаючись на ст. 204 ЦК України вважають, що оскільки договір позики не визнаний судом недійсним, позивачі просять визнати його дійсним. Вважають, що сума боргу відповідача з врахуванням зведеного індексу інфляції становить 1129,23 доларів США х 1,98 = 2235,88 доларів США, що станом на 22.09.2015 року становить 48865,38 грн. (а.с.2-4).

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позов підтримала з підстав наведених в ньому, додатково пояснивши, що в тексті розписки від 30.10.2010 року власноручно виконала дописку «+ 1700» та «+10.01.2011», оскільки додатково надала ОСОБА_3 у вказану дату в борг 1700 доларів США при цьому нову розписку від відповідача не відбирала.

Позивач ОСОБА_2 в судовому засіданні позов підтримала з підстав наведених в ньому.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні заперечив проти задоволення позову, подав письмові заперечення, за змістом яких дійсно 30.10.2010 року він позичив у ОСОБА_1 1700 доларів США на строк 6 місяців зі сплатою 5 % від суми позики, про що власноручно написав розписку. При укладенні угоди була присутня його мати ОСОБА_4, яка на прохання ОСОБА_1 поставила свій підпис в розписці, як свідок позики. Дописки в розписці «+ 1700» та «+10.01.2011» не несуть ніякої інформації щодо предмету договру позики. Заявив про застосування трьохрічного строку позовної давності (а.с.45-46). Додатково пояснив, що кошти за договором позики від 30.10.2010 року йому особисто передавала ОСОБА_1 Заперечує отримання від позивачів 10.01.2011 року позику в сумі 1700 доларів США, а символи «+ 1700» та «+10.01.2011» в розписці від 30.10.2010 року ним не виконувались. 18.08.2015 року він на виконання договору позики через свою матір ОСОБА_4, яка діяла від його імені, повернув ОСОБА_1 50000 грн. в якості суми позики та процентів за користуванням позикою, яку ОСОБА_1 прийняла.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не з'явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, подала письмові заперечення за змістом яких просила відмовити в задоволенні позову до неї з тих підстав, що у позивачів вказані в позові кошти не позичала, не писала їм розписку та відповідно не брала на себе зобов'язання про повернення коштів, а лише була присутня 30.10.2010 року при отриванні її сином ОСОБА_3 від ОСОБА_1 грошових коштів в сумі 1700 доларів США та написанні ним розписки. Твердження про те, що вона і син додатково позичили у них грошові кошти 10.01.2011 року на підставі тієї самої розписки є надуманими та не підтверджується змістом розписки (а.с.44).

Представник відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 - адвокат ОСОБА_5 в судовому засіданні заперечила проти задоволення позову з підстав, наведених в запереченнях відповідачів, додатково пояснивши, що вимога про визнання дійсним договору позики від 30.10.2010 року не відповідає способам захисту, визначених ст. 16 ЦК України.

Суд, заслухавши сторони та представника відповідачів, дослідивши в судовому засіданні докази в їх сукупності вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Статтею 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом ч.1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, тобто якщо сума позики перевищує 1700 грн.

Судом встановлено, що 30 жовтня 2010 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договір позики, відповідно до якого відповідач отримав в борг від ОСОБА_1 позику в сумі 1700 доларів США, на строк 6 місяців, які зобов'язувався повернути вчасно під 5% місячних.

Відповідно до ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Укладання вищезазначеного договору позики між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 підтверджується розпискою відповідача ОСОБА_3 від 30.10.2010 року, копія якої міститься в матеріалах справи (а.с. 10), згідно якої ОСОБА_3 30.10.2010 року бере в борг 1700 доларів США, на строк 6 місяців, які зобов'язувався повернути вчасно під 5% місячних.

Згідно ст. 204 України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або він не визнаний судом недійсним. просять визнати договір позики дійсним.

Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Отже, проценти за 6 місяців за договором позики від 30.10.2010 року складають 510 доларів США (1700 : 100 = 17 ? 5 = 85 ? 6 = 510).

Сума позики (1700 доларів США) з процентами (510 доларів США) разом складають 2210 доларів США.

18.08.2015 року ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_4 виконання вказаного договору в сумі 50000 гривень, що не заперечується ОСОБА_1 та підтверджується складеною ОСОБА_4 розпискою (а.с.9), що перераховано позивачами за офіційним курсом долара США, встановленим Національним банком України станом на 18.08.2015 року (тобто на дату виконання зобов'язання), та становить 2270,77 доларів США.

За змістом ч.2 ст. 527 ЦК України кожна із сторін у зобов'язанні має право вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред'явлення такої вимоги.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Отже, приймання ОСОБА_1 виконання за договором позики від 30.10.2010 року від ОСОБА_4, яка з пояснень відповідача діяла від імені позичальника ОСОБА_3, відбулось, а боргові зобов'язання ОСОБА_3 з повернення суми позики в розмірі 1700 доларів США та процентів за 6 місяців в сумі 510 доларів США за договором позики від 30.10.2010 року на час розгляду справи судом є виконаними, а тому вимога про стягнення боргу, що включає вказані суми задоволенню не підлягає.

Доводи позову про те, що ОСОБА_4 є позичальником за договором не підтверджене будь-якими належними і допустимими доказами (ст.ст. 58, 59 ЦПК України), адже за змістом ч.1 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Однак позивачем не надана суду розписка ОСОБА_4 чи інший документ, який посвідчує передання їй позикодавцем визначеної грошової суми на підтвердження укладення договору позики та його умов, адже зі змісту представленої ОСОБА_1 розписки від 30.10.2010 року вбачається, що кошти в борг брав саме ОСОБА_3, а ОСОБА_4 кошти від ОСОБА_1 не отримувала, не є стороною договору позики від 30.10.2015 року, а лише як свідок укладення договору підписала розписку, складену її сином.

Частиною 2 статті 16 ЦК України містить перелік способів захисту цивільних прав та інтересів. Вимога про визнання договору позики від 30.10.2010 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 дійсним не відповідає способам захисту, передбачених статтею 16 ЦК України, а тому задоволенню не підлягає. Крім того, дійсність укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 договору позики від 30.10.2010 року відповідачем ОСОБА_3 навіть не заперечується, а тому визнання його дійсним не потребує.

Укладення вказаного договору позики від 30.10.2010 року саме ОСОБА_4 та ОСОБА_2 не підтверджене будь-якими належними та допустимими доказами (ст.ст. 58, 59 ЦПК України) в розумінні ч.2 ст.1047 ЦК України. Прізвище та ініціали темного кольору ОСОБА_2 вказані в розписці позивачем ОСОБА_1 власноручно вже після її складання ОСОБА_3, а тому не має правового значення.

Згідно ст. 654 ЦК України зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Вимога про визнання дійсним доповнення від 10.01.2011 року до договору від 30.10.2010 року додатковою позикою на суму 1700 доларів США також задоволенню не підлягає і з тих підстав, що в тексті розписці ОСОБА_3 від 30.10.2010 року дописки знаків «+1700» та «+10.01.2011» темного кольору здійснено власноручно ОСОБА_1, що визнано нею в судовому засіданні. Крім того, вказані дописки не застережені посвідчувальним написом та підписами сторін, а також не містять інформації щодо предмету договору позики, а саме найменування грошової одиниці чи кількості речей, та умов договору щодо передання предмету позики, строку повернення позики, розмір проценту за користування позикою. З огляду на зазначене передання 10.01.2011 року ОСОБА_1 1700 доларів США ОСОБА_3 не доведене будь-якими належними та допустимими доказами (ст.ст. 58, 59 ЦПК України) в розумінні ч.2 ст.1047 ЦК України, а тому суд приходить до висновку, що за змістом ч.2 ст. 1046 ЦК України додаткова позика 10.01.2011 року не була укладена.

У зв'язку з відмовою в задоволенні вимог про визнання дійсним доповнення від 10.01.2011 року до договору від 30.10.2010 року додатковою позикою на суму 1700 доларів США похідна вимога про стягнення боргу за договором позики в сумі 2235,88 доларів США з урахуванням інфляції, що еквівалентно станом на 22 вересня 2015 року 48865,38 грн., також задоволенню не підлягає.

Що стосується вимог про стягнення інфляційних витрат, то вони задоволенню не підлягають, оскільки індекс інфляції - це покажчик характеристики динаміки загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлені в національній валюті - гривні, норма ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленої інфляції поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов'язання, яке визначено договором у гривні.

Згідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 357 ЦК України).

Згідно ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.5 ст. 261 ЦК України).

За змістом ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст. 267 ЦК України).

Відповідно до ч.3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Разом з тим, у разі якщо відповідач подав заперечення проти позову, то зазначена заява є підтвердженням того, що відповідач зробив заяву про застосування позовної давності, що узгоджується з правовою позицію Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладеною в листі від 16.01.2013 року №10-70/0/4-13 «Про окремі питання застосування позовної давності».

Договір позики між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено 30.10.2010 року, строк виконання якого наступив 30.04.2011 року. Отже, строк позовної давності за даним позовом слід відраховувати з 30 квітня 2011 року (а.с. 10).

Таким чином, позивач вправі був звернутись до суду з позовом про захист свого цивільного права або інтересу у строк до 30 квітня 2014 року, а звернувся лише 22 вересня 2015 року (а.с.2), отже, пропустив встановлений законом строк позовної давності, підстави для його поновлення відсутні, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Однак, відмова у позові за пропуском строку позовної давності можлива тоді, коли порушене право підлягає захисту, але пропущено строк позовної давності і підстави для його поновлення відсутні.

У випадку безпідставності позовних вимог, суд відмовляє саме з цих підстав, а не з підстав пропуску строку позовної давності.

Отже, заява відповідача про застосування строку позовної давності, викладена в запереченні, не підлягає задоволенню, оскільки поданий позов є безпідставним, а порушення прав позивача не доведено.

Посилання позивача ОСОБА_1 на те, що нею відстрочувався строк повернення боргу за договором позики до продажу відповідачами квартири суд оцінює критично та не приймає до уваги, оскільки суперечить вимогам ст. 654 ЦК України щодо форми зміни договору, адже строк повернення позики за спірним договором визначений в розписці позичальника та складає 6 місяців, який сторонами договору в письмовій формі не змінювався.

Похідні вимоги про стягнення витрат за надання правової послуги при складанні позову в сумі 250 грн. та сплаченого судового збору при зверненні до суду в сумі 488,65 грн. також задоволенню не підлягає, у заявку з відмовою в задоволенні вимог про визнання дійсним договору позики з доповненнями та стягнення за ним боргу.

Керуючись ст.ст. 204, 256, 257, 260, 266, 267, 526, 527, 533, 545, 610, 612, 624, 625, 654, 1046, 1047, 1049 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 58, 59, 60, 88, 213- 215, 218 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_3 про визнання дійсним договору позики та стягнення коштів - відмовити повністю.

Рішення суду може бути оскаржено до судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Кіровоградської області шляхом подання апеляційної скарги через Бобринецький районний суд Кіровоградської області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя В.В. Бондаренко