У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Хопти С.Ф.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом першого заступника прокурора Шевченківського району м. Києва до Київської міської ради, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання недійсними рішень, державних актів на право власності на земельну ділянку, договорів купівлі-продажу і дарування та відновлення становища, яке існувало до порушення, за касаційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6, на рішення апеляційного суду м. Києва від 19 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2014 року перший заступник прокурора Шевченківського району Києва звернувся до Київської міської ради, а також до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 з указаним вище позовом, у якому просив:

- визнати незаконним та скасувати рішення VII сесії XXIV скликання Київської міської ради від 24 червня 2004 року № 326-2/1536 в частині пункту З щодо передачі громадянці ОСОБА_7 земельної ділянки площею 0,1 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1;

- визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 01-7-00504, виданий 27 жовтня 2004 року ОСОБА_7 на підставі рішення Київської міської ради від 24 червня 2004 року № 326-/153;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,10 га, розташованої по АДРЕСА_1, кадастровий НОМЕР_3, вартістю 757 500 грн, укладений 31 жовтня 2005 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_4;

- визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_4, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 01-7-00840, який 23 листопада 2005 року був виданий ОСОБА_4 на підставі договору купівлі - продажу земельної ділянки від 31 жовтня 2005 року НОМЕР_6;

- визнати недійсним договір дарування земельної ділянки площею 0,10 га, розташованої по АДРЕСА_1, кадастровий НОМЕР_3, укладений 17 грудня 2008 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5

- відновити становище, яке існувало до порушення, шляхом повернення в розпорядження Київської міської ради земельної ділянки площею 0,10 га, розташованої по АДРЕСА_1, кадастровий НОМЕР_3, вартістю 757 500 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що земельна ділянка по АДРЕСА_1 виділена рішенням VII сесії XXIV скликання Київської міської ради від 24 червня 2004 року № 326-2/1536 відповідачці ОСОБА_7, однак функціональна зона вказаної земельної ділянки - це зелена зона (рекреаційні землі).

При цьому позивач зазначає, що згідно із ч. 2 ст. 60 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» землі вказаної земельної ділянки підлягають особливій охороні як рекреаційні. Згідно із п. п. б п. 10.4 ДБН 360-92** розміщення будинків, споруд і комунікацій не допускається на землях зелених зон міст, включаючи землі міських лісів, якщо об'єкти, які проектуються, не призначені для відпочинку, спорту або обслуговування приміського лісового господарства.

Також за цільовим призначенням земельна ділянка належить до категорії рекреаційного призначення, на яких, у свою чергу, відповідно до ст. 51 ЗК України забороняється діяльність, що перешкоджає або може перешкодити використанню їх за призначенням.

Таким чином, позивач вважає, що оспорюване рішення VII сесії XXIV скликання Київської міської ради від 24 червня 2004 року № 326-2/1536 прийнято з порушенням вимог ч. 2 ст. 52, ст. 118 ЗК України та п.10.4 ДБН 360-92**.

Незважаючи на положення п. 3 ст. 83 ЗК України і на те, що погодження Верховної Ради України про вилучення спірної земельної ділянки отримано не було, п. 2 рішення VII сесії XXIV скликання Київської міської ради від 24 червня 2004 року № 326-2/1536 затверджено проект відведення земельної ділянки та передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,10 га ОСОБА_7 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1. Також детальний план території на спірну земельну ділянку в порушення вимог ст. 39 ЗК України, ст. ст. 17, 19 Закону України «Про основи містобудування» та ст. 13 Закону України «Про планування та забудову територій» не розроблено та не затверджено.

На підставі рішення VII сесії XXIV скликання Київської міської ради від 24 червня 2004 року № 326-2/1536 Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) виготовлено державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, який зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 01-7-00504 та 27 жовтня 2004 виданий ОСОБА_7 Вказаний акт згідно із ч. 1 ст. 155 ЗК України підлягає визнанню недійсним. У подальшому 31 жовтня 2005 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,10 га по АДРЕСА_1, кадастровий НОМЕР_3, на підставі якого 23 листопада 2005 року ОСОБА_4 було видано державний акт на право власності на землю серії НОМЕР_4, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 01-7-00840 на ділянку площею 0,10 га по АДРЕСА_1. 17 грудня 2008 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було укладено договір дарування вказаної земельної ділянки, який також необхідно визнати недійсним. Вважає, що рішенням VII сесії XXIV скликання Київської міської ради від 24 червня 2004 року № 326-2/1536 в частині пункту З щодо передачі громадянці ОСОБА_7 земельної ділянки площею 0,1 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1, державним актом на право власності на спірну земельну ділянку порушено право власності територіальної громади міста Києва на землю. Просив позов задовольнити.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2014 року у задоволенні позову першого заступника прокурора Шевченківського району м. Києва відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 19 березня 2015 року рішення місцевого суду скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов першого заступника прокурора Шевченківського району м. Києва задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано рішенням VII сесії XXIV скликання Київської міської ради від 24 червня 2004 року № 326-2/1536 в частині передачі ОСОБА_7 земельної ділянки площею 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1. Визнано незаконним державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, виданий 27 жовтня 2004 року ОСОБА_7 на підставі рішення Київської міської ради від 24 червня 2004 року № 326-/153. Визнано незаконним державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_4, який 23 листопада 2005 року був виданий ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 31 жовтня 2005 року НОМЕР_6. У задоволенні решти позову відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції послався на відсутність доказів щодо належності спірної земельної ділянки до земель рекреаційного призначення, рішення про передачу земельної ділянки у власність громадянина прийнято з дотриманням вимог чинного на час виникнення спірних правовідносин законодавства, не надано доказів про наявність підстав для визнання договору дарування спірної земельної ділянки недійсними та витребування її з чужого незаконного володіння.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення районного суду та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позову, виходив із того, що спірна земельна ділянка за цільовим призначенням належала до земель рекреаційного призначення, оскільки на ній знаходяться зелені насадження загального користування. Рішення про зміну цільового призначення земельної ділянки та віднесення її до земель житлової та громадської забудови Київською міською радою не приймалось, що з урахуванням норм ст. ст. 21, 21 ЗК України є підставою для визнання такого рішення недійсним. Оскільки ОСОБА_7 набула право власності на спірну земельну ділянку на підставі п. 3 рішення VII сесії XXIV скликання Київської міської ради від 24 червня 2004 року № 326-2/1536, яке судом визнано недійсним, тому державний акт на право власності на земельну ділянку також є незаконним. Разом з тим, відмовляючи у задоволенні позову в частині визнання недійсними договору купівлі-продажу та договору дарування, а також відновлення становища, яке існувало до порушення, шляхом повернення земельної ділянки у розпорядження Київської міської ради, апеляційний суд виходив із того, що прокурором обрано не належний спосіб захисту порушеного права.

Проте погодитися з такими висновками суду апеляційної інстанції не можна.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і Законів України.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та Законами України.

Положеннями ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в України» визначено, що територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства тощо.

Установлено, що пунктом 3 рішення VII сесії XXIV скликання Київської міської ради від 24 червня 2004 року № 326-2/1536затверджено проект відведення земельної ділянки та передано у приватну власність ОСОБА_7 земельну ділянку площею 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1. Відповідачем долучено до матеріалів цивільної справи висновок Головного управління земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації від 12 квітня 2003 року № 225-КР-658-Д та висновок Головного управління містобудування, архітектури та дизайну міського середовища Київської міської державної адміністрації від 26 вересня 2003 року № 19-2500, висновок Державного управління екології та природних ресурсів у м. Києві від 20 серпня 2004 року № 10-10-12/8297, у яких зазначені органи не заперечували щодо відведення земельної ділянки по АДРЕСА_1.

На підставі рішення VII сесії XXIV скликання Київської міської ради від 24 червня 2004 року № 326-2/1536 Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) 27 жовтня 2004 року ОСОБА_7 видано державний акт серії НОМЕР_7 на право власності на земельну ділянку площею 0,10 га по АДРЕСА_1.

31 жовтня 2005 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки, а 17 грудня 2008 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладено договір дарування земельної ділянки площею 0,10 га по АДРЕСА_1.

Відповідно до положення ст. 123 ЗК України в редакції, що була чинна на день ухвалення оскаржуваного рішення, надання земельних ділянок державної або комунальної власності здійснювалось на підставі рішень органів місцевого самоврядування за умови здійснення дій, передбачених вимогами зазначеної статті.

Відповідно до змісту ст. 20 ЗК України надання (передача) земельної ділянки громадянам та юридичним особам відбувається згідно з їх цільовим призначенням.

У випадку передачі громадянам у приватну власність земельної ділянки із земель державної чи комунальної власності, межі якої не встановлені в натурі або цільове призначення якої змінюється, обов'язковим є розроблення проекту землеустрою про відведення земельної ділянки.

Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам, відмови у реєстрації земельної ділянки або визнання реєстрації недійсною (ст. 21 ЗК України).

Статтею 51 ЗК України встановлено, що до земель рекреаційного призначення належать земельні ділянки зелених зон і зелених насаджень міст та інших населених пунктів, навчально-туристських та екологічних стежок, маркованих трас, земельні ділянки, зайняті територіями будинків відпочинку, пансіонатів, об'єктів фізичної культури і спорту, туристичних баз, кемпінгів, яхт-клубів, стаціонарних і наметових туристично-оздоровчих таборів, будинків рибалок і мисливців, дитячих туристичних станцій, дитячих та спортивних таборів, інших аналогічних об'єктів, а також земельні ділянки, надані для дачного будівництва і спорудження інших об'єктів стаціонарної рекреації.

Частиною 3 ст. 52 ЗК України передбачено, що на землях рекреаційного призначення забороняється діяльність, що перешкоджає або може перешкоджати використанню їх за призначенням, а також негативно впливає або може вплинути на природний стан цих земель.

Відповідно до п. 2.1, 2,2, 2.4 ДБН 360-92** «Містобудування. Планування міських та сільських поселень» територія міста за функціональним призначенням і характером використання поділяється на селищну, виробничу, в т.ч. зовнішнього транспорту, і ландшафтно-рекреаційну. До селищної території входять ділянки житлових будинків, громадських установ, будинків і споруд, у т.ч. навчальних, проектних, науково-дослідних та інших інститутів без дослідних виробництв, внутрішньо - селищна вулично - дорожна і транспортна мережа, а також площі, парки, сади, сквери, бульвари, інші об'єкти зеленого будівництва й місця загального користування. До ландшафтно-рекреаційної території входять озеленені й водні простори у межах забудови міста і його зеленої зони, а також інші елементи природного ландшафту. До її складу можуть входити парки, лісопарки, міські ліси, ландшафти, що охороняються, землі сільськогосподарського використання та інші угіддя, які формують систему відкритих просторів; заміські зони масового короткочасного і тривалого відпочинку, міжселищні зони відпочинку; курортні зони (у містах і селищах, що мають лікувальні ресурси).

Відповідно до п. 10.4 ДБН 360-92** «Містобудування. Планування міських та сільських поселень» розміщення будинків, споруд і комунікацій не допускається, зокрема, на землях заповідників, заказників, природних національних парків, ботанічних садів, дендрологічних парків і водоохоронних зон; на землях зелених зон міст, включаючи землі міських лісів, якщо об'єкти, які проектуються, не призначені для відпочинку, спорту або обслуговування приміського лісового господарства; у зонах охорони гідрометеорологічних станцій.

Наявність висновку Головного управління екології та охорони природних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради є достатнім для погодження проекту відведення земельної ділянки й не потребує подальшого його погодження, оскільки відповідно до Положення про Головне управління екології та охорони природних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради, затвердженого рішенням Київської міської ради від 18 червня 2009 року № 632/1688 (яке було чинним на момент погодження проекту відведення), до повноважень Головного управління віднесено погодження проектів відведення земельних ділянок.

Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку із цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину.

Норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до набувача з використання правового механізму, установленого статями 215, 216 ЦК України. Такий спосіб захисту можливий лише шляхом подання віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 29 жовтня 2014 року у справі № 6-164цс14, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Оскільки у матеріалах справи міститься висновок Головного управління земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації від 12 квітня 2003 року № 225-КР-658-Д, висновок Головного управління містобудування, архітектури та дизайну міського середовища Київської міської державної адміністрації від 26 вересня 2003 року № 19-2500, висновок Державного управління екології та природних ресурсів у м. Києві від 20 серпня 2004 року № 10-10-12/8297, у яких зазначені органи не заперечували щодо відведення земельної ділянки по АДРЕСА_1, тому висновок суду апеляційної інстанції про задоволення позову в частині визнання незаконним та скасування рішення VII сесії XXIV скликання Київської міської ради від 24 червня 2004 року № 326-2/1536 в частині передачі ОСОБА_7 спірної земельної ділянки та визнання незаконним державного акта на право власності на земельну ділянку, є помилковим.

Відповідно до ст. 339 ЦПК України, установивши, що апеляційним судом скасовано судове рішення, ухвалене згідно із законом, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції.

З урахуванням наведеного оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції відповідно до приписів ст. 339 ЦПК України підлягає скасуванню з залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 339 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6, задовольнити.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 19 березня 2015 року скасувати, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2014 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий С.Ф. Хопта

Судді: В.І. Журавель

О.В. Закропивний

В.А. Черненко

С.П. Штелик