Провадження № 2/201/3222/2015
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2015 року Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючого судді Ходаківського М.П.,

за участі секретаря Поддєлкової К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «Земельний Капітал» до ОСОБА_1, Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про визнання недійсним договору іпотеки та припинення іпотеки,

ВСТАНОВИВ:

Позивач у липні 2015 року звернувся до суду з вищезазначеним позовом. В обґрунтування своїх вимог послався на те, що 03.08.2006 між ТОВ КБ «Земельний Капітал» правонаступником якого є ПАТ «КБ «Земельний Капітал» та ОСОБА_2 був укладений іпотечний договір № 105, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_3 за реєстраційним № 13106, що забезпечував виконання зобовязань ТОВ «Будівельні експортні системи» перед ТОВ КБ «Земельний Капітал» за кредитним договором № 936 від 22 травня 2006 року. Відповідно до укладеного договору іпотеки предметом іпотеки виступало нерухоме майно загальною площею 655,1 кв.м., розташоване за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Рогальова, 14, що належало іпотекодавцю на підставі договору дарування від 10 серпня 2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4 та підтверджувалося Витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно від 02.08.2006 (№ витягу 11420587, реєстраційний номер 1181222). На виконання п. 1.3 договору іпотеки на зазначене нерухоме майно, що зареєстроване у реєстрі прав власності на нерухоме майно за № 1181222 та складає предмет іпотеки була накладена заборона відчуження (на підставі укладеного договору іпотеки), також вищевказане нерухоме майно було обтяжене іпотекою, державна реєстрація якої була здійснена 03.08.2006. Відповідно до п. 4.1.4 договору іпотеки на іпотекодавця було покладено обовязок не відчужувати предмет іпотеки у будь який спосіб та не обтяжувати його зобовязаннями з боку третіх осіб без отримання попередньої письмової згоди на це від іпотекодержателя. В порушення вищезазначеного обовязку та ст. 9 Закону «Про іпотеку» без отримання належної згоди ТОВ КБ «Земельний Капітал» ОСОБА_2 було відчужено частину приміщень, а саме: позиції 47, 48 загальною площею 103,2 кв.м., розташовані за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Рогальова, 14, що складають частину нерухомого майна предмету іпотеки за іпотечним договором № 105 від 03.08.2006 шляхом укладення договору купівлі продажу між ОСОБА_2 та ОСОБА_1, посвідченого 20 квітня 2007 року нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5 реєстраційний № 2629. При цьому нотаріус в порушення ст. 55 Закону України «Про нотаріат» при посвідченні цього правочину не перевірив або не звернув увагу на те, що майно, яке відчужується перебуває під забороною на підставі договору іпотеки від 03.08.2006 посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_3 за реєстром № 2267 про що було зазначено також у Витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно № 14083875 від 30.03.2007, отриманому ОСОБА_6 для укладення договору купівлі продажу нерухомого майна позиції 47, 48 загальною площею 103,2 кв.м. та наданому нотаріусу у відповідності до п. 63 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. З метою захисту своїх прав та у звязку із порушенням позичальником ТОВ «Будівельні експортні системи» умов кредитного договору № 936 від 22 травня 2006 року, який виступав основним зобовязанням, ПАТ КБ «Земельний Капітал» звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на заставне майно. Під час звернення стягнення на предмет іпотеки зясувалося, що ОСОБА_2 без згоди позивача вчинив відчуження частини предмету іпотеки ОСОБА_1 (за договором купівлі продажу від 20.04.2007), яка в свою чергу передала незаконно придбане майно в іпотеку ПАТ «Укрсоцбанк» відповідно до іпотечного договору № 492 від 07.06.2007, тобто фактично без згоди іпотекодержателя ПАТ «КБ «Земельний Капітал» частину предмету іпотеки було відчужено та передано в наступну іпотеку. У звязку з вищевикладеним позивач звернувся до суду та просить визнати недійсним іпотечний договір № 492 від 07.06.2007, укладеного між ОСОБА_1 та Акціонерно комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» та посвідчений нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5 за реєстраційним № 3443, припинити іпотеку, яка зареєстрована 07.06.2007 за № 5090734 на підставі іпотечного договору № 492 від 07.06.2007, укладеного між ОСОБА_1 та Акціонерно комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» та посвідченою нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5 за реєстраційним № 3443 та судові витрати покласти на відповідачів.

Представник позивача надала до суду заяву, в якій позов підтримала та просила розглянути справу за її відсутності.

Відповідач ОСОБА_1 до суду не зявилася, про день та час розгляду справи повідомлялася належним чином, про причини неявки суд не повідомила.

Представник відповідача ПАТ «Укрсоцбанк» надав суду заяву, в якій просив відмовити в задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності, у судове засідання призначене на 07.12.2015 не зявився, був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи у судовому засіданні 20.11.2015.

Згідно з приписами ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно із ч. 1-3 ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 11 ЦПК України унормовано, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі, і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Судом встановлено, що 03.08.2006 між ТОВ КБ «Земельний Капітал», правонаступником якого є ПАТ «КБ «Земельний Капітал», та ОСОБА_2 був укладений іпотечний договір № 105, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_3 за реєстраційним № 13106, що забезпечував виконання зобовязань ТОВ «Будівельні експортні системи» перед ТОВ КБ «Земельний Капітал» за кредитним договором № 936 від 22 травня 2006 року. Відповідно до укладеного договору іпотеки предметом іпотеки виступало нерухоме майно загальною площею 655,1 кв.м., розташованого за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Рогальова, 14, що належало іпотекодавцю на підставі договору дарування від 10 серпня 2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4 та підтверджувалося Витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно від 02.08.2006 (№ витягу 11420587, реєстраційний номер 1181222).

На виконання п. 1.3 договору іпотеки на зазначене нерухоме майно, що зареєстроване у реєстрі прав власності на нерухоме майно за № 1181222 та складає предмет іпотеки була накладена заборона відчуження (на підставі укладеного договору іпотеки), також вищевказане нерухоме майно було обтяжене іпотекою, державна реєстрація якої була здійснена 03.08.2006. Відповідно до п. 4.1.4 договору іпотеки на іпотекодавця було покладено обовязок не відчужувати предмет іпотеки у будь який спосіб та не обтяжувати його зобовязаннями з боку третіх осіб без отримання попередньої письмової згоди на це від іпотекодержателя.

В порушення вищезазначеного обовязку та ст. 9 Закону «Про іпотеку» без отримання належної згоди ТОВ КБ «Земельний Капітал» ОСОБА_2 було відчужено частину приміщень, а саме: позиції 47, 48 загальною площею 103,2 кв.м. розташовані за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Рогальова, 14, що складають частину нерухомого майна предмета іпотеки за іпотечним договором № 105 від 03.08.2006 шляхом укладення договору купівлі продажу між ОСОБА_2 та ОСОБА_1, посвідченого 20.04.2007 нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5 реєстраційний № 2629. При цьому нотаріус в порушення ст. 55 Закону України «Про нотаріат» при посвідченні цього правочину не перевірив, що майно, яке відчужується, перебуває під забороною на підставі договору іпотеки від 03.08.2006, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_3 за реєстром № 2267, про що було зазначено також у Витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно № 14083875 від 30.03.2007, отриманому ОСОБА_6 для укладення договору купівлі продажу нерухомого майна позиції 47, 48 загальною площею 103,2 кв.м. та наданому нотаріусу у відповідності до п. 63 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України.

Установлено, що ОСОБА_2 без згоди позивача вчинив відчуження частини предмету іпотеки на користь ОСОБА_1 (за договором купівлі продажу від 20.04.2007), яка в свою чергу передала незаконно придбане майно в іпотеку ПАТ «Укрсоцбанк» відповідно до іпотечного договору № 492 від 07.06.2007, тобто фактично без згоди іпотекодержателя ПАТ «КБ «Земельний Капітал» частину предмету іпотеки було відчужено та передано в наступну іпотеку.

Зазначені факти щодо незаконності відчуження ОСОБА_2 на користі ОСОБА_1 нерухомого майна були встановлені в рішенні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 06.02.2009 у справі № 2-1371/09, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 28.12.2009 та ухвалою Верховного суду України від 13.07.2010, яким визнано договір купівлі продажу нерухомого майна від 20.04.2007, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5 реєстраційний № 2629 недійсним, скасовано державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на нежитлові приміщення в автогаражному кооперативі літ. А-8 на VII поверсі позиції 47, 48 загальною площею 103,2 кв.м. та в порядку звернення стягнення на предмет іпотеки визнано право власності на вищезазначені нежитлові приміщення за ТОВ КБ «Земельний Капітал», правонаступником прав та обовязків якого є Публічне акціонерне товариство «Комерційний Банк «Земельний Капітал».

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Згідно із ч. 1 ст. 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Частинами 1-3 ст. 576 ЦК України визначено, що предметом застави може бути будь-яке майно (зокрема річ, цінні папери, майнові права), що може бути відчужене заставодавцем і на яке може бути звернене стягнення. Предметом застави може бути майно, яке заставодавець набуде після виникнення застави (майбутній урожай, приплід худоби тощо). Права заставодержателя (право застави) на річ, яка є предметом застави, поширюються на її приналежності, якщо інше не встановлено договором. Право застави поширюється на плоди, продукцію та доходи, одержані від використання заставленого майна, у випадках, встановлених договором.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно ст. 5 Закону України «Про іпотеку» предметом іпотеки можуть бути один або декілька об'єктів нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення; нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об'єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом.

Відсутність хоча б однієї з указаних ознак є підставою для визнання договору іпотеки недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 204 ЦК України встановлено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно із ч.1-5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до п. 8 постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено.

Згідно із ч.1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Частиною 5 ст. 216 ЦК України передбачено, що вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою.

Пленум Верховного суду України в п. 5 постанови № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснив, що відповідно до ст. ст. 215, 216 ЦК України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним.

На підставі ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Частиною 2 ст. 386 ЦК України передбачено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Згідно ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов'язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється.

Таким чином, суд вважає за необхідне визнати іпотечний договір № 492 від 07.06.2007, укладений між ОСОБА_1 та Акціонерно комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» та посвідчений нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5 за реєстраційним № 3443 недійсним.

Також встановлено, що 07.06.2007 приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5 на підставі договору іпотеки від 07.06.2007 було внесено запис про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, який зареєстрований 07.06.2007 за № 5090734.

У відповідності до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» державна реєстрація прав є обовязковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав.

У відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», обовязковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, а саме інші речові права відповідно до закону.

У відповідності до п. 2 ч. 2 ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», державна реєстрація обтяжень здійснюється на підставі рішень судів, що набрали законної сили.

Відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Відповідно до ч. 2 п. 25 Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Тимчасового порядку державної реєстрації іпотек» № 410 від 31.03.2004, запис про обтяження майна іпотекою може бути виключений на підставі рішення суду з обов'язковим зазначенням порядкового номера запису, тобто у звязку із припиненням іпотечного договору записи які містяться в державному реєстрі іпотек підлягають вилученню.

У звязку із чим вимога позивача про припинення дії іпотеки задоволенню не підлягає, оскільки статтею 17 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека припиняється у разі визнання іпотечного договору недійсним, тобто іпотечний договір припиняє свою дію на майбутнє, а тому вимоги щодо припинення дії іпотеки не потребують додаткового визнання, оскільки дана обставина прямо передбачена Законом.

Що стосується доводів відповідача ПАТ «Укрсоцбанк» про необхідність відмови у позові з огляду на те, що позивачем пропущено строк на звернення до суду, оскільки про наявність оскаржуваного договору йому стало відомо при розгляді цивільної справи № 2-1371/09, то такі доводи не можуть бути взяті до уваги судом, оскільки будь яких належних і допустимих доказів обізнаності позивача про наявність указаного договору з моменту розгляду зазначеної цивільної справи суду не надано і вивченням судових рішень у цій справі не встановлено жодних даних, що позивачу було відомо про оспарюваний договір і позивачем подано письмові пояснення, згідно з якими про існування цього договору йому стало відомо у 2015 році, що підтверджено відповідними доказами і правовим обґрунтуванням.

Відповідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 202, 203, 204, 215,216, 236, 321, 386, 391 ЦК України, Законом України «Про іпотеку», Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», ст. ст. 10, 11, 57, 60, 88, 209, 212-215 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов Публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «Земельний Капітал» до ОСОБА_1, Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про визнання недійсним договору іпотеки та припинення іпотеки задовольнити частково.

Визнати іпотечний договір № 492 від 07.06.2007, укладений між ОСОБА_1 та Акціонерно комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк», посвідчений нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5 за реєстраційним № 3443, недійсним.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути у рівних частках з ОСОБА_1 та Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на користь Публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «Земельний Капітал» сплачений судовий збір у розмірі по 121 грн. 80 коп. з кожного.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська протягом 10 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя М.П. Ходаківський