Справа № 130/511/15-ц Провадження № 22-ц/772/3480/2015Головуючий в суді першої інстанції Шепель К. А.
Категорія 55 Доповідач Іващук В. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2015 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області в складі:

головуючогоІващука В.А.,
суддів:Колоса С.С., Копаничук С.Г.,
при секретаріКирилюк Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до Виконавчого комітету Жмеринської міської ради Вінницької області про стягнення компенсації за невикористані додаткові відпустки та середнього заробітку за час затримки виплати цієї компенсації,

за апеляційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 15 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

із зазначеним позовом ОСОБА_6 звернулася в суд 24 лютого 2015 року.

Зазначала, що працювала у виконавчому комітеті Жмеринської міської ради Вінницької області з 15 жовтня 2002 року по 1 вересня 2014 року. Звільнена з роботи на підставі статті 38 КЗпП України за власним бажанням, у зв'язку з виходом на пенсію посадової особи місцевого самоврядування. При звільненні їй не виплачено компенсацію за невикористану додаткову відпустку працівникам, що мають дітей згідно статті 19 Закону України «Про відпустки», а саме за 2007, 2009 роки, тривалістю по 7 робочих днів у кожному. На її звернення їй відмовили у виплаті компенсацій посилаючись на безпідставність таких виплат.

Вказуючи на незаконність відмови у виплаті компенсацій за відпустки за 2007, 2009 роки ОСОБА_7 просила стягнути з відповідача на її користь 2272,34 грн. компенсації за невикористану додаткову соціальну відпустку працівнизків, які мають дітей за 14 робочих днів за 2007 та 2009 роки та середній заробіток за час затримки виплати компенсації за невикористані додаткові відпустки у розмірі 19152, 58 грн. по 17 лютого 2015 року, а також судові витрати по оплаті судового збору 243, 60 грн.

8 квітня 2015 року позивач збільшила вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати компенсації та просила стягнути станом на день подання заяви 32 348 грн. 50 коп. за 155 днів затримки виплати, що після відрахування обов'язкових податків і зборів становить 27010,00 грн. (а.с.223 том 1).

Рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 15 квітня 2015 року у позові відмовлено.

Ухвалою Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 20 квітня 2015 року у тексті рішення суду виправлено описку у найменуванні відповідача. Замість «Жмеринська міська рада» замінено на «виконавчий комітет Жмеринської міської ради» у відповідних відмінках.

У апеляційній скарзі ОСОБА_6, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити заявлені позовні вимоги повністю та стягнути 2307,34 грн. компенсації за невикористані відпустки тривалістю 14 днів за 2007 та 2009 роки, стягнути середній заробіток за час затримки виплати компенсації за невикористані додаткові відпустки у розмірі 33 183,30 грн. станом на 15 квітня 2015 року. Просила також повернути сплачений судовий збір 243, 60 грн. на виконання ухвали суду від 25 лютого 2015 року.

Представник виконкому Жмеринської міської ради заперечувала доводи апеляційної скарги через їх безпідставність та просила апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду у межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи із наступного.

Відповідно частинам 1 та 2 статті 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду законним і обґрунтованим визнати не можна, оскільки суд не виконав всі вимоги цивільного судочинства та допустив неправильне застосування норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено і не заперечується сторонами, що ОСОБА_6 з 16 жовтня 2002 року по 1 вересня 2014 року працювала у виконавчому комітеті Жмеринської міської ради на різних посадах, остання - начальник організаційного відділу апарату виконавчого комітету міської ради (а.с.12-13 том 1).

Розпорядженням №98-рк від 1 вересня 2014 року ОСОБА_6 звільнена з посади з 1 вересня 2014 року за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію, ст.38 КЗпП України (а.с.15 том 1).

З ОСОБА_6 здійснено розрахунок та виплачено у відповідності до вимог закону заробітну плату та вихідну допомогу при звільненні. Компенсацію за невикористану додаткову відпустку за період 2007, 2009 року не було нараховано та виплачено через відсутність підстав для виплати (відсутність документів у підтвердження цього права). Цей факт не заперечується сторонами.

10 листопада 2014 року ОСОБА_6, оспорюючи виплачений їй розрахунок в частині невиплаченої їй компенсації за невикористану додаткову відпустку, звернулась до виконкому Жмеринської міської ради з заявою про виплату безпідставно не виплаченої вказаної компенсації при звільненні, на що отримала письмову відповідь 25 листопада 2014 року з відмовою (а.с.143, 144 том 1).

Встановлено, що 26 листопада 2014 року ОСОБА_6 повторно звернулась з вимогою про виплату компенсації надавши документи, на відсутність яких вказав у письмовій відповіді перший заступник міського голови ОСОБА_8 (а.с.146,148 том 1).

З позовом про стягнення компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за час затримки виплати компенсації за невикористану відпустку ОСОБА_6 звернулась в суд 12 січня 2015 року. Провадження у справі відкрито 13 січня 2015 року (а.с. 195-197 том 1). Дана заява залишена без розгляду, що не заперечується сторонами.

Повторно із цим позовом ОСОБА_6 звернулась в суд 24 лютого 2015 року.

Встановлено і не заперечується сторонами, що позивач є матір'ю ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, батьком якої записаний ОСОБА_10, відомості про якого записані за вказівкою матері, відповідно до частини 1 статті 135 СК України (а.с. а.с.7,14 том 1).

Згідно з довідкою Управління праці та соціального захисту населення Жмеринської міської ради Вінницької області №3288 від 10 листопада 2014 року ОСОБА_6 перебувала на обліку в Управлінні праці та соціального захисту Жмеринської міської ради як одержувач допомоги одинокій матері на дитину ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_1 з 01.01.2003 р. по 30.06.2013 р. (а.с.7 том 1).

Встановлено і не заперечується сторонами у справі, що за період роботи позивачу на підставі поданих нею заяв надавались додаткові відпустки як одинокій матері за 2004, 2005, 2006, 2008 р., про що відповідачем видано відповідні розпорядження (а.с.135, 137, 139 том 1).

За інші роки роботи позивач не використала вказану додаткову відпустку та не одержала відповідної компенсації за її невикористання. Цей факт не заперечується позивачем та відповідачем і підтверджується наданими суду доказами (довідка з місця роботи позивача, матеріали особової справи ОСОБА_6 (а.с. 56- 150 том 1).

Вирішуючи спір та відмовляючи у задоволенні позову, суд, як це вбачається із змісту рішення, виходив із безпідставності заявлених вимог через відсутність правових підстав для виплати компенсації за невикористану додаткову відпустку, а також із того, що спору про нарахування платежів та компенсацій на день звільнення ОСОБА_6 з роботи не було, а тому вини виконавчого комітету міської ради з невиплати грошових коштів при звільненні немає.

Разом із тим, суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позову одночасно також виходив із того, що позивачем пропущено трьохмісячний строк звернення за вирішенням спору, відповідно до положення частини 1 статті 233 КЗпП України, оскільки позивач звільнена з роботи 1 вересня 2014 року і саме з цього дня почався перебіг трьохмісячного строку, а до суду позивач звернулася 12 січня 2015 року з пропуском строку. Дійшовши такого висновку, суд першої інстанції при цьому дійшов висновку, що поновити пропущений строк неможливо, оскільки позивач не вважає цей строк пропущеним, а тому у задоволенні позову слід відмовити через пропуск позивачем строку звернення до суду про вирішення трудового спору.

З такими висновками суду погодитись не можна, оскільки суд дійшов до них за невідповідності висновків обставинам справи та при неправильному застосуванні норм матеріального права.

Не можна погодитись із висновком суду про недоведеність вимог позивачем про її право, відповідно до вимог частини 1 статті 19 Закону України «Про відпустки», на додаткову відпустку як одинокої матері у 2007, 2009 роках та відповідно право на компенсацію за невикористанні відпустки.

Судом встановлено, що ОСОБА_6 є матір'ю ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, батьком якої записаний ОСОБА_10. Відомості про батька записані за вказівкою матері, відповідно до частини 1 статті 135 СК України (а.с. а.с.7,14 том 1).

ОСОБА_6 перебувала на обліку в Управлінні праці та соціального захисту Жмеринської міської ради як одержувач допомоги одинокій матері на дитину ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_1 з 01.01.2003 р. по 30.06.2013 р. (а.с.7 том 1).

Не заперечується відповідачем, що у 2004, 2005, 2006, 2008 роках позивачу надавались додаткові відпустки як одинокій матері, що підтверджується відповідними розпорядженнями по місцю роботи (а.с.135, 137, 139 том 1).

Обов'язок з роз'яснення працівнику положень законодавства щодо його соціальних прав та забезпечення їх реалізації працівника покладається на адміністрацію підприємства, установи, організації, а тому доводи відповідача про те, що у 2007, 2009 роках позивач не надавала документи (докази) які підтверджують її статус одинокої матері, є безпідставними, оскільки в інші роки право ОСОБА_6 на додаткову відпустку було забезпечено адміністрацією, що підтверджує наявність правових підстав позивача на вказану відпустку.

Отже немає підстав для висновку, що ОСОБА_6 не мала права на додаткову відпуску як одинока матір та відповідно права на компенсацію за цю відпуску яка не була використана позивачем у 2007, 2009 роках.

Ураховуючи встановлені обставини та згідно з частиною 1 статті 19 Закону України «Про відпустки», статтями 76 та 182-1 КЗпП (у редакціях, чинних у час правовідносин), позивач мала право як одинока матір на щорічну додаткову оплачувану відпустку за період 2007 року - тривалістю 7 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів, і такою ж тривалістю за 2009 рік (стаття 73 цього Кодексу).

Позивачу відповідно до статті 24 Закону України «Про відпустки» та статті 83 КЗпП України мало бути виплачено грошову компенсацію за всі не використані нею дні додаткової відпустки як одинокої матері.

У роз'ясненнях Міністерства праці та соціальної політики України «Щодо виплати компенсації за невикористані дні щорічної відпустки» № 33/116-08 від 22.02.2008 р. зазначено, що у випадку, коли працівник з якихось причин не скористався правом на щорічну відпустку за кілька попередніх років (у т.ч. 1 за 2, 5,4 чи більше років), він має право використати їх, а в разі звільнення, незалежно від підстав, йому має бути виплачено компенсацію за всі невикористані дні щорічних відпусток, визначених п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про відпустки».

За таких обставин висновок суду з цього питання є безпідставним, а тому відмова у задоволенні позову з підстав недоведеності позивачем права на додаткову відпустку, як одинокої матері в 2007, 2009 роках, є незаконною.

Щодо висновку суду про пропущення позивачем трьохмісячного строку звернення за вирішенням трудового спору, встановленого частиною 1 статті 233 КЗпП України, то такий висновок за встановлених обставин суперечить вимогам закону, а відмова у задоволенні позову з цих правових підстав є незаконною.

Вирішуючи цей судовий спір і зокрема визначаючи чи підлягає застосуванню положення частини 1 статті 233 КЗпП України до встановлених судом обставин, колегія суддів ураховує висновки суду касаційної інстанції, відповідно до вимог частини 4 статті 338 ЦПК України, висловлені в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 жовтня 2015 року у цій справі, якою рішення апеляційного суду Вінницької області від 29 травня 2015 року скасовано, а справа направлена на новий апеляційний розгляд до того ж суду апеляційної інстанції.

Відповідно до частини 1 статті 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Частиною 2 статті 2 цього Закону передбачено, що додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Частиною 3 цієї статті цього Закону визначено інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Положенням частини 1 статті 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Відповідно до статті 117 КЗпП Україні у разі невиплати з вини власника належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо),належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов'язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов'язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність.

Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

У частині 1 статті 83 КЗпП України та частині 1 статті 24 Закону України «Про відпустки» визначено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А І групи.

Згідно з пунктом 2.2 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Держкомстату України від 13 січня 2004 року №5, Фонд додаткової заробітної плати включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати передбачені чинним законодавством, премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій. До складу фонду додаткової заробітної плати входять, зокрема, оплата, а також суми грошових компенсацій у разі невикористання щорічних (основної та додаткових) відпусток та додаткових відпусток працівникам, які мають дітей, у розмірах, передбачених законодавством.

Відповідно до частини 2 статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Роз'яснення цієї норми права надав Конституційний Суд України у рішенні від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 у справі щодо офіційного тлумачення положень частини 2 статті 233 КЗпП України, статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці»

Так, у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати , що йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Виходячи із зазначеного, відмовляючи у задоволенні позову з підстав наведених у частині 1 статті 233 КЗпП України, пропущення строку звернення з заявою про вирішення трудового спору в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, суд порушив норми матеріального права неправильно витрактувавши їх та застосувавши до встановлених правовідносин.

Невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального права призвело до неправильного вирішення справи, а тому в силу положень пунктів 3,4 частини 1 статті 309 ЦПК України рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Разом із тим, вирішуючи питання про розмір середнього заробітку, який слід виплатити позивачу за весь час затримки по день фактичного розрахунку, за положенням статті 117 КЗпП України, колегія суддів дійшла до висновку, що позовні вимоги у цій частині повністю не можуть бути задоволеними через наступне.

Встановлено і не заперечується сторонами, що при звільненні ОСОБА_6 з роботи їй виплачено всі суми, що належать їй від виконкому Жмеринської міської ради, крім компенсацій за невикористані додаткові відпустки, як одинокій матері, за період 2007, 2009 років по 7 робочих днів у кожному, у розмірі 2307 грн. 34 коп. без відрахувань на обов'язкові податки і збори.

На час розгляду справи у апеляційному суді розрахунок та розмір вказаної компенсації сторонами не заперечується.

Встановлено, що вказана компенсація є складовою частиною середньої заробітної плати ОСОБА_6, а також є складовою частиною того розрахунку який мав би бути виплаченим їй при звільненні.

Отже, у строк визначений статтею 116 КЗпП України відповідачем виплачено безспірну суму, що належить звільненій ОСОБА_6

Спірною сумою, яку не виплатили позивачу виявилась компенсація за невикористану додаткову відпустку як одинокій матері за період 2007, 2009 роки, розмір якої становить 2307 грн. 34 коп.

Вказана сума є лише часткою від суми розрахунку яку виплатили позивачу при звільненні. Основну частину розрахунку при звільненні виплачено у строки визначені законом. Колегія суддів ураховує, що середній заробіток позивача перевищує розмір компенсації.

Згідно із розрахунковим листом за 2014 рік ОСОБА_6 у серпні 2014 року нараховано 6098 грн. 13 коп. (з них аванс 3837 грн. та компенсація за невикористану відпустку 1807 грн. 85 коп.) та за один робочий день 1 вересня 2014 року (день звільнення) нараховано 140 грн. 69 коп. (а.с.134 том 1). Отже цю суму ОСОБА_6 отримала як розрахункові при звільнені.

Колегія суддів при вирішенні цього питання також бере до уваги той факт, що ОСОБА_6 отримавши розрахунок при звільненні 1 вересня 2014 року мала можливість звернутися в суд. як в орган який розглядає трудовий спір, з вимогою про виплату компенсації за невикористану додаткову відпустку, проте фактично звернулась із заявою в суд 12 січня 2015 року, яку залишено без розгляду (а.с. 195-197 том 1), а повторно звернулась в суд 24 лютого 2015 року, штучно створюючи, як це вбачається із встановлених обставин, умови для збільшення строку за який вона вимагає стягнути вказану компенсацію.

Вирішуючи питання співмірності при визначенні розміру відшкодування за час затримки розрахунку, колегія суддів ураховує правову позицію висловлену у Постанові Верховного Суду України №6-195цс14 від 21 січня 2015 року з питання застосування судом принципу співмірності.

Зокрема у вказаній постанові зазначено, що суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку на засадах співмірності тільки в разі одночасного вирішення вимог про стягнення належних при звільненні сум за умови часткового задоволення цих вимог. У разі не проведення розрахунку у зв'язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. У разі часткового задоволення позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Подібна правова позиція міститься в Постанові Верховного Суду України №6-60цс13 від 3 липня 2013 року, де зазначено, що за наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті (ст.117 КЗпП України) відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на корить працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. У разі часткового задоволення позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила в заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Виходячи із цього та встановлених обставин справи про виплату безспірної суми належної позивачу при звільненні у строки визначені законом, розмір цих сум, розмір суми невиплаченої компенсації на яку має право позивач, середній заробіток позивача та співмірність оспорюваної суми з отриманою сумою при звільненні та середнім заробітком, колегія суддів дійшла висновку, що достатньою і справедливою сумою для виплати позивачу в порядку вимог статті 117 КЗпП України відшкодування, буде сума у розмірі 7000 грн. яка визначена за період з 2 вересня 2014 року по день ухвалення рішення - 7 грудня 2015 року. Колегія суддів вважає, що ця сума буде відображати справедливий баланс інтересів між працівником, що звільнений з роботи у зв'язку з виходом на пенсію посадової особи місцевого самоврядування якій вчасно виплачені всі належні їй суми, крім спірної компенсації, та роботодавцем - виконкомом Жмеринської міської ради.

За таких обставин рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову ОСОБА_6 частково.

Слід стягнути з виконавчого комітету Жмеринської міської ради на користь ОСОБА_6 2307 грн. 34 коп. компенсації за невикористані додаткові відпустки за період 2007, 2009 роки тривалістю по 7 робочих днів у кожному році, а всього за 14 робочих днів без урахування податків і зборів та стягнути 7000 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку без урахування податків та зборів. У задоволенні решти позовних вимог слід відмовити через їх безпідставність.

Вимога позивача у апеляційній скарзі про повернення судового збору, сплаченого на виконання ухвали Жмеринського міськрайонного суду від 25 лютого 2015 року у розмірі 243,60 грн. задоволеною бути не може, оскільки питання про повернення сплаченого збору, відповідно до статті 7 Закону України «Про судовий збір» та Порядку повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного або місцевого бюджетів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 03.09.2013 р. № 787 та зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.09.2013 р. за № 1650/24182, вирішується судом за місцем подання позову і розгляду справи. Оскільки зі змісту вказаної ухвали суду від 25лютого 2015 року не вбачається вимога про сплату судового збору у вказаному позивачем розмірі, а йдеться лише про усунення недоліків по змісту позовної заяви, то сплачений судовий збір може бути повернений як сплачений помилково за відповідною ухвалою Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області за заявою позивача.

Відповідно до вимог частини 2 та 5 статті 88 ЦПК України з виконавчого комітету Жмеринської міської ради в дохід держави слід стягнути судовий збір в розмірі 243 грн. 60 коп. за подачу позовної заяви у суді першої інстанції та 121 грн. 80 коп. за подачу апеляційної скарги, а всього 365 грн.40 коп.

На підставі викладеного, керуючись статтею 303, пунктом 2 частини 1 статті 307, пунктами 3, 4 статті 309, частиною 2 статті 314, статтею 316 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково. Рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 15 квітня 2015 року у цій справі скасувати. Ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_6 до Виконавчого комітету Жмеринської міської ради Вінницької області про стягнення компенсації за невикористані додаткові відпустки та середнього заробітку за час затримки виплати цієї компенсації задовольнити частково.

Стягнути з виконавчого комітету Жмеринської міської ради на користь ОСОБА_6 2307 (дві тисячі триста сім ) грн. 34 коп. компенсації за невикористані додаткові відпустки за період 2007, 2009 роки тривалістю по 7 робочих днів у кожному році, а всього за 14 робочих днів без урахування податків і зборів.

Стягнути з виконавчого комітету Жмеринської міської ради на користь ОСОБА_6 7000 (сім тисяч) грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку без урахування податків та зборів.

У задоволенні решти вимог відмовити.

Стягнути з виконавчого комітету Жмеринської міської ради 365 (триста шістдесят п'ять) грн. 40 коп. судового збору в дохід держави.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене протягом двадцяти днів в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: /підпис/ В.А. Іващук

/підпис/ С.С. Колос

/підпис/ С.Г. Копаничук

Згідно з оригіналом

Суддя В.А. Іващук