АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження: № 22-ц-/790/3078/15 Головуючий: 1 інстанції
Категорія: право власності Доповідач: Швецова Л.А.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі :

головуючого - Швецової Л.А.

суддів - Малінської С.М., Тичкової О.Ю.

за участі секретаря - Єрьоменко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу

за апеляційною скаргою прокурора Московського району м. Харкова

на заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 01 грудня 2014 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності,-

В С Т А Н О В И Л А :

У жовтні 2014 року ОСОБА_2 звернулася до суду з вказаним позовом в обгрунтвання якого зазначила, що вона підтримувала дружні стосунки із відповідачами - ОСОБА_3 та ОСОБА_4, які є літніми жінками, мешкали удвох за адресою своєї реєстрації. Від них позивачу стало відомо, що окрім квартири, яка належала їм на підставі свідоцтва про право власності на житло, вони мають у власності будинок десь у Богодухівському районі Харківської області та нежитлове приміщення по АДРЕСА_2. Відповідачі бажали мешкати в приватному будинку в селі, але він потребував суттєвого ремонту, на який відповідачам не вистачало коштів.

Оскільки близьких родичів у ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не було, фактично окрім позивача, то вони запропонували ОСОБА_2 придбати належну їм квартиру та нежитлове приміщення. Позивач погодилась із їх пропозицією, оскільки в той час свого житла в м. Харкові не мала. Коли вони із відповідачами дійшли згоди щодо вартості нерухомого майна, з'ясувалось що, через брак якихось довідок вони не можуть посвідчити договір купівлі-продажу у нотаріуса. Оскільки позивач добре знала відповідачів, у неї не було підстав їм не довіряти, вона погодилась на укладення вказаного договору купівлі-продажу у простій письмовій формі та повірила обіцянкам відповідачів, що всі необхідні для нотаріального посвідчення договору документи, вони оформлять протягом шести місяців.

Таким чином, 01.03.2002 року між ОСОБА_2 та відповідачами було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 та нежитлових приміщень, розташованих за адресою АДРЕСА_3. Гроші за вказаним договором були передані відповідачам того ж дня, про що ними, власноруч, Було складено відповідну розписку.

Після цього відповідачі зайнялись ремонтом свого будинку, в червні 2002 року вони звільнили квартиру та виїхали проживати в Богодухівський район, проте періодично відповідачі з'являлись до м. Харкова та постійно телефонували позивачу, обіцяючи зайнятися оформленням документів.

Проте, восени 2002 року зв'язок із відповідачами було втрачено. Коли позивач почала їх розшукувати, це не принесло жодних результатів, оскільки вона навіть не є їх родичкою та жодної інформації їй не надавали.

ОСОБА_2 вказувала, що взимку 2002 року вона переїхала у вказану квартиру АДРЕСА_1, в якій на початку 2003 року розпочала ремонт, в якій і мешкає по теперішній час.

Проте, у зв'язку з тим, що відповідачі не оформили відповідним чином договір купівлі-продажу та не знялись з реєстрації за цією адресою, вона не може в повній мірі реалізувати свої права щодо володіння та розпорядження належним їй майном.

Крім того, позивач так і не змогла скористатися іншим об'єктом нерухомості, що придбала у відповідачів - нежитловими приміщеннями, розташованими по АДРЕСА_3, оскільки правовстановлюючі документи на це приміщення залишились у відповідачів.

Позивачка зазначила, що за таких обставин вона на теперішній час позбавлена можливості розпоряджатися своїм майном, оскільки право власності на спірну квартиру зареєстроване за її колишніми власниками, у зв'язку із чим ОСОБА_2 просила суд визнати дійсним укладений 01.03.2002 року договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 та нежитлових приміщень, розташованих за адресою АДРЕСА_3, визнати за нею, право власності на квартиру АДРЕСА_1 та нежитлові приміщення, розташовані за адресою АДРЕСА_3.

Заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 01 грудня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано дійсним укладений 01.03.2002 року між позивачем ОСОБА_2 та відповідачами - ОСОБА_3, ОСОБА_4 договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 43,70 кв.м., житловою площею 28,70 кв.м.

В іншій частині - в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції прокурор Московського району м. Харкова, діючи в інтересах держави в особі Харківської міської ради, звернувся на нього з апеляційною скаргою, в якій, з посиланням на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права та неповне з'ясування обставин, які мають значення для справи, просить скасувати зазначене рішення та ухвалити по справі нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

Крім того, апелянт зазначив, що судом першої інстанції, з урахуванням похилого віку відповідачем не витребувано інформацію про їх можливу смерть та, у зв'язку з цим не вирішено питання про наявність підстав для залучення до участі у справі спадкоємців або інших заінтересованих осіб. Разом з цим, прокуратурою району було з'ясовано, що ОСОБА_5 знята з місця реєстрації за місцем проживання, у зв'язку з її смертю ІНФОРМАЦІЯ_1, а місцезнаходження ОСОБА_6 на даний час взагалі не відоме. За таких обставин, розгляд судом першої інстанції вказаної справи без залучення Харківської міської ради, призвело до неповного з'ясування обставин справи, що створило загрозу порушення інтересів дави в особі Харківської міської ради, оскільки наявність вказаного рішення позбавляє Харківську міську раду можливості звернутися до суду з заявою про визнання спадщини відумерлою, після спливу одного року з часу її відкриття.

Рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 щодо визнання права власності на нежитлові приміщення, розташовані за адресою: АДРЕСА_3 не оскаржено.

Судова колегія відповідно до ст. 303 ЦПК України перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги з передбачених ч. 2 ст. 220 ЦК України підстав районний суд виходив з того, що між сторонами по справі був укладений договір купівлі-продажу нерухомості та досягнуто домовленості щодо всіх істотних умов договору, відбулася передача та прийом об'єкту купівлі-продажу, за який продавець отримав обумовлену у договорі суму, однак у подальшому відповідач ОСОБА_3 ухилилася від нотаріального посвідчення договору, чим порушила його умови. При цьому цей договір купівлі-продажу не порушує права та інтереси інших осіб.

Проте з такими висновками суду погодитись не можна.

Судом встановлено, що 11 лютого 2006 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_3 у простій письмовій формі був укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 ( при цьому, в позовній заяві було вказано, що договір було укладено 01.03.2002 року) (а.с.11). За домовленістю сторін продаж було здійснено за 230000 грн., що підтверджується копією розписки ( а.с.12)

Частина перша статті 220 ЦК України під загрозою нікчемності вимагає від сторін дотримуватися вимог закону про нотаріальне посвідчення договору.

При цьому, відповідно до ч. 2 вказаної статті цього ж Кодексу, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може за позовом зацікавленої сторони договору визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Однак всупереч вимог ст. 213 ЦПК України про законність та обґрунтованість рішення, районний суд не взяв до уваги, що норма ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовується до правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст.ст. 210 та 640 ЦК України в редакції, чинний на час виникнення спірних правовідносин, пов'язується з державною реєстрацією правочину, а тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін.

Відповідно до ст. 657 ЦК України в редакції, яка діяла на день укладення договору від 11.02.2006 року, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Крім того, судом першої інстанції не було враховано, що однією з передбачених ч. 2 ст. 220 ЦК України умов визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення факту ухилення однієї із сторін договору від його нотаріального посвідчення, чого судом у справі належним чином з'ясовано не було. Посилання в позовній заяві на той факт, що відповідачі ухиляються від укладання договору у нотаріальній формі, судова колегія вважає безпідставним, оскільки з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 знята з реєстрації за місцем проживання у АДРЕСА_1 у зв'язку зі смертю ІНФОРМАЦІЯ_1. Даних про те, що ОСОБА_3 прийняла спадщину після смерті ОСОБА_4, матеріали справи не містять.

Суд також не з'ясував, що всупереч вимог ч. 2 ст. 220 ЦК України у матеріалах справи відсутні належні і допустимі письмові докази, якими не можуть бути копії документів, а саме свідоцтва про право власності на житло, оригінал договору купівлі-продажу та розписка щодо отримання коштів.

Таким чином, оскільки районний суд ухвалив своє рішення при неповному з'ясуванні обставин, що мають суттєве значення по справі, висновки суду не відповідають обставинам справи, з порушенням норм матеріального і процесуального права, то з передбачених п.п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підстав рішення суду підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову, за відсутності для цього правових підстав, а скарга прокурора - відповідному задоволенню.

При цьому судова колегія також виходить з того, що дотримання вимог закону у питанні набуття права власності має публічне значення і погоджується із наведеним у скарзі доводами прокурора про наявність в цьому визначеного у ч. 1 ст. 41 Конституції України державного інтересу.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.2 ч. 1 ст. 307, п.п. 1, 3, 4 ст. 309, ст.ст. 313, 316, 319, 323-325, 327 ЦПК України, судова колегія, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу прокурора Московського району м. Харкова задовольнити.

Заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 01 грудня 2014 року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, однак протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили може бути оскаржено у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий суддя:

Судді колегії: