Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

23 лютого 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Закарпатської області у складі:

головуючого - судді Куцина М. М.,

суддів - Бондаренка Ю. О., Собослоя Г. Г.,

при секретарі - Маринець Д. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Ужгороді цивільну справу за апеляційною скаргою заступника прокурора Закарпатської області Хиля Михайла Михайловича на рішення Хустського районного суду від 17 вересня 2014 року по справі за позовом Закарпатського міжрайонного прокурора з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері в інтересах держави в особі Державної інспекції сільського господарства у Закарпатській області до Хустської районної державної адміністрації, ОСОБА_1, третя особа Крайниківська сільська рада про визнання недійсним розпорядження голови райдержадміністрації про надання земельної ділянки у власність та скасування державного акту на право приватної власності на землю, -

в с т а н о в и л а :

У січні 2014 року Закарпатський міжрайонний прокурор з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері в інтересах держави в особі Державної інспекції сільського господарства у Закарпатській області звернувся в суд з позовом до Хустської районної державної адміністрації, ОСОБА_1 , третя особа Крайниківська сільська рада, про визнання недійсним розпорядження голови райдержадміністрації про надання земельної ділянки у власність та скасування державного акту на право приватної власності на землю .

Позовні вимоги вмотивовані тим, що п.3 розпорядження голови Хустської РДА № 694 від 29.12.2002 року ОСОБА_1 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,28 га. під гідроспорудами, яка розташована в АДРЕСА_1.

На підставі вказаного розпорядження ОСОБА_1 виготовлено та видано державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серії Р4 № 56560 на ділянку площею 0,13 га та державний акт серії Р2 № 251903 на ділянку площею 0,15 га.

Вказані вище земельні ділянки розміщені під гідроспорудами , а тому відносяться до складу земель водного фонду , які надаються для товарного господарського вирощування риби, а тому вони повинні були передаватись на умовах оренди із земель водного фонду.

З огляду на викладене, розпорядження голови РДА та видані на підставі нього державні акти суперечать нормам земельного законодавства і підлягають скасуванню.

Отже, вказане розпорядження в частині передачі у власність земельної ділянки ОСОБА_1 та видані на підставі цього розпорядження державні акти є незаконними та підлягають визнанню недійними .

Позивач, посилаючись на зазначені у позовній заяві обставини справи, та з підстав, передбачених ст. 58 ЗК України, просив у суді першої інстанції: Визнати недійсним пункт 3 розпорядження голови Хустської районної державної адміністрації за №694 від 29 грудня 2002 року у частині надання у власність ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0.28 га під гідроспорудами, розташованої в АДРЕСА_1.

Визнати недійсним державні акти на право власності : Р 4 № 56560 на ділянку площею - 0.13 га; серія Р2 №251903 на ділянку площею - 0.15 га, які зареєстровані в Книзі реєстрації державних актів на право власності на землю Хустського району - 29 грудня 2002 року за №№ 10564 та № 10564 відповідно.

Рішенням Хустського районного суду від 17 вересня 2014 року у задоволенні позову Закарпатського міжрайонного прокурора з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері в інтересах держави в особі Державної інспекції сільського господарства у Закарпатській області- відмовлено.

Не погодившись із даним рішенням суду першої інстанції, прокурор оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що таке є незаконним та помилковим, оскільки судом було невірно застосовано норми процесуального та матеріального права, і просив у суді апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

В суді апеляційної інстанції прокурор вимоги апеляційної скарги підтримав у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_1, його представник та інші особи, які приймають участь у справі повторно не з'явився в судове засідання апеляційної інстанції. Судова колегія вважає, що на підставі ч.2 ст.305 ЦПК України, може розглянути справу без їх участі, тому що вони належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи та їх неявка не перешкоджає розглядові справи.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді - доповідача, прокурора, перевіривши матеріали справи й обговоривши доводи апеляції, вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд, керуючись принципом диспозитивності, відповідно до вимог ч. 1 ст. 303 ЦПК України та роз'яснень Верховного Суду України, викладених в постанові Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2008 року № 12 "Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку", перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, не роблячи висновків щодо неоскарженої частини судового рішення.

Відповідно до ст. ст. 10, 11, 59, 60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відмовляючи у задоленні позову з підстав, передбачених п.4 ч.1 ст.267 ЦПК України та за недоведеністю позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем документально не підтверджено факту того, що гідротехнічні споруди, які розташовані на спірних ділянках відносяться до земель водного фонду.

Суд першої інстанції, задовольняючи заяву відповідача про застосування строку позовної давності та відмовляючи у задоленні позову, вважав, що перебіг такого строку позовної давності почався від дня підписання спірного розпорядження і часу реєстрації державних актів.

Однак, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що акт перевірки дотримання вимог земельного законодавства, складений Державною інспекцією сільського господарства в Закарпатській області від 24 вересня 2013 року, надійшов до прокуратури у 2013 році.

Отже, з цього моменту Закарпатській міжрайонній прокуратурі з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері стало відомо про порушення норм земельного законодавства.

Відповідно до правил ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася про порушення, тобто з моменту отримання акту перевірки у 2013 році.

Також, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що спірні земельні ділянки, які передані у приватну власність ОСОБА_1, за правилами ст.18, ч.1 п.Є ст.19 ЗК України відносяться до категорії земель водного фонду. Однак, зміну цільового призначення спірних земельних ділянок у порядку визначеному правилими ст. 20 ЗК України не було проведено .

Зокрема, положення стаття 59 ЗК України передбачає обмеження щодо набуття таких земель у приватну власність та встановлює можливість використання таких земель для визначених цілей на умовах оренди. Відповідно ж до частини четвертої статті 84 ЗК України землі водного фонду взагалі не можуть передаватись в приватну власність, крім випадків, передбачених законодавством.

Проте, з таким висновком суду погодитися не можна, оскільки до такого висновку суд дійшов не з'ясувавши дійсні обставини справи, без перевірки доводів і заперечень сторін та без належної оцінки доказів. Зазначені порушення норм матеріального та процесуального права є підставою до скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про задоволення позову відповідно до вимог ст. 309 ЦПК України з наступних міркувань.

Відповідно до ст.ст. 213, 214 ЦПК України, рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Дане ухвалене рішення суду першої інстанції не відповідає вказаним вимогам закону.

Судом апеляційної інстанції встановлені наступні факти.

Пунктом третім розпорядження голови Хустської РДА № 694 від 29.12.2002 року ОСОБА_1 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,28 га. під гідроспорудами, яка розташована в АДРЕСА_1.

Згідно з цим розпорядженням ОСОБА_1 виготвлено технічну документацію ( кадастрові плани), яка слугувала підставою для видачі йому на спірні земельні ділянки державних актів на право власності.

На підставі даного розпорядження ОСОБА_1 виготовлено та видано державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серії Р4 № 56560 на ділянку площею 0,13 га та державний акт серії Р2 № 251903 на ділянку площею 0,15 га.

Із акту Державної інспекції сільського господарства в Закарпатській області перевірки дотримання вимог земельного законодавства від 24 вересня 2013 року вбачається, що відповідачеві ОСОБА_1, згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку серії Р2 №2519093, передано земельну ділянку площею 0.15 га та, відповідно до державного акту Р4 №056560, передано 0.13 га землі для товарного сільськогосподарського виробництва на АДРЕСА_1, виготовлених на підставі розпорядження голови Хустської РДА №694 від 29 грудня 2002 року.

Ці перераховані земельні ділянки розташовані в АДРЕСА_1 і знаходяться під гідроспорудами і належать до земель водного фонду.

Зокрема , технічна документація, на підставі якої ОСОБА_1 видані оспорювані державні акти, не містить акту погодження меж земельної ділянки.

Із листа відповіді начальника БУВР Тиси від від 18 серпня 2014 року вбачається , що спеціалістами управління проведено обстеження земельної ділянки , яка розташована в АДРЕСА_1 028 га, яка передана ОСОБА_1, та встановлено, що на ній розміщені два водойми та гідроспоруди. ( а. с.109).

Із письмової відповіді Державного агентства водних ресурсів України басейнове управління водних ресурсів річки Тиса від 5 лютого 2015 року № 01-09/171 вбачається, що на замовлення Крайниківської сільської ради виготовлені паспорти на водні об"єкти №6 та №7, які розташовані в ур. „ Вовчий потік", балансоутримувачем гідровузла є Крайниківська сільська рада.

Факт розташування гідроспоруд на спірній земельній ділянці стверджується довідкою, виданою виконкомом Крайниківської сільської ради Хустського району Закарпатської області за №26 від 4 лютого 2015 року, знаходяться побудовані наступні гідроспоруди: два шахтні водоскиди та дві перемички.

Також даний факт стверджується технічною документацію, зокрема кадастровими справами на ці земельні ділянки, у яких вказано, що земельні ділянки площею 0.28 га знаходяться під гідроспорудами. ( а. с.52-60).

Зокрема, інші земельні ділянки, що зазначені в кадастрових планах земельних ділянок, які знаходяться під водоймою та чагарниками на площі 2,7( під водоймами - 0.83 та 1.16; під чагарниками 0.42 та 0.29 га), це є ті земельні ділянки, які передані ОСОБА_1 розпорядженням голови Хустської РДА від 29 грудня 2002 року №694.

Отже, зібраними по справі доказами стверджені факти того, що на спірній земельній ділянці розміщені гідротехнічні споруди: два шахтні водоскиди та дві перемички, а тому ці земельні ділянки відносяться до земель водного фонду, які надаються для товарного господарського вирощування риби, а тому вони повинні були передаватись на умовах оренди із земель водного фонду, а не за рахунок земель сільськогосподарського призначення.

Згідно зі статтями 19, 20 ЗК України, землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, у тому числі: землі житлової та громадської забудови й землі водного фонду; віднесення їх до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно їх повноважень.

Відповідно до статті 21 ЗК України, порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень про надання земель, угод щодо земельних ділянок, відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною тощо.

За положеннями частини першої статті 3 ВК України (у редакції, яка була чинною на час виникнення правовідносин) усі води (водні об'єкти) на території України становлять її водний фонд.

Частина друга статті 3 ВК України визначала, що до водного фонду України належать: поверхневі води: природні водойми (озера), водотоки (річки, струмки), штучні водойми (водосховища, ставки) і канали; інші водні об'єкти; підземні води та джерела; внутрішні морські води та територіальне море.

Відповідно до частини першої статті 58 ЗК України та статті 4 ВК України до земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об'єктами, болотами, а також островами; землі, зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів.

Таким чином, до земель водного фонду України відносяться землі, на яких хоча й не розташовані об'єкти водного фонду, але за своїм призначенням вони сприяють функціонуванню та належній експлуатації водного фонду, виконують певні захисні функції.

Чинним законодавством установлено особливий правовий режим використання земель водного фонду.

Так, стаття 59 ЗК України передбачає обмеження щодо набуття таких земель у приватну власність та встановлює можливість використання таких земель для визначених цілей на умовах оренди. Відповідно ж до частини четвертої статті 84 ЗК України землі водного фонду взагалі не можуть передаватись в приватну власність, крім випадків, передбачених законодавством.

Випадки передачі земель водного фонду до приватної власності, зокрема громадян, передбачені положеннями частини другої статті 59 ЗК України (у редакції, яка була чинною на час виникнення правовідносин).

Громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, а також озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо ( частина четверта статті 59 ЗК України).

Таким чином, до земель водного фонду України відносяться землі, на яких хоча й не розташовані об'єкти водного фонду, але за своїм призначенням вони сприяють функціонуванню та належній експлуатації водного фонду, виконують певні захисні функції.

Чинним законодавством установлено особливий правовий режим використання земель водного фонду.

Так, стаття 59 ЗК України передбачає обмеження щодо набуття таких земель у приватну власність та встановлює можливість використання таких земель для визначених цілей на умовах оренди. Відповідно ж до частини четвертої статті 84 ЗК України землі водного фонду взагалі не можуть передаватись в приватну власність, крім випадків, передбачених законодавством.

Зібраними доказами стверджується факт того, що оспорювані земельні ділянки, які передані відповідачеві ОСОБА_1, розміщені під гідроспорудами і відносяться до земель водного фонду, які надаються для товарного господарського вирощування риби , а тому, у відповідності до частини першої п. „В" ст. 58 ЗК України, відносяться до земель водного фонду і повинні передаватися на умовах оренди із земль водного фонду.

Вказане розпорядження в частині передачі відповідачеві у власність земельних ділянок , які знаходяться під гідроспорудами, є незаконним.

За таких обставин, судова колегія вважає, що з підстав, передбачених ст. ст. 13, 14, 140, 142, 143 Конституції України, ст. 19, 20 ч.1 п."В" ст. 58 та ч.1 ст. 59, 80 , ч.4 ст.84, ч.4 та 5 ст.116, ст. 124 ч.1 , ч.3 ст. 152, ст.155, 210 ЗК України та ст. ст. 3, 4 ВК України, ст. ст. 203, 215, 216 ЦК України оспорюване розпорядження та державні акти, на підставі яких відповідач ОСОБА_1 набув право власності на земельні ділянки, є незаконними та підлягають скасуванню.

Вищезазначені обставини, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, є підставою для скасування рішення суду першої інстанції і постановлення нового рішення про задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 12, 81, 116, 118, 125, 158 ЗК України, ст. ст. 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу заступника прокурора Закарпатської області Хиля Михайла Михайловича - задовольнити.

Рішення Хустського районного суду від 17 вересня 2014 року - скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов Закарпатського міжрайонного прокурора з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері в інтересах держави в особі Державної інспекції сільського господарства у Закарпатській області - задольнити.

Визнати недійсним пункт 3 розпорядження голови Хустської районної державної адміністрації за №694 від 29 грудня 2002 року у частині надання у власність ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0.28 га під гідроспорудами, розташованої в АДРЕСА_1.

Визнати недійсними видані ОСОБА_1 державні акти на право власності : Р 4 № 56560 на ділянку площею - 0.13 га; серія Р2 №251903 на ділянку площею - 0.15 га, які зареєстровані в Книзі реєстрації державних актів на право власності на землю Хустського району - 29 грудня 2002 року за № 10564 та № 10565 відповідно.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: