У х в а л а

іменем україни

07 жовтня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Леванчука А.О., Мазур Л.М.,

Нагорняка В.А., Писаної Т.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, товариства з обмеженою відповідальністю «Всеукраїнська колекторська група» про стягнення боргу,

за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Тетіївського районного суду Київської області від 17 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 02 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, в якому просив стягнути солідарно з ОСОБА_4 та товариства з обмеженою відповідальністю «Всеукраїнська колекторська група» (далі - ТОВ «Всеукраїнська колекторська група») грошові кошти у розмірі 870 250 грн.

На обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що 09 квітня 2013 року між ним та ОСОБА_4 укладено договір про відступлення права вимоги, згідно з яким останній відступив позивачу право вимоги до ОСОБА_5 стосовно стягнення боргу згідно договору позики від 17 серпня 2007 року у розмірі 870 250 грн.

Крім того, 20 травня 2013 року між ним та ТОВ «Всеукраїнська колекторська група» укладено договір поруки, за умовами якого ТОВ «Всеукраїнська колекторська група» поручилося за виконання ОСОБА_4 вказаного вище договору про відступлення права вимоги.

Позивач вказував, що договором про відступлення права вимоги передбачено ряд умов, які ОСОБА_4 зобов'язаний виконати з метою відступлення йому права вимоги, проте в порушення умов договору, відповідач не виконав жодних дій, які б були направлені на заміну сторони в договорі, тобто порушив взяті на себе зобов'язання, чим завдав позивачу матеріальну шкоду, яку він просив стягнути солідарно з відповідачів.

Рішенням Тетіївського районного суду Київської області від 17 листопада 2014 року позовні вимоги задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_4 та товариства з обмеженою відповідальністю «Всеукраїнська колекторська група» солідарно на користь ОСОБА_3 870 250 грн боргу.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою апеляційного суду Київської області від 02 лютого 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення Тетіївського районного суду Київської області від 17 листопада 2014 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити касаційну скаргу.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, задовольняючи позов виходив з того, що сторонами на власний розсуд шляхом вільного волевиявлення було визначено умови договору, позивачем доведено факт невиконання ОСОБА_4 декількох умов укладеного між ними договору про відступлення прав вимоги, та у зв'язку з наявністю договору поруки, дійшов висновку про солідарне стягнення боргу з відповідачів.

Згідно зі ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/T041618.html> повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/T041618.html> посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/T041618.html>, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Колегія суддів касаційного суду вважає, що зазначеним вимогам рішення судів попередніх інстанцій не відповідають із наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено та підтверджується матеріалами справи, що рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 10 червня 2010 року стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 заборгованість за договором позики, 3% річних за час прострочення виконання зобов'язання та судові витрати у загальному розмірі 870 250 грн.

09 квітня 2013 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 укладено договір про відступлення права вимоги, згідно із яким ОСОБА_4 відступив ОСОБА_3 право вимоги до ОСОБА_5 стосовно виконання грошового зобов'язання в сумі 870 250 грн (а. с. 6-7, 69, т. 1).

На забезпечення виконання вказаного договору 01 червня 2013 року між ОСОБА_3 та ТОВ «Всеукраїнська колекторська група» укладено договір поруки, за умовами якого ТОВ «Всеукраїнська колекторська група» поручилося перед позивачем за виконання ОСОБА_4 договору про відступлення права вимоги (а. с. 14-15, т. 1).

За приписами статті 514 ЦК України уступка вимоги є однією з підстав заміни сторони у цивільно-правовому зобов'язанні. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Уступка права вимоги за своєю правовою природою не є самостійним правочином, оскільки вона залежить від основного юридичного факту, який її породжує.

Таким чином, уступка права вимоги - це передача кредитором належного йому на підставі зобов'язання права (вимоги) іншій особі, і є похідною від основного зобов'язання, вимогу за яким відступає кредитор.

Задовольняючи позов, суди попередніх інстанцій виходили з того, що відповідно до п. 7 договору про відступлення права вимоги ОСОБА_4 мав передати ОСОБА_3 всі документи, що стосуються відступлення за цим договором прав (розписку, видану боржником від 17 серпня 2007 року за актом), а у разі, якщо не буде здійснено заміну ОСОБА_4 на ОСОБА_3, відповідач на першу вимогу сплачує ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 50 % від суми боргу протягом трьох днів з дня направлення позивачем вимоги; а у разі будь-якого іншого порушення умов договору, ОСОБА_4 також сплачує ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 50 % від суми боргу.

Згідно з п. 9 договору ОСОБА_4 зобов'язувався до 16 квітня 2013 року укласти договір доручення та видати довіреність на ОСОБА_6 та ОСОБА_7 з обсягом повноважень, які б дозволили замінити ОСОБА_4 на ОСОБА_3 (а. с. 6-7, т. 1).

Разом з тим судами першої та апеляційної інстанції не взято до уваги та не надано відповідної оцінки наявному в матеріалах справи іншому примірнику договору відступлення права вимоги від 09 квітня 2013 року, який також підписаний ОСОБА_4 та ОСОБА_3, деякі пункти яких різняться (а. с. 69, т. 1).

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 15 серпня 2013 року замінено стягувача у виконавчому провадженні з ОСОБА_4 на ОСОБА_3, а також видано виконавчий лист на ім'я нового стягувача ОСОБА_3, а згідно з розпискою, виданою ОСОБА_3 від 08 липня 2013 року, останній вважає договір про відступлення права вимоги від 09 квітня 2013 року недійсним з 01 червня 2013 року і зобов'язується не мати до ОСОБА_4 претензій по цьому договору в майбутньому (а. с. 38-39, а. с. 228, т.1).

За приписами ст. 627 ЦК України відповідно до ст. 6 цього кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Задовольняючи позов, суди не з'ясували чи є передбачені Законом підстави для стягнення зазначених сум на користь нового кредитора, чи може нести при заміні кредитора у зобов'язанні первинний кредитор відповідальність перед новим кредитором, та чи відповідають такі умови договору вимогам розумності та справедливості.

Відповідно до ст. ст. 60, 212 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

З огляду на викладені вимоги процесуального закону суди попередніх інстанцій мали перевірити докази, що були надані сторонами на підтвердження своїх вимог та заперечень, та надати їм відповідну правову оцінку, зокрема, встановити, чи були договори про відступлення права вимоги, надані позивачем на підтвердження своїх вимог, а відповідачем на підтвердження своїх заперечень, належними та допустимими доказами і після відповідної правової оцінки прийняти або відхилити зазначені докази, оскільки уступка права вимоги за своєю правовою природою не є самостійним правочином та залежить від основного юридичного факту, який її породжує.

На порушення вимог ст. ст. 10, 11 ЦПК України обставини, якими позивач доказував заявлені вимоги, судами не перевірені, а поданим доказам, які є у справі, суди першої та апеляційної інстанцій належної правової оцінки не надали, втім мали оцінити вказані докази у сукупності з іншими доказами, що мають значення для вирішення спору.

За викладених обставин, колегія суддів суду касаційної інстанції вважає, що судами попередніх інстанцій на порушення вимог ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України не повно з'ясовано обставини по справі, що мають значення для правильного вирішення спору по суті, не надано їм належної юридичної оцінки, допущено порушення норм процесуального права, у зв'язку з чим оскаржувані судові рішення не можна вважати законними та обґрунтованими, а тому відповідно до вимог ст. 338 ЦПК України рішення підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Тетіївського районного суду Київської області від 17 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 02 лютого 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: А.О. Леванчук

Л.М. Мазур

В.А. Нагорняк

Т.О. Писана