Справа №583/1729/15-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - Ільченко В. М.
Номер провадження 22-ц/788/1728/15 Суддя-доповідач - Кононенко О. Ю.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2015 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Кононенко О. Ю.,

суддів - Лузан Л. В. , Бойка В. Б.

за участю секретаря судового засідання -Кияненко Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Сумської області цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4

на рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 30 липня 2015 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором поставки продукції,

в с т а н о в и л а :

В червні 2015 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, який обґрунтовував тим, що 01 квітня 2014 року між ним та ОСОБА_5, як фізичними особами - підприємцями, було укладено договір поставки хлібобулочних виробів, відповідно до якого з 02 квітня 2014 року по 03 листопада 2014 року він поставив продукцію, проте свої зобов'язання по оплаті відповідач виконала не в повному обсязі. В зв'язку з цим, уточнивши позовні вимоги, просив стягнути з ОСОБА_5 на його користь 66873,75 грн., а саме: 40657,94 грн. - заборгованість за поставлений товар, 8776,54 грн. - пеня в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення платежу, 16547,48 грн. - інфляційні збитки, 892,25 грн. - три проценти річних.

Рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 30 липня 2015 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду скасувати і ухвалити нове про задоволення позову.

При цьому зазначає, що суд безпідставно не взяв до уваги надані позивачем документи, які підтверджують поставку товару відповідачу та наявність заборгованості по його оплаті.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4, який підтримав доводи апеляційної скарги, відповідача ОСОБА_5, яка скаргу визнала частково, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вищевказаним вимогам закону оскаржуване рішення в повній мірі не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що 01 квітня 2014 року між ФОП ОСОБА_3, як постачальником, та ФОП ОСОБА_5, як покупцем, укладено договір поставки продукції, відповідно до якого постачальник зобов'язався передавати у власність покупця хліб та хлібобулочні вироби в асортименті та у кількості, вказаній в заявках покупця, а покупець зобов'язується приймати цю продукцію і сплачувати за неї визначену грошову суму (вартість) (а.с. 5).

Відповідно до п. 4.1, 4.2 договору поставки гроші за продукцію, що постачається, перераховуються покупцем на поточний рахунок або готівкою в касу постачальника по факту поставки в день передачі продукції. У випадку доставки продукції транспортом постачальника покупець сплачує постачальнику разом з оплатою продукції витрати на транспортування, розмір яких попередньо обумовлюється сторонами та зазначається у накладних на продукцію.

Пунктами 5.1 та 5.2 договору визначено, що за невиконання чи неналежне виконання умов даного договору сторони несуть відповідальність у порядку та в розмірах, передбачених діючим законодавством України. У випадку несвоєчасної оплати продукції чи витрат на її транспортування покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми прострочення платежу за кожний день прострочення.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 припинив свою діяльність як ФОП 27 січня 2015 року (а.с. 196-197), а ОСОБА_5 - 13 листопада 2014 року (а.с. 193-195).

ОСОБА_3 в позовній заяві посилався на те, що він поставив ФОП ОСОБА_5 продукцію, за яку вона повністю не розрахувалась, тому просив стягнути з відповідача заборгованість за поставлений товар, пеню, інфляційні збитки, три проценти річних.

Ухвалюючи рішення про відмову позивачу в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що надані позивачем товарно-транспортні накладні, возвратні накладні та квитанції до прибуткових касових ордерів не підтверджують здійснення господарських операцій на заявлену суму.

Такий висновок суду узгоджується з матеріалами справи та вимогами закону.

Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Судом першої інстанції встановлено, що між сторонами у справі виникли зобов'язання, які випливають з договору поставки, згідно з яким, в силу ст. 655 ЦК України, продавець передає товар у власність покупця, а покупець зобов'язаний прийняти товар та заплатити за нього певну грошову суму.

В результаті неналежного виконання своїх зобов'язань по оплаті товару, у відповідача перед позивачем виникла заборгованість. Проте, розмір заборгованості саме у 40657,94 грн., всупереч вимогам ст. 60 ЦПК України, не був доведений належними та допустимими доказами.

Висновок місцевого суду про те, що надані позивачем товарно-транспортні накладні, возвратні накладні та квитанції до прибуткових касових ордерів не підтверджують здійснення господарських операцій на зазначену суму, є правильним з огляду на наступне.

Статтями 1, 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» передбачено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення. Первинні документи повинні мати обов'язкові реквізити. Відповідальність за достовірність даних, відображених в первинних документах, несуть особи, які склали та підписали ці документи.

Порядок ведення касових операцій для банків, інших фінансових установ, підприємств і організацій регулюється Положенням про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженим постановою Правління Національного банку України від 15 грудня 2004 року № 637, відповідно до п.п. 1.2, 3.1, 3.3 якого касові операції - операції підприємств (підприємців) між собою та з фізичними особами, що пов'язані з прийманням і видачею готівки під час проведення розрахунків через касу з відображенням цих операцій у відповідних книгах обліку; касовий ордер - первинний документ (прибутковий або видатковий касовий ордер), що застосовується для оформлення надходжень (видачі) готівки з каси. Касові операції оформлюються касовими ордерами, видатковими відомостями, розрахунковими документами, документами за операціями із застосуванням платіжних карток, іншими касовими документами, які згідно із законодавством України підтверджували б факт продажу (повернення) товарів, надання послуг, отримання (повернення) готівкових коштів. Приймання готівки в каси проводиться за прибутковими касовими ордерами, підписаними головним бухгалтером або особою, уповноваженою керівником підприємства. Про приймання підприємствами готівки в касу за прибутковими касовими ордерами видається засвідчена відбитком печатки цього підприємства квитанція (що є відривною частиною прибуткового касового ордера) за підписами головного бухгалтера або працівника підприємства, який на це уповноважений керівником.

Судом вірно встановлено та не спростовано позивачем у справі, що частина накладних містить підписи, проте в них не зазначено прізвище особи, яка поставила підпис, а інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції з боку покупця, відсутні, а в решті накладних взагалі відсутні підписи покупця. Квитанції до прибуткового касового ордеру не є первинним бухгалтерським документом, підтверджуючим оплату товару, у розумінні п. 3.3 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні.

Таким чином, надані позивачем суду товарно-транспортні накладні та квитанції до прибуткових касових ордерів не є належним підтвердженням здійснення господарської операції між сторонами договору.

Доводи апелянта про протилежне є безпідставними і висновків суду не спростовують.

Посилання у апеляційній скарзі на те, що відповідач визнала поставку їй товару за товарно-транспортними накладними на загальну суму 34726,64 грн., не свідчить про наявність у неї заборгованості по його оплаті саме на таку суму.

Доводи апелянта про те, що діючим законодавством не передбачено складання первинних документів, які повинні мати обов'язкові реквізити, визначені ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» для фізичних осіб-підприємців, платників єдиного податку 2-гої групи, і сторони договору мали складати документи, що підтверджують виконання своїх зобов'язань у довільній формі, а окремі дефекти та недоліки в оформленні цих документів не можуть спростувати фактичне здійснення господарської операції, на правильність висновків суду не впливають.

Проте, як передбачено ч.1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

В суді першої інстанції відповідач позов визнала частково і пояснила, що має заборгованість перед позивачем за поставлений товар на суму 10992 грн. (судове засідання від 28 липня 2015 року).

Аналогічні пояснення остання надала і в суді апеляційної інстанції, частково визнавши позов на суму 10992 грн. та апеляційну скаргу.

Отже ця обставина не підлягає доказуванню. Зазначену безспірну суму заборгованості слід стягнути з відповідача на користь позивача.

Вимоги щодо стягнення пені за прострочення розрахунку, не підлягають задоволенню, оскільки відповідно до умов п. 5.2 договору, пеня нараховується від суми кожного простроченого платежу за кожен день прострочення, а не із загальної суми заборгованості.

З цих же підстав не підлягають задоволенню і вимоги щодо стягнення інфляційних та трьох процентів річних.

Підстав для задоволення позову в частині стягнення решти заборгованості також не вбачається у зв'язку з його необґрунтованістю.

За таких обставин, оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню на підставі п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, необхідно вирішити питання розподілу судових витрат між сторонами.

У зв'язку із частковим задоволенням позову на 16,44% (10992 грн. х 100% : 66873,75 грн.), з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 необхідно стягнути 40 грн. 05 коп. (243,60 грн. х 16,44 % : 100 %) та 20 грн. 02 коп. (121,8 грн. х 16,44 % : 100 %) - компенсації судового збору за розгляд справи в судах першої та апеляційної інстанції

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 2 ч. 1 ст. 307, п. 4 ч. 1 ст. 309, ст. 313, ч. 2 ст. 314, ст. ст. 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 задовольнити частково.

Скасувати рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 30 липня 2015 року та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_3.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 10992 грн. заборгованості за поставлений товар.

В іншій частині позову ОСОБА_3 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 40 грн. 05 коп. та 20 грн. 02 коп. - компенсації судового збору за розгляд справи в судах першої та апеляційної інстанції.

Рішення набрало законної сили з моменту проголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий -

Судді -