АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа №22ц/796/9995/15 Головуючий у 1 інстанції -Чала А.П.
Доповідач-Панченко М.М.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 вересня 2015року м.Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду м.Києва у складі:

Головуючого судді Панченка М.М.

Суддів Кирилюк Г.М., Вербової І.М.

При секретарі Мікітчак А.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Святошинського районного суду м.Києва від 8 червня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа ПАТ»Ідея Банк» про визнання майна спільною сумісною власністю та припинення права власності на частину спільного майна зі стягненням грошової компенсації,-

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2015 року ОСОБА_2 звернулась з позовом до суду до ОСОБА_3, третя особа ПАТ»Ідея Банк» і просила винести рішення, яким визнати придбаний у шлюбі з позивачем автомобіль «Citroen Berlingo» державний номер НОМЕР_1 спільною сумісною власністю, а також припинити її право власності на належну їй частку спільного автомобіля, зобов»язавши відповідача сплатити на її користь компенсацію, що складає вартість належної їй Ѕ частки зазначеного автомобіля у розмірі 34.359 грн.50 коп.

Послалась на те, що після припинення шлюбних стосунків, автомобіль перебуває у користуванні відповідача, а вона, як співвласниця не має можливості будь-яким чином здійснювати своє право користування цим автомобілем.

Зазначала також, що спірний автомобіль перебуває у заставі третьої особи ПАТ»Ідея Банк», оскільки був придбаний за кредитні кошти цього банку, а тому, з урахуванням, що на час звернення до суду з цим позовом сторонами сплачено за придбання автомобіля спільні кошти у сумі 25.540 грн. та на погашення кредиту 43.179 грн., позивачка просить стягнути з відповідача Ѕ частину цих спільних у сумі 34.359 грн.50 коп.

Рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 8 червня 2015 року у позові відмовлено у повному обсязі /а.с.48-51/.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою не доведено факт оспорювання її права власності на спірний автомобіль, а також на те, що в силу ст.365 ЦК України та 71 СК України припинення права власності можливе за умови внесення другим із подружжя грошової компенсації за частку, належного позивачці спільного сумісного майна.

Суд послався також на те, що між сторонами не вирішене питання про поділ спільного майна подружжя, на депозитний рахунок суду не внесена сума грошової компенсації

Не погоджуючись з судовим рішенням, пославшись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, позивачка оскаржила його до апеляційної інстанції і просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову у повному обсязі.

Послалась на те, що суд дав неправильну оцінку її доказам.

Заслухавши доповідь по справі, пояснення сторін, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги.

Рішення в частині відмови у позові про припинення права власності позивачки на належну їй 1/2 частку автомобіля зі стягненням компенсації цієї частки з відповідача - належить скасувати, як ухвалене з порушенням вимог матеріального та процесуального права, та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову, а в решті рішення залишити без змін.

Як слідує з матеріалів справи, сторони ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 29.04.2011 року по 15.10.2014 року.

В період шлюбу, у жовтні 2011 року, сторонами придбано у спільну сумісну власність автомобіль «Citroen Berlingo»державний номер НОМЕР_1, який оформлений на відповідача і після припинення шлюбних стосунків, залишився у його користуванні.

Встановлено також, що автомобіль був придбаний за кредитні кошти отримані від третьої особи ПАТ»Ідея Банк», у заставі якого на час розгляду справи перебуває спірний автомобіль.

Позивачка, маючи намір припинити своє право власності на спірний автомобіль та стягнути грошову компенсацію належну їй частку цього автомобіля, просила визнати спірний автомобіль спільною сумісною власністю.

Відмовляючи у позові про визнання за позивачкою право спільної сумісної власності на спірний автомобіль суд першої інстанції керувався ст.ст.15,392 ЦК України, та виходив з того, що право власності позивачки на спірний автомобіль відповідачем її колишнім чоловіком ОСОБА_3 не оспорюється,

Так, згідно положень ст.392 ЦК України особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності:

1) якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами;

2) у разі втрати ним документа який засвідчує його право власності.

Тобто, передумовою для застосування ст.392 ЦК України є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права.

Відповідач ОСОБА_3 зазначив суду, що спірний автомобіль дійсно був придбаний у шлюбі з позивачкою - частково за спільні кошти, отримані в кредит, а частково, за його дошлюбні кошти. При цьому доказів про наявність та використання дошлюбних коштів на придбання спірного автомобіля, відповідач суду не навів.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Зазначене свідчить, що відповідач фактично визнав те, що автомобіль «Citroen Berlingo» державний номер НОМЕР_1 дійсно перебуває у спільній сумісній власності з позивачкою, як спільне сумісне майно, а тому суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у позові в цій частині вимог.

Відповідач також суду зазначив, що автомобіль після розірвання шлюбу з позивачкою перебуває у його особистому користуванні, а його ринкова вартість на час розгляду справи становить приблизно 3.500 дол.США, що за офіційним курсом валют (100 дол.США = 2.157 грн.) становить 75.495 грн.

Представник позивачки в суді апеляційної інстанції погодилась з сумою ринкової вартості автомобіля, що зазначена відповідачем, а тому відмовилась від раніше заявленого клопотання про проведення автотоварознавчої експертизи на предмет визначення ринкової вартості спірного автомобіля на час розгляду справи.

Відмовляючи у позові в частині припинення за позивачкою права власності на спірний автомобіль в належній їй Ѕ частині, та стягнення на користь позивачки з відповідача вартості цієї 1/2 частини автомобіля, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції помилково керувався ст.365 ЦК України та ст.71 СК України, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.365 право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших учасників, якщо:

1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі;

2) річ є неподільною;

3) спільне володіння і користування майном є неможливим;

4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім»ї.

Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

При цьому, суд першої інстанції, мотивуючи свій висновок зазначив про відсутність внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Таке мотивування свідчить, що суд одночасно застосував підстави, як ст.365 ЦК, так і ст.364 ЦК України.

Статтею 365 ЦК України регулюється припинення права на частку у спільному майні за позовом особи, яка має намір прийняти у власність частку іншого співвласника, право власності якого припиняється. А тому є логічним внесення позивачем на депозитний рахунок суду грошової компенсації, що складає вартість частки спільного майна, яке позивач має намір отримати у свою власність.

Між тим, відповідно до ч.ч.1,2 ст.364 ЦК України кожен із співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ в натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 ЦК України), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Тобто, указані норми, ст.ст.364 та 365 ЦК України є різними за своєю правовою природою і кожна з них є окремою правовою підставою для пред»явлення позову, оскільки перша з них (ст.364 ЦК) передбачає право власника, який виділяється, на частку із спільного майна, а друга (ст.365 ЦК) можливість за позовом інших співвласників припинити право на частку у спільному майні.

На зазначене звернув увагу Верховний Суд України в ухвалі від 17.02.2010 року у справі №6-6248св09: «Суд першої інстанції ухвалюючи рішення, керувався положеннями як ст.364, так і ст365 ЦК України, які є взаємовиключними і одночасно застосовані бути не можуть».

Дійшовши висновку про припинення за позивачкою права власності на Ѕ частку спірного автомобіля та стягнення з відповідача на її користь компенсації, колегія суддів враховує, що із аналізу ст.364 ЦК України суду належить брати до уваги, що право позивача, який бажає виділитись із спільної власності шляхом передачі належної йому частки на користь іншого співвласника та стягнення з іншого співвласника на користь цього позивача компенсації за виділену частку у спільному майні не може розглядатись як безумовним правом позивача, оскільки при цьому можуть бути порушені права та інтереси іншого співвласника в розумінні ст.319 ЦК України.

Так, у іншого співвласника може бути відсутнє бажання набуття у власність іншого майна, крім того, у нього можуть бути відсутні кошти на компенсацію частки іншого співвласника, який бажає виділитись.

При цьому, інший співвласник може зловживати своїми правами, не бажаючи компенсувати позивачу належну йому частку у спільному майні в тій ситуації, коли майно повністю перебуває у його володінні, а позивач, який бажає виділитись, не має можливості користуватись належною йому часткою у спільному майні. Також можуть мати місце і зловживання з боку позивача.

А тому рішення у спірних правовідносинах повинно бути всебічно виважене та обґрунтоване, що знайшло своє відображення в правовій позиції Верхового Суду України від 19.02.2014 року справа №6-4ц14, з аналогічного спору, із якого слідує, що при вирішенні справ про стягнення грошової компенсації вартості частки майна, що знаходиться у спільній власності, суду слід врахувати крім спеціальних норм, також і загальні норми цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України) щодо справедливості, добросовісності та розумності з врахуванням прав та інтересів усіх співвласників. При цьому суду слід ретельно вивчити обставини справи з метою з»ясувати, чи не зловживає позивач, який бажає виділу частки зі спільного майна шляхом отримання грошової компенсації вартості частки в майні та чи реалізація цього права не порушить прав інших осіб, які не мають змоги сплатити співвласнику грошову компенсацію вартості його частки.

Обмежуючи право позивача на грошову компенсацію вартості частки квартири, якою фактично володіють та користуються лише відповідачі, і виходячи при цьому з інтересів останніх (їх скрутного матеріального становища), суду слід перевірити можливості сплати відповідачами такої компенсації і враховувати, що правовий режим спільної часткової власності має враховувати інтереси всіх її учасників і забороняє обмеження прав одних учасників за рахунок інших.

На підставі указаної правової позиції Верховного Суду України, колегія суддів дійшла висновку, що у спірних правовідносинах мають місце всі підстави для задоволення позову щодо стягнення з відповідача на користь позивачки компенсації вартості Ѕ частини автомобіля «Citroen Berlingo» державний номер НОМЕР_1.

Цей висновок суд обґрунтовує наступним: спірний автомобіль є спільною сумісною власністю сторін і після припинення їх шлюбних стосунків, перебуває лише в користуванні відповідача, при цьому, спільне використання його сторонами неможливе; крім того, за поясненнями відповідача, він працює приватним підприємцем в галузі ремонту автомобілів, що свідчить про те, що він має належну фінансову можливість компенсувати позивачці вартість Ѕ частини автомобіля і він як автомобіліст зацікавлений в тому, щоб автомобіль залишився лише у його власності.

Аналізуючи в сукупності досліджені в судовому засіданні докази, колегія суддів вважає, що позивачка не зловживає своїми правами щодо отримання грошової компенсації, а її намагання вирішити спір зазначеним шляхом є логічними, щирими і юридично обгрунтованими, а реалізація цього права позивачкою не порушить прав відповідача, який бажає отримати у свою власність спірний автомобіль та має змогу сплатити співвласнику грошову компенсацію вартості його частки

Отже, на думку колегії суддів задоволення позову щодо припинення за позивачкою належного їй права власності на Ѕ частку автомобіля з передачею цієї частки у власність відповідачу, стягнувши з останнього на користь позивачки компенсацію вартості цієї частки - є справедливим та таким, що ґрунтується на вимогах чинного законодавства.

Враховуючи, що ринкова вартість спірного автомобіля на час розгляду справи, як погодили сторони, складає 75.495 грн., а позивачка просила стягнути на свою користь компенсацію у розмірі 34.359 грн.50 коп., що є меншою на 3.308 грн. від Ѕ частини ринкової вартості автомобіля, що погоджена сторонами (75.495 : 2 = 37.747,5), колегія суддів дотримуючись принципу диспозитивності вважає за правомірне задовольнити позов в частині стягнення компенсації в сумі, на якій наполягає позивач - 34.359 грн.50 коп.

Відповідно до ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про скасування рішення суду першої інстанції в частині відмови у позові про припинення права власності позивачки на Ѕ частину спірного автомобіля, та стягнення з відповідача на користь позивачки компенсації вартості цієї Ѕ частини у сумі 34.359 грн.50 коп., а в решті рішення належить залишити без змін.

Відповідно до ст.88 ЦПК України, в порядку розподілу судових витрат, колегія суддів вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 сплачений судовий збір у сумі 172 грн.

Керуючись ст.ст.307,38,309 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Скасувати рішення Святошинського районного суду м.Києва від 8 червня 2015 року в частині відмови у позові про припинення права власності на частку автомобіля і стягнення компенсації, та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позов ОСОБА_2 в цій частині задовольнити.

Припинити право власності ОСОБА_2 на Ѕ частину автомобіля «Citroen Berlingo»державний реєстраційний номер НОМЕР_1 з передачею цієї частки у власність ОСОБА_3, та стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 компенсацію у сумі 34.359(тридцять чотири тис. триста п»ятдесят дев»ять) грн.50 коп., що складає ринкову вартість Ѕ частки автомобіля «Сitroen Berlingo» державний реєстраційний номер НОМЕР_1.

В решті рішення залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 сплачений судовий збір у сумі 172 (сто сімдесят дві) грн.

Рішення набирає чинності негайно, але може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий

Судді