Справа № 204/3027/15-ц
Провадження № 2/204/1599/15
КРАСНОГВАРДІЙСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬК
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2015 року Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючої судді Дубіжанської Т.О.

при секретарі Сорокіній А.С.

за участю позивача ОСОБА_1

за участю представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпропетровську справу за позовом ОСОБА_1 до ДП «ВО ПМЗ ім. А.М. Макарова» про стягнення середнього заробітку за затримку виплати заробітної плати та компенсації втрати частини заробітку, -

В С Т А Н О В И В:

14 травня 2015 року позивач звернувся з позовом до суду, який уточнив та остаточно просив суд винести рішення, яким стягнути з ДП «ВО ПМЗ ім. А.М. Макарова» середнього заробітку за період з 26 лютого 2015 року по 02 квітня 2015 року у розмірі 2 089 грн. та частину втрати заробітку, відповідно до ст. 34 ЗУ «Про оплату праці» у розмірі 18 805 грн. В обґрунтування позовної заяви позивач вказав на те, що він був вимушений звільнитися з ДП «ВО ПМЗ ім. А.М. Макарова» у звязку з невиплатою заробітної плати за тривалий час. Між ним та роботодавцем укладений трудовий договір, відповідно до вимог якого, одним з обовязків роботодавця є оплата праці працівників за виконані ними трудові обовязки. Остаточний розрахунок у звязку з звільненням з ним було проведено 25 лютого 2015 року. За період з липня 2014 року не виплачувалася заборгованість по заробітній платі. 24 грудня 2014 року було проведено часткову виплату заборгованості по серпень 2014 року, потім 23 лютого 2015 року погашено заборгованість по листопад 2014 року. Остаточний розрахунок, з виплатою заборгованості по заробітній платі по лютий 2015 року був проведений лише 02 квітня 2015 року. Таким чином, не було виплачено остаточний розрахунок при звільненні протягом 25-26 лютого 2015 року. Тому позивач вимушений звернутися до суду з даним позовом.

У судовому засіданні позивач підтримав свої позовні вимоги та просив їх задовольнити в повному обсязі, при цьому посилався на обставини викладені в позовній заяві.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечувала проти задоволення даного позову та просила відмовити позивачу в повному обсязі, посилаючись на необґрунтованість та незаконність вимог позивача, оскільки, підприємство повністю перерахувало нарахована заробітну плату 02.04.2015 року згідно розрахунковим листам. Затримка заробітної плати відбувалася у звязку з тяжким фінансовим положенням підприємства. За несвоєчасну виплату заробітної плати була нарахована та виплачена компенсація та середній заробіток.

Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, дослідивши та оцінивши наявні докази у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

У судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 працював на Державному Підприємстві «ВО ПМЗ ім. А.М. Макарова». 25 лютого 2015 року позивач звільнився з даного підприємства, оскільки відповідач тривалий час не здійснював виплату заробітної плати.

Стаття 47 КЗпП України, встановлює обов'язок власника або уповноваженого ним органу провести розрахунок з працівником і видати йому трудову книжку. Власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно ст. 116 при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно ч. 1 ст. 116 КЗпП України, передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Пленум Верховного Суду Україні в п. 20 постанові «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999 року за № 13 розяснив, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Відповідно до пункту 8 «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року за № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин).

У судовому засіданні також встановлено, що вказані вимоги закону відповідачем були порушені, у результаті чого у відповідача перед позивачем виникла заборгованість із виплати заробітної плати, яка за грудень 2014 року становить 1 760 грн., за січень 2015 року 1 545 грн., за лютий 2015 року 3 367 грн. 02 коп. Вищезазначені суми 02 квітня 2015 року та 02 липня 2015 року були перераховані на картковий рахунок позивача в ПАТ КБ «Приват Банк».

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, позивачу було нараховано суму середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку, після утримання податку на прибуток та тимчасового військового збору, яка становить 2 575 грн. 26 коп. та суму компенсації втрати частини заробітку за час затримки виплати заробітної плати у розмірі 777 грн. 70 коп., які відповідно до наданих суду квитанцій були перераховані на картковий рахунок позивача в ПАТ КБ «Приват Банк» 02 липня 2015 року та 04 серпня 2015 року відповідно.

Оскільки, заборгованість відповідача перед ОСОБА_3 із виплати заробітної плати на даний час погашена, та позивачу повністю виплачена сума середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку та компенсація втрати частини заробітку за час затримки виплати заробітної плати, то суд вважає що, позовні вимоги ОСОБА_1 до ДП «ВО ПМЗ ім. А.М. Макарова» про стягнення середнього заробітку за затримку виплати заробітної плати та компенсації втрати частини заробітку, задоволенню не підлягають, оскільки всі нараховані суми заборгованості були виплачені позивачу.

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. У разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від оплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави. Оскільки, позивача звільнено від сплати судового збору за подання даного позову, а у задоволенні позову йому відмовлено, суд вважає що судові витрати необхідно компенсувати за рахунок держави.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 47, 116, 117, 233 КЗпП України, ст. ст. 10, 11, 57-61, 88, 209, 212-215 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ГП «ПО ЮМЗ ім. А.М. Макарова» про стягнення середнього заробітку за затримку виплати заробітної плати та компенсації втрати частини заробітку відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області через Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Т.О. Дубіжанська