Справа № 299/4340/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

09 жовтня 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі:

головуючої - судді Кожух О.А.,

суддів - Готри Т.Ю., Леска В.В.

при секретарі - Волощук В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Виноградівського районного суду від 30 січня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю, -

в с т а н о в и л а :

У грудні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати земельну ділянку та житловий будинок із надвірними спорудами в АДРЕСА_1, спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_1.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що у липні 2012 року позичив відповідачу ОСОБА_3 85 000 доларів США на будівництво будинку в АДРЕСА_1. Рішенням Виноградівського районного суду від 31.07.2014 було стягнуто на користь ОСОБА_2 солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 686 621,44 грн. заборгованості за зазначеним договором позики та судові витрати. Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 12.09.2014 року задоволено апеляційну каргу ОСОБА_1 та відмовлено у задоволенні його позову до неї.

Житловий будинок та земельна ділянка за адресою АДРЕСА_1 були придбані під час перебування відповідачів у шлюбі. 16.07.2013 шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 розірвано, а 06.09.2013 право власності на житловий будинок було зареєстровано за ОСОБА_1

Оскільки ОСОБА_3 має перед позивачем боргові зобов'язання, які визнані в тому числі і судовим рішенням, що набрало законної сили, позивач вважає, що відповідачі змовилися між собою з метою ухилення від виконання даного зобов'язання та заявляють, що спільно набутого майна в них немає, що і змушує його звернутися до суду із позовом про визнання даного нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя для подальшого можливого виконання рішення про стягнення боргу.

Рішенням Виноградівського районного суду від 30 січня 2015 року позов задоволено частково - визнано житловий будинок з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_3, та стягнуто з відповідачів на користь позивача по 182,70 грн. судових витрат по сплаті судового збору.

Ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 27 березня 2015 року, якою вказане рішення було залишено без змін, скасовано ухвалою Колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 липня 2015 року, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просила скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення про відмову в задоволенні позову. Зокрема вказує, що суд неправомірно застосував до даних правовідносин ст. 366 ЦК України за власною ініціативою, чим вийшов за межі позовних вимог, та вважає, що позивачем обрано невірний спосіб захисту, оскільки такий не передбачений ст. 16 ЦК України.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, позицію представників позивача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що така підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, за результатами розгляду справи за позовом ОСОБА_2 про солідарне стягнення з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 заборгованості за договором позики, рішенням Виноградівського районного суду від 31 липня 2014 року на користь ОСОБА_2 було стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 686621 грн. 44 коп. заборгованості за договором позики та судові витрати. Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 12 вересня 2014 року рішення Виноградівського районного суду від 31 липня 2014 року скасовано в частині солідарного стягнення заборгованості з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 та в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_1 відмовлено (а.с.12-15).

Таким чином, обов'язок по поверненню ОСОБА_2 заборгованості в сумі 686621 грн. 44 коп. лежить на ОСОБА_3.

Судом також встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі з 17.11.2001 по 16.07.2013.

За час шлюбу подружжя придбало житловий будинок по АДРЕСА_1, який ними був перебудований.

06 вересня 2013 року за ОСОБА_1 було зареєстровано право власності на нерухоме майно - житловий будинок з надвірними спорудами в АДРЕСА_1, і вона отримала відповідне свідоцтво про право власності (а.с.18-21).

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що обстеження та обмір вже перебудованого подружжям будинку було проведено 08.05.2013 - до розірвання шлюбу між ОСОБА_3 та ОСОБА_1, а сама суто реєстрація права власності на будинок за ОСОБА_1 після розірвання шлюбу повинна розглядатись із сукупністю інших обставин (часу будівництва, його завершення, тощо).

Проте висновку про можливість визнання за відповідачами права спільної сумісної власності саме за позовом ОСОБА_2 - для реалізації його права кредитора - суд першої інстанції дійшов з порушенням норм матеріального права.

Статтею 55 Конституції України передбачено право кожного на захист своїх прав і свобод від порушень і протиправних посягань будь-якими не забороненими законом засобами.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а способи захисту цивільних прав та інтересів судом визначені ст. 16 ЦК України.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, із застосуванням конкретного способу захисту, який залежить від виду та характеру порушення.

Звертаючись до суду з даним позовом ОСОБА_2 просив задовольнити позов, посилаючись на положення ст. ст. 60,68 СК України.

Положеннями ч. 3 ст. 368 ЦК України та ст. 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. При цьому реєстрація прав на майно на ім'я одного з подружжя, з врахуванням часу його придбання, перебудови та відсотку готовності на час реєстрації розірвання шлюбу, не спростовує презумпцію належності житлового будинку з надвірними спорудами в АДРЕСА_1 до спільної сумісної власності подружжя. Отже, судом першої інстанції правильно встановлено факт належності зазначеного майна до спільної сумісної власності подружжя Данко.

Проте Сімейний кодекс України визначає, зокрема, особисті немайнові та майнові права і обов'язки подружжя (ч. 1 ст. 1 СК України), а отже із вимогою про визнання права спільної сумісної власності на майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить саме одному з подружжя.

Відповідно до ст. 392 ЦК України із позовом про визнання права власності може звернутись особа - власник майна, якщо його право не визнається або оспорюється іншою особою, або якщо власник втратив документ, який засвідчує його право власності

В даному випадку позивач ОСОБА_2 звернувся до суду як кредитор відповідача ОСОБА_3 Отже, обраний позивачем спосіб захисту його прав щодо стягнення заборгованості з ОСОБА_3 шляхом визнання вищевказаного майна спільною сумісною власністю подружжя не відповідає виду та характеру порушення його прав як кредитора.

Водночас колегія зазначає, що відповідно до ст. 371 ЦК України (в редакції, що діяла на час виникнення правовідносин та на час ухвалення рішення) кредитор співвласника майна, що є у спільній сумісній власності, у разі недостатності у нього іншого майна, на яке може бути звернене стягнення, може пред'явити позов про виділ частки із спільного майна в натурі для звернення стягнення на неї. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, для звернення стягнення на неї здійснюється у порядку, встановленому статтею 366 цього Кодексу.

Вимоги про виділ частки ОСОБА_3 в натурі ОСОБА_2 у порядку, передбаченому ст. ст. 366, 371 ЦК України, не заявляв, хоча не позбавлений такої можливості.

Крім того, судова колегія звертає увагу на те, що в процесі виконання рішення про стягнення боргу державний виконавець, у порядку статті 379 ЦПК України, має право на звернення до суду з клопотанням про виділення частки майна боржника в майні, яким він володіє спільно з іншими особами.

Задовольняючи позов суд першої інстанції на зазначені обставини та вимоги матеріального закону уваги не звернув. Висновки суду не відповідають обставинам справи, і таких висновків суд дійшов з порушенням норм матеріального права, що є підставою для скасування рішення суду (ст. 309 ч. 1 п. п.3,4 ЦПК України).

Апелянт просила рішення місцевого суду скасувати та увалити нове рішення про відмову у задоволенні позову. Проте позивач просив визнати спільною сумісною власністю відповідачів також і земельну ділянку по АДРЕСА_1. В задоволенні такої вимоги судом першої інстанції було відмовлено, позивачем таке рішення не оскаржувалось. Підстав для зміни чи скасування рішення в цій частині - немає, а тому апеляційну скаргу слід задовольнити частково - рішення місцевого суду слід скасувати в частині визнання спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_1 житлового будинку з надвірними спорудами по АДРЕСА_1, та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні такої вимоги - відмовити.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати; якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки рішення суду в частині задоволення позову підлягає скасуванню, а отже у задоволенні позову відмовлено повністю, тому рішення суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат також підлягає скасуванню, та із позивача на користь ОСОБА_1 слід стягнути судовий збір, сплачений останньою за час розгляду справи (а.с.98, 145), який в загальній сумі складає 292,32 грн.

Керуючись ст.ст. 307, ст. 309 ч. 1 п.п. 3, 4, ст.ст. 314, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Виноградівського районного суду від 30 січня 2015 року в частині визнання житлового будинку з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_1, та в частині стягнення з відповідачів судового збору - скасувати, та ухвалити в цій частині нове рішення.

У задоволенні позовної вимоги ОСОБА_2 про визнання житлового будинку з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_1 - відмовити.

В решті рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 292,32 грн. у відшкодування сплаченого судового збору.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуюча

Судді