Справа № 455/1841/14-ц
Провадження № 2/455/115/2015
РІШЕННЯ

Іменем України

03 березня 2015 року Старосамбірський районний суд Львівської області в складі: головуючого, судді - Ференц О.І.

при секретарі - Нестер М.В.,

з участю позивачки - ОСОБА_1

та відповідачки - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Старий Самбір цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

29.12.2014р. позивачка звернулася до суду із даним позовом, покликаючись на те, що вона є власником будинку АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого 29.03.2013р.. Відповідачка є її дочкою і від народження періодично проживала в її будинку, проте 05.02.2014р. забрала свої речі та дітей і переселилася до свого співжителя ОСОБА_3 в АДРЕСА_2 де фактично проживає по даний час. Відповідачка пообіцяла їй, що через деякий час зніметься з реєстраційного обліку та зареєструється за своїм новим місцем проживання, проте по даний час цього не зробила.

В продовження зазначала, що відповідачка з нею не спілкується, не провідує її та нічим не допомагає, дітям також не дозволяє відвідувати бабусю. Лише одного разу з цього часу її дочка приходила до неї забрати онуку, яка втекла до неї, бо була голодна. В неї є інші діти крім відповідачки, які також зареєстровані у її будинку та проживають з нею, допомагаючи. Вони дорікають їй тим, що відповідачка не допомагає їй, а залишається зареєстрованою у будинку. Формальна реєстрація відповідачки у її будинку перешкоджає їй вільно здійснювати володіння та користування своїм майном, а відповідачка відмовляється добровільно знятися з реєстрації.

Просила суд визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим будинком АДРЕСА_1 та стягнути з неї понесені судові витрати.

В судовому засіданні позивачка підтримала вимоги своєї заяви в повному обсязі та пояснила, що звернулася до суду із таким позовом, оскільки відповідачка постійно з нею та братами скандалить. Пішла жити до співжителя відповідачка добровільно, нічого їй не сказавши. У них є спільна дитина, яку співжитель відповідачки зареєстрував у себе, тому не вбачає перешкод для того, щоб там зареєструвалася і її дочка. Відповідачка їй говорила, як ішла, що не хоче в неї жити. В судових дебатах позивачка збільшила свої позовні вимоги і просить суд поряд із відповідачкою також виписати її дітей.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні проти задоволення позову заперечила та пояснила, що залишила батьківський будинок лише тому, що не могла там далі проживати через постійні скандали і побиття. Вона зверталася із заявою в міліцію про її побиття, проте письмової заяви не подала, так як у її мами була судимість і, як їй роз'яснив дільничний інспектор міліції, маму могли посадити в тюрму. Живе вона не у співжителя, а просто орендує у нього приміщення, за яке платить гроші. Вона хотіла купити собі будинок, але у зв'язку з ростом курсу долара не в силі зараз цього зробити. Вона не забрала усі свої речі з будинку, бо мама їй не дозволяє, каже, що у неї на ці речі немає прав. Проте вона купляла їх за свої гроші. Коли вона перебувала у стані вагітності мама з молодшим братом побили її, у зв'язку з чим вона мусіла лікуватися. Вона пробувала спілкуватися з мамою, але та навіть з нею не вітається. Мама просить виселити тільки її, бо на дітей ідуть пільги зі сплати комунальних платежів. Просить не задовольняти позов, бо у неї четверо дітей і вона не має іншого постійного місця проживання і не має де приписатися.

Як пояснили у судовому засіданні свідки ОСОБА_4 та ОСОБА_5, поки ОСОБА_2 жила у своєї мами постійно між ними були скандали і сварки. Бачили обоє, як ОСОБА_2 прийшла за дитиною, а позивачка зі своїм сином побили її, жбурляли об веранду і паркан, а потім виволокли за подвір'я. ОСОБА_2 тоді перебувала у стані вагітності. Свідок ОСОБА_4 також повідомила, що позивачка неодноразово не пускала дітей відповідачки навіть на подвір'я, а відправляла їх зразу назад до відповідачки.

Свідки ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 вказали, що не були ніколи свідками сварок між сторонами, оскільки не проживають близько до позивачки. Свідок ОСОБА_7 знає про скандали в сім'ї позивачки і відповідачки лише зі слів позивачки, тому нічого стверджувати однозначно не може. Свідки ОСОБА_8 та ОСОБА_9 вказали, що ОСОБА_2 живе у свого співжителя разом із своїми дітьми, чому виникають конфлікти між нею і позивачкою не знають.

Свідок ОСОБА_10, сільський голова с. Тур'є Старосамбірського району Львівської області, в судовому засіданні пояснив, що відповідачка позитивно характеризується, добре доглядає за дітьми, проживає у свого співжителя. Позивачка у справі неодноразово наводила наклепи на свою дочку, агресивна, скандалить із сусідами, настроювала братів проти відповідачки. Конфлікт виник із того, що ОСОБА_2 отримує велику соціальну допомогу на дітей, якою колись розпоряджалася мама - позивачка у справі, а коли ОСОБА_2 переїхала до свого співжителя, мама не змогла користуватися цими коштами, тому і почалися конфлікти. Просить суд не задовольняти позов, бо ОСОБА_2 з дітьми не має іншого місця проживання, де б могла зареєструватися. З ОСОБА_3 вони неодружені і мови про таке зараз не іде.

Свідок ОСОБА_11, дільничний інспектор міліції, в судовому засіданні підтвердив той факт, що ОСОБА_2 хотіла написати заяву в міліцію про її побиття матір'ю, проте коли він роз'яснив їй, що в мами непогашена судимість, а тому її можуть посадити в тюрму, ОСОБА_2 відмовилася подавати заяву. Відповідачка хотіла завжди помиритися з мамою, уникала конфліктів. За дітьми вона добре доглядає, влаштовує своє життя з співжителем, у них все нормально.

Заслухавши пояснення сторін, свідків, всебічно та повно дослідивши матеріали справи, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних мотивів.

Із свідоцтва про право на спадщину за законом та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності (а.с.7-8) вбачається, що позивач ОСОБА_1 є єдиним власником житлового будинку АДРЕСА_1.

Як вбачається із довідки Тур'ївської сільської ради Старосамбірського району № 993 від 03.12.2014р. та копії будинкової книги, в будинку АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_1, позивачка, ОСОБА_2., ОСОБА_12 та ОСОБА_13, сини позивачки, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16 та ОСОБА_17, внуки позивачки і діти відповідачки.

Згідно Акту обстеження будинку ОСОБА_1 від 09.12.2014р., складеного представниками Тур'ївської сільської ради Старосамбірського району, ОСОБА_2 разом із своїми дітьми в будинку ОСОБА_1 не проживає, а проживає у свого співжителя ОСОБА_3 в АДРЕСА_2 (а.с.9). При цьому суд не бере до уваги другий Акт обстеження будинку ОСОБА_1, складений також 09.12.2014р., який за своїм змістом є аналогічним до попереднього, лише у ньому додатково зазначено, що ОСОБА_2 зі своїми дітьми не проживає у будинку з 05.02.2014р. (а.с.10), оскільки такий є недопустимим доказом, так як на ньому відсутній підпис секретаря сільської ради та печатка сільської ради, щоб засвідчувало його достовірність.

Статтею 47 Конституції України закріплено право кожного громадянина України на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно ч.1 ст.405 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Частина 2 цієї статті встановлює, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

У своїх позовних вимогах позивачка ставить питання про визнання відповідачки та її дітей такими, що втратили право на користування будинком з тієї підстави, що відповідачка вибула на інше постійне місце проживання. Проте згідно ч.2 ст.167 Житлового кодексу України (далі - ЖК України), яка регулює питання розірвання договору найму жилого приміщення в будинку, що належить громадянинові, у разі вибуття наймача та членів його сім'ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім'я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім'ї, який вибув, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття.

Однак у даному випадку суд не вправі застосовувати положення ст.167 ЖК України, оскільки жодного договору найму між сторонами укладено не було, а відносини між ними мали б регулюватися ст.405 ЦК України, ст.157 ЖК України, яка передбачає випадки із посиланням на ст.116 ЖК України можливості виселення членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) , серед який не має такої підстави як вибуття на інше постійне місце проживання, а в силу принципу диспозитивності цивільного судочинства суд не вправі виходити за межі заявлених позовних вимог, не зважаючи на що позивачка до кінця судового засідання не змінила підстави свого позову. Вказана позиція викладена в Ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25.04.2012р. у справі за № 6-8684св12.

З урахуванням наведеного, всебічно, повно, об'єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, оцінивши їх в сукупності, а також враховуючи ті обставини, що відповідачка ОСОБА_2 залишила місце свого проживання не добровільно, а тікала разом із своїми дітьми від своєї матері, яка із численних показів свідків постійно скандалила з нею, принижувала, била, та беручи до уваги те, що підстава для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, встановлена ст.167 ЖК України, не може застосовуватися до правовідносин, що склалися між сторонами, суд вважає, що відповідачка та її діти не можуть бути визнані такими, що втратили право користування будинком АДРЕСА_1 з вказаної підстави, а тому у задоволенні позову слід відмовити.

У зв'язку з відмовою у задоволенні позову згідно ст.88 ЦПК України не підлягають стягненню з відповідачки понесені позивачкою судові витрати.

З врахуванням вищенаведеного, керуючись ст.47 Конституції України, ст.405 ЦК України, ст. ст.157, 167 ЖК України, ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст.ст.88, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням, - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Старосамбірський районний суд Львівської області шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя О.І.Ференц