Справа №601/315/15-ц
Провадження № 2/601/200/2015
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 березня 2015 року Кременецький районний суд Тернопільської області в

складі: головуючого судді Мочальської В.М.,

при секретарі Коляді О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кременці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 пред'явив позов до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу вказавши, що причиною розірвання шлюбу є відсутність взаєморозуміння між ними та різні погляди на життя, шлюб існує формально. Від даного шлюбу народилось двоє дітей: син ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та син ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, яких позивач просить суд залишити проживати разом з ним.

В судове засідання позивач та відповідач не з'явилися, однак надіслали заяви про розгляд справи у їх відсутності. Позивач позов підтримує, відповідач позов визнає.

Суд, дослідивши представлені докази, прийшов до висновку що позов слід задовольнити частково.

З свідоцтва про одруження серії НОМЕР_1 (а.с.3) вбачається, що сторони зареєстрували шлюб 11.10.2004 року. Шлюб зареєстровано Великобережецькою сільською радою Кременецького району Тернопільської області, актовий запис № 10.

В шлюбі ІНФОРМАЦІЯ_3 року народився син ОСОБА_3, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 та ІНФОРМАЦІЯ_4 року народився син ОСОБА_4, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3

Згідно ст.112 Сімейного Кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них.

Враховуючи те, що позивач наполягає на розірванні шлюбу, вказує, що шлюб носить формальний характер, відповідач позов визнала, суд вважає, що позов в частині розірвання шлюбу слід задовольнити.

Згідно ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Відповідно до положень ст.3 Міжнародної Конвенції про права дитини від 20.11.89 року, ратифікованої Постановою ВР № 789-XII від 27.02.91 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно принципу 6 Декларації прав дитини проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір'ю.

Згідно ст.9 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до ч.4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

В судовому засіданні не встановлено виняткових обставин, доведених належними та допустимими доказами того, що матір ОСОБА_2 не займається вихованням дітей, веде аморальний спосіб життя, а також вчиняє будь-які інші дії, які б унеможливлювали проживання неповнолітніх дітей разом із нею, а тому суд рахує, що в частині позову щодо визначення місця проживання дітей - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з позивачем слід відмовити.

Керуючись ст.ст.110, 112 Сімейного Кодексу України, ст.ст.10, 60, 174, 208, 212, 215 ЦПК України, ст.ст. 141,161 СК України, Конвенцією з прав дитини від 20.11.1989 року, Декларацією з прав дитини, 20.11.1959 року, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити частково.

Розірвати шлюб, зареєстрований 11 жовтня 2004 року Великобережецькою сільською радою Кременецького району Тернопільської області, актовий запис № 10 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1.

Після розірвання шлюбу прізвища сторін залишити незмінними.

В решті позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Тернопільської області через Кременецький районний суд протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Головуючий: