У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Горелкіної Н.А.,
суддів: Євграфової Є.П., Іваненко Ю.Г.,
Завгородньої І.М., Ситнік О.М.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» до ОСОБА_6, ОСОБА_7, Бєляєвої Олени Володимирівни, треті особи: Товарна біржа «Ресурс-інформ», приватний нотаріус Десятниченко О.В., про визнання недійсними правочинів та застосування наслідків недійсності правочину, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Харківської області від 19 травня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2009 року Публічне акціонерне товариство «ВТБ Банк» (далі - ПАТ «ВТБ Банк») звернулося до суду з позовом, у якому зазначало, що 25 квітня 2008 року між ним та ОСОБА_7 укладений кредитний договір № 080Ф-ІК4, відповідно до умов якого остання отримала кредит у розмірі 36 тис. доларів США зі сплатою 13,5 % терміном повернення до 25 квітня 2028 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором

25 квітня 2008 року між банком та ОСОБА_7 укладений договір іпотеки № 080Ф-ІК4/z1, відповідно до умов якого остання передала в іпотеку банку житловий будинок загальною площею 451,90 кв. м, житловою площею 146,20 кв. м з надвірними будівлями: огорожа літ. «1-4», каналізаційна яма літ. «Я», та земельну ділянку загальною площею 1 387 кв. м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1.

У зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_7 зобов'язань за кредитним договором, станом на 15 вересня 2014 року утворилася заборгованість у розмірі 10 695 700 грн 29 коп.

У вересні 2014 року ПАТ «ВТБ Банк» стало відомо, що майно, яке перебуває в іпотеці банку, 20 листопада 2013 року відчужено ОСОБА_6 на аукціоні, який проводився на виконання постанови господарського суду Харківської області від 14 жовтня 2013 року у справі № 922/3622/13, якою Повне товариство «ОСОБА_7 та ОСОБА_10.» визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру, ліквідатором зазначеної юридичної особи призначено Бєляєву О.В.

Оскільки ліквідатор Бєляєва О.В. відчужила майно, що перебуває в іпотеці банку, зняла обтяження, які на час відчуження були зареєстровані відповідно до закону в реєстрі обтяжень, не повідомивши про це іпотекодержателя та не отримавши його згоду, позивач просив визнати недійсним правочин щодо переходу права власності на житловий будинок загальною площею 451,90 кв. м, житловою площею 146,20 кв. м, з надвірними будівлями: огорожа літ. «1-4», каналізаційна яма літ. «Я», та земельну ділянку загальною площею 1 387 кв. м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 до ОСОБА_6; витребувати у ОСОБА_6 спірний будинок та передати його ОСОБА_7, визнавши за нею право власності; визнати недійсним договір від 20 листопада 2013 року, за яким право власності на земельну ділянку перейшло до ОСОБА_6, застосувавши наслідки недійсного правочину.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області

від 09 лютого 2015 року у позові відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 19 травня

2015 року рішення Харківського районного суду Харківської області

від 09 лютого 2015 року скасовано, позов задоволено.

Визнано недійсним акт від 20 листопада 2013 року щодо переходу права власності на житловий будинок загальною площею 451,90 кв. м, житловою площею 146,20 кв. м з надвірними будівлями: огорожа літ. «1-4», каналізаційна яма літ. «Я», розташований за адресою: АДРЕСА_1, до громадянина ОСОБА_6

Визнано недійсним свідоцтво від 16 січня 2014 року №-26, видане приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу

Десятниченко О.В. на ім'я ОСОБА_6

Застосовано наслідки недійсності правочину шляхом витребування у ОСОБА_6 нерухомого майна - житлового будинку загальною площею 451,90 кв. м, житловою площею 146,20 кв. м, з надвірними будівлями: огорожа літ. «1-4», каналізаційна яма літ. «Я», що розташований за адресою: АДРЕСА_1, у власність ОСОБА_7, шляхом визнання за нею права власності на житловий будинок загальною площею 451,90 кв. м, житловою площею 146,20 кв. м, з надвірними будівлями: огорожа літ. «1-4», каналізаційна яма літ. «Я», розташований за адресою: АДРЕСА_1.

Визнано недійсним акт від 20 листопада 2013 року щодо переходу права власності на земельну ділянку загальною площею 1387 кв. м, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, до громадянина ОСОБА_6

Визнано недійсним свідоцтво від 16 січня 2014 року №-29, видане приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Десятниченко О.В. на ім'я ОСОБА_6

Застосовано наслідки недійсності правочину шляхом витребування у ОСОБА_6 нерухомого майна - земельної ділянки загальною площею

1 387 кв. м, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, у власність ОСОБА_7, шляхом визнання за нею права власності на земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_1.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали цивільної справи та дослідивши доводи касаційної скарги, вважає, що касаційна скарга має бути задоволена частково.

За вимогами ст. ст. 213, 214, 316 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Вказані вимоги судом не дотримано.

Судами встановлено, що 25 квітня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «ВТБ Банк» (далі - ВАТ «ВТБ Банк»), правонаступником якого є ПАТ «ВТБ Банк», та ОСОБА_7 укладений кредитний договір № 080Ф-ІК4, згідно з умовами якого остання отримала кредит у розмірі 360 тис. доларів США зі сплатою 13,5 % річних, з кінцевим терміном повернення 25 квітня 2028 року (а. с. 18−22).

На забезпечення виконання умов кредитного договору 25 квітня 2008 року між ВАТ «ВТБ Банк», правонаступником якого є ПАТ «ВТБ Банк», та ОСОБА_7 укладений договір іпотеки № 080Ф-ІК4/z1, відповідно до умов якого остання передала в іпотеку банку житловий будинок загальною площею 451,90 кв. м, житловою площею 146,20 кв. м з надвірними будівлями: огорожа літ. «1-4», каналізаційна яма літ. «Я», та земельну ділянку загальною площею 1 387 кв. м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1. Предмет іпотеки сторони оцінили у 1 826 300 грн (а. с. 28−30).

Станом на 15 вересня 2014 року заборгованість ОСОБА_7 за кредитним договором від 25 квітня 2008 року № 080Ф-ІК4 склала 10 695 700 грн 29 коп. (а. с. 31).

Постановою господарського суду Харківської області від 14 жовтня 2013 року Повне товариство «ОСОБА_7 та ОСОБА_10.» визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру, ліквідатором призначено Бєляєву О.В. Зазначено, що скасовуються арешти, накладені на майно боржника та інші обмеження щодо розпорядження майном боржника (у тому числі усі податкові застави, застави рухомого та нерухомого майна); накладення нових арештів або інших обмежень щодо розпорядження майном банкрута не допускається (а. с. 133−138).

На виконання вказаної постанови господарського суду 20 листопада 2013 року проведено аукціон, на якому належні ОСОБА_7 житловий будинок загальною площею 451,90 кв. м, житловою площею 146,20 кв. м, з надвірними будівлями: огорожа літ. «1-4», каналізаційна яма літ. «Я», та земельну ділянку загальною площею 1 387 кв. м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1, відчужено ОСОБА_6

Свідоцтва про право власності на житловий будинок загальною площею 451,90 кв. м, житловою площею 146,20 кв. м, з надвірними будівлями: огорожа літ. «1-4», каналізаційна яма літ. «Я», та земельну ділянку загальною площею 1 387 кв. м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1, видані ОСОБА_6 приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Десятниченко О.В. 16 січня 2014 року (а. с. 38−41).

Ухвалою господарського суду Харківської області від 22 листопада 2013 року роз'яснено резолютивну частину постанови господарського суду Харківської області від 14 жовтня 2013 року та зазначено, що арешти, накладені на майно, та інші обмеження щодо розпорядження майном учасників Повного товариства «ОСОБА_7 та ОСОБА_10.»: ОСОБА_7, ОСОБА_10, у тому числі, але не виключно, усі податкові застави, застави рухомого та нерухомого майна, підлягають скасуванню, накладення нових арештів або інших обмежень щодо розпорядження майном учасників Повного товариства «ОСОБА_7 та ОСОБА_10.» не допускається, майно учасників Повного товариства «ОСОБА_7 та ОСОБА_10.» підлягає включенню до ліквідаційної маси банкрута на підставі ст. ст. 52, 124 ЦК України, ст. ст. 38, 41 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (а. с. 129−131).

Ухвалою господарського суду Харківської області від 10 квітня 2014 року ухвалу господарського суду Харківської області від 22 листопада 2013 року скасовано, у задоволенні клопотання ліквідатора про роз'яснення постанови господарського суду Харківської області від 14 жовтня 2013 року відмовлено. У вказаній ухвалі суду зазначено, що Законом України «Про відновлення платоспроможності або визнання боржника банкрутом» не передбачено, що внаслідок визнання боржника банкрутом підлягають скасуванню арешти, накладені на майно учасників підприємства-банкрута (а. с. 184−186).

Задовольняючи позовні вимоги банку, апеляційний суд керувався тим, що зняття арешту з іпотечного майна та продаж його на аукціоні проведено з порушенням Закону України «Про іпотеку», Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», а тому така угода повинна визнаватися недійсною в силу вимог ст. ст. 203, 215 ЦК України.

Із такими висновками суду погодитися не можна з огляду на таке.

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про іпотеку» іптекодавець має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом, однак він не має права без згоди іпотекодержателя, зокрема, відчужувати предмет іпотеки.

Правочин щодо відчуження іпотекодавцем переданого в іпотеку майна або його передачі в наступну іпотеку, спільну діяльність, лізинг, оренду чи користування без згоди іпотекодержателя є недійсним (ч. 3 ст. 12 Закону України «Про іпотеку»).

У справі, яка переглядається, спірне майно, що було предметом іпотеки за договором іпотеки, укладеним між боржником та банком, відчужене відповідно до Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом»» процедури банкрутства Повного товариства «ОСОБА_7 та ОСОБА_10.», у якому ОСОБА_7 була учасником товариства.

Умови та порядок відновлення платоспроможності суб'єкта підприємницької діяльності - боржника або визнання його банкрутом та застосування ліквідаційної процедури, повного або часткового задоволення вимог кредиторів установлює Закон України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом».

Відчуження майна, переданого в іпотеку, під час проведення ліквідаційної процедури здійснюється в порядку, визначеному цим Законом.

Згідно зі ст. 5 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) провадження у справах про банкрутство регулюється цим Законом, Господарським процесуальним кодексом України, іншими законодавчими актами України.

З дня прийняття господарським судом постанови про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури скасовується арешт, накладений на майно боржника, визнаного банкрутом, чи інші обмеження щодо розпорядження майном такого боржника (п. 6 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин).

При цьому згоди іпотекодержателя на відчуження предмета іпотеки за договором, що укладається під час ліквідаційної процедури боржника, яка здійснюється в межах справи про банкрутство, положеннями Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) не передбачено.

Згідно із ч. 2 ст. 16, ст. 215 ЦК України одним із способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням вимог, установлених частинами першою-третьою, п'ятою, шостою статті 203 цього Кодексу.

Стаття 216 ЦК України визначає особливі правові наслідки недійсності правочину. Зокрема, кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення − відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Реституція як спосіб захисту цивільного права (ч. 1 ст. 216 ЦК України) застосовується лише у разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку із цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину.

Положення ч. 1 ст. 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до набувача з використанням правового механізму, установленого ст. ст. 215, 216 ЦК України. Такий захист можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені ст. 388 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно.

Разом із тим віндикація як спосіб захисту права власності застосовується, коли власник фактично позбавлений можливості володіти й користуватися належним йому майном.

Отже, право на звернення до суду з вимогою про витребування майна від набувача має власник цього майна.

Установлено, що ПАТ «ВТБ Банк» не є власником майна, що оспорюється.

Крім того, частиною 2 ст. 388 ЦК України передбачено, що майно не може бути витребувано від набувача, якщо воно було продане у порядку, установленому для виконання судових рішень. До цього зводиться правова позиція Верховного Суду України, висловлена у постанові від 26 червня 2013 року у справі № 6-58цс13.

При цьому колегією суддів враховано правову позицію Верховного Суду України у справах № № 6-63цс15, 6-53цс15, 6-332цс15, 6-449цс15, 6-639цс15, 6-495цс15, 6-1193цсІ5, 6-11цс15, що за встановлення факту переходу до відповідача права власності на нерухоме майно під час виключення з Державного реєстру іпотек запису про обтяження права власності на підставі незаконного судового рішення (про визнання недійсним договору іпотеки), до спірних правовідносин застосовуються положення ст. 23 Закону України «Про іпотеку», її дія поширюється на відповідача, та зберігається обтяження цього майна іпотекою за іпотечним договором. Між тим, правовідносини у даній справі не є подібними тим, щодо яких Верховним Судом України висловлена наведена правова позиція, а пов'язані із набуттям майна на аукціоні в порядку виконання судового рішення та визначеному Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом».

Оскільки предмет іпотеки був реалізований в межах ліквідаційної процедури з припиненням обтяжень в порядку, визначеному Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», і на момент укладення договорів купівлі-продажу заборони відчуження в Єдиному реєстрі заборон були відсутні, відповідно відсутні підстави вважати подальших набувачів майна недобросовісними.

Колегія суддів вважає, що при реалізації позивачем права на предмет іпотеки у вказаний спосіб набувач майна буде позбавлений цього майна, що суперечить принципу, закладеному у ч. 2 ст. 388 ЦК України щодо неможливості витребування майна у добросовісного набувача, якщо воно було продано у порядку, встановленому для виконання судових рішень, яким передбачено абсолютний захист інтересів добросовісного набувача, який набув майно в поряду, встановленому для виконання судових рішень.

Задовольняючи позов на підставі вимог ст. ст. 203, 215, 216 ЦК України, апеляційний суд не визначився з характером спірних правовідносин, неправильно застосував норми матеріального права та порушив норми цивільного процесуального права, тому рішення апеляційного суду належить скасувати, а справу - передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 333, 335, 336, 338, 343, 344, 345, 349 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 19 травня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: Н.А. Горелкіна
Судді: Є.П. Євграфова
І.М. Завгородня
Ю.Г. Іваненко
О.М. Ситнік