Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08.12.2015 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в особі:

головуючого-судді Бенца К.К.,

при секретарі Турецька Я.П.

за участю

позивача ОСОБА_1

представника позивача - ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Ужгород цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю АВЕ Ужгород про скасування наказу про звільнення № 2/01-2 від 12.01.2015 року як незаконного, поновлення на посаді , стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та скасування наказу товариства з обмеженою відповідальністю АВЕ Ужгород № 26/01-2 від 15.04.2015 року Про внесення змін до наказу № 2/01-2 від 12.01.2015 року про звільнення ОСОБА_1В. як незаконного,-

встановив:

ОСОБА_1; М.В. звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю АВЕ Ужгород про скасування наказу про звільнення № 2/01-2 від 12.01.2015 року як незаконного, поновлення на посаді , стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Мотивуючи свої позовні вимоги вказує на те, що з 14.12.2012р. він працював на посаді менеджера із збуту в ТОВ АВЕ Ужгород. Однак, наказом № 2/01-2 від 12.01.2015 року його було звільнено з посади менеджера із збуту за пунктом 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України з 12 січня 2015 року. Позивач вважає звільнення незаконним, таким, яке проведено з порушенням вимог закону, а підстава звільнення не відповідає дійсності, так як прогулу він не вчиняв, а протягом 03 05 листопада 2014 року виконував свої посадові обовязки. Зазначив, що про складені акти щодо відсутності його на роботі йому не відомо, складання акту про відмову давати пояснення не здійснювалось у його присутності. Позивач вказує на те, що в порушення вимог ст. 149 КЗпП України у нього не відбирались жодні пояснення про поважність причин відсутності на роботі , зясування причин його відсутності на робочому місці роботодавцем не здійснювалось.

Вважає, що підстави для його звільнення з посади на підставі п. 4 ч.1 ст. 40 КЗпП України були відсутні.

Вважає також, що наказ про його звільнення є протиправним та таким, що суперечить вимогам ч. 3 ст. 40 КЗпП України, за правилами якої не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період тимчасової непрацездатності. Зазначає, що він станом на 12 січня 2015 року перебував на лікарняному і зявився на підприємство повідомити про це, тому в цей період відповідач не вправі був вирішувати питання про його звільнення за прогули. Вказує на те, що 12 січня 2015 року у приміщенні підприємства йому повідомили, що він звільнений за прогул без поважних причин згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України. На його прохання йому не було видано наказ про звільнення, оскільки такий не був оформлений і підписаний уповноваженими особами підприємства.

Посилаючись на незаконність наказу про його звільнення, позивач вказує, що відповідач при звільненні не дотримався вимог ст. ст. 148,149 КЗпП України .

Зокрема, на думку позивача його звільнення проведено з порушенням вимог закону, оскільки відповідачем пропущено встановлений законом місячний строк для застосування дисциплінарного стягнення, зазначаючи, що з 03 листопада 2014 року по 12 січня 2015 року пройшло більше двох місяців.

З посиланням на викладене , вважаючи звільнення незаконним, позивач просить суд прийняти рішення яким: скасувати наказ про звільнення № 2/01-2 від 12.01.2015 року як незаконний, поновити на посаді менеджера із збуту, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу.

В ході судового розгляду даної справи, позивач звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю АВЕ Ужгород про скасування наказу товариства з обмеженою відповідальністю АВЕ Ужгород № 26/01-2 від 15.04.2015 року Про внесення змін до наказу № 2/01-2 від 12.01.2015 року про звільнення ОСОБА_1В. як незаконного.

Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду від 31.08.2015 року за клопотанням представника позивача об'єднано в одне провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю АВЕ Ужгород про скасування наказу про звільнення № 2/01-2 від 12.01.2015 року як незаконного, поновлення на посаді , стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю АВЕ Ужгород про скасування наказу товариства з обмеженою відповідальністю АВЕ Ужгород № 26/01-2 від 15.04.2015 року Про внесення змін до наказу № 2/01-2 від 12.01.2015 року про звільнення ОСОБА_1В. як незаконного.

Мотивуючи позовні вимоги про скасування наказу товариства з обмеженою відповідальністю АВЕ Ужгород № 26/01-2 від 15.04.2015 року Про внесення змін до наказу № 2/01-2 від 12.01.2015 року про звільнення ОСОБА_1В. як незаконного представник позивача посилається на те, що 15 квітня 2015 року відповідач своїм наказом змінив дату звільнення ОСОБА_1 з 12 січня 2015 року на 19 січня 2015 року. Позивач вважає наказ № 26/01-2 від 15.04.2015 року Про внесення змін до наказу № 2/01-2 від 12.01.2015 року про звільнення ОСОБА_1В. незаконним, таким, який прийнятий з порушенням вимог закону, розцінює це як внесення до наказу від 12 січня 2015 року неправдивих відомостей, оскільки станом на 12 січня 2015 року обставин припинення тимчасової непрацездатності позивача не існувало.

З посиланням на викладене , вважаючи звільнення незаконним, з врахуванням цивільної справи об'єднаної в одне провадження позивач остаточно просить суд прийняти рішення яким: скасувати наказ про звільнення № 2/01-2 від 12.01.2015 року як незаконний, поновити на посаді менеджера із збуту, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу та скасувати наказ товариства з обмеженою відповідальністю АВЕ Ужгород № 26/01-2 від 15.04.2015 року Про внесення змін до наказу № 2/01-2 від 12.01.2015 року про звільнення ОСОБА_1В. як незаконного.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримав заявлені ним позовні вимоги у обєднаній цивільній справі, просив їх задовольнити з підстав та мотивів викладених у позові. Надав суду пояснення аналогічні вказаним у позові. Зокрема наголосив на тому, що прогулів він не вчиняв, в робочі дні перебував на роботі, зокрема з 03 листопада по 05 листопада 2014 року він виконував свої посадові обов'язки, а його відсутність певний час на робочому місці пояснюється з безпосереднім виконанням його посадових обов'язків в які , зокрема , входить залучення нових клієнтів. Пояснив, що робота менеджера із збуту виходить за межі приміщення офісу підприємства. Вказав, що 3,4,5 листопада 2014 року перебував у приміщенні офісу до 12 год., а повертався в приміщення офісу біля 16 год. Зазначив, що ОСОБА_4, який був безпосереднім керівником відділу де він працював, не надавав йому розпоряджень 3,4,5 листопада 2014 року щодо виконання робіт за межами приміщення офісу та не пропонував надати йому жодні пояснення. Зазначив, що 12 січня 2015 року біля 11 год. він прийшов у приміщення офісу віддати листок непрацездатності та повідомити, що продовжує перебувати на лікарняному. Того ж дня біля 14 год.30хв. йому зателефонувала інспектор з кадрів ОСОБА_5 і повідомила щоб він зявився в приміщення офісу. Коли він зявився ОСОБА_5 запропонувала йому надати пояснення з причин відсутності на роботі 3,4,5 листопада 2014 року, на що він надав усні пояснення. Памятає, що біля 15 год. йому було оголошено наказ про надання ним пояснень. Йому було запропоновано написати заяву на звільнення за власним бажанням. Зазначив, що біля 18 год. ОСОБА_5 оголосила йому наказ про звільнення , йому було надано наказ про його звільнення для ознайомлення, який не містив підпису керівника біля 19 год., тобто після закінчення робочого часу. Того ж дня, 12 січня 2015 року він отримав трудову книжку.

Представник позивача підтримала заявлені позовні вимоги, просила їх задовольнити з підстав та мотивів викладених у позові. Надала суду пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві . Зокрема пояснила, що звільнення позивача відбулось з порушенням трудового законодавства. В період з 04 листопада 2014 року по 17 листопада 2014 року від позивача не були відібрані жодні пояснення. Трудовий режим встановлений на підприємстві позивачем не порушено.12 січня 2015 року позивач повідомив роботодавця про те, що перебуває на лікарняному. Проте, інспектор з кадрів ОСОБА_5 того ж дня надрукувала наказ про звільнення позивача ОСОБА_1 і надала йому, проте позивач відмовився від отримання його, оскільки наказ не був підписаний уповноваженою на те особою. Вважає акти щодо відсутності позивача на роботі недостовірними. Вказує, що відповідачем порушено вимоги ст. 149 КЗпП України, відповідачем порушені строки накладення стягнення. Крім того, зазначила, що відповідач незаконно своїм наказом змінив дату звільнення ОСОБА_1 з 12 січня 2015 року на 19 січня 2015 року. 12 січня 2015 року роботодавцю не було відомо, що з 19 січня 2015 року завершиться тимчасова непрацездатність ОСОБА_1

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги заперечив з підстав та мотивів викладених у письмових запереченнях від 26.02.2015 року, від 22.09.2015 року та додаткових письмових запереченнях від 03.07.2015 року. Зокрема, зазначив, що ОСОБА_1 з'явився на роботі зранку 12 січня 2015 року, його ознайомили з наказом про витребування письмових пояснень та запропонували надати пояснення з приводу відсутності на роботі 03, 04,05 листопада 2014 року. Наказ про звільнення ОСОБА_1 був йому оголошений , він відмовився від його отримання і наказ позивачу було ндіслано поштою з повідомленням про вручення, а також проведений повний розрахунок при звільненні. Зазначив, про те що роботодавець не мав інформації про те, що 12.01.2015 року працівник ОСОБА_1 хворіє, оскільки протягом робочого дня 12.01.2015 року позивач був на роботі, у зв'язку з чим в табелі обліку використання робочого часу вказаний повний робочий день і за цей день нарахована позивачу заробітна плата. Крім того, зазначив, що у кінці робочого дня працівник отримав трудову книжку, що підтверджується його підписом у книзі обліку руху трудових книжок.Після пред'явлення позову до суду їм стало відомо про те, що ОСОБА_1 12.01.2015 рокуперебував на лікарняному, а тому з метою привести наказ про звільнення до вимог трудового законодавства було наказом внесено зміни до наказу про звільнення, яким змінено дату звільнення ОСОБА_1 Наказ було надіслано позивачу поштовим відправленням з повідомленнням про вручення. Вказав, що звільнення ОСОБА_1 проведено з дотриманням процедури звільнення. Дисциплінарне стягнення було застосовано за наслідками розгляду актів про відсутність працівника ОСОБА_1 на робочому місці. Заперечуючи проти доводів позивача та його представника, щодо порушення строків накладення стягнення, вказав, що у відповідності до вимог ст. 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю. Зазначив, що позивач з 17.11.2014 року по 09.01.2015 року перебував на лікарняному, а отже строк накладення стягнення не сплив. Просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог.

Заслухавши пояснення позивача,представника позивача, заперечення представника відповідача, покази свідків , вивчивши та перевіривши в судовому засіданні матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті суд приходить до наступного.

Згідно ст.ст. 11, 60 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Судом встановлено, що наказом товариства з обмеженою відповідальністю АВЕ Ужгород від 13.12.2012 року № 10/01-2 ОСОБА_1 прийнято на посаду менеджера із збуту з 14 грудня 2012 року /а.с. 4/

Як встановлено судом, 03 листопада 2014 року ОСОБА_1 був відсутній на робочому місці з 09 год.30хв. до 17 год.00хв., про що свідчить акт, складений у цей день комісією у складі працівників ТОВ АВЕ Ужгород: інспектора з кадрів ОСОБА_5, заступника головного бухгалтера ОСОБА_6, менеджера відділу збуту ОСОБА_7, адміністратора Мулеса Ю.Ю., менеджера відділу збуту ОСОБА_8, юриста Шимон Т.В. , а також табель обліку використання робочого часу за листопад 2014 року (а.с. 25, 39).

Крім того, як встановлено судом 04 листопада 2014 року також був складений акт комісією у складі працівників ТОВ АВЕ Ужгород: інспектора з кадрів ОСОБА_5, заступника головного бухгалтера ОСОБА_6, менеджера відділу збуту ОСОБА_7, адміністратора Мулеса Ю.Ю., менеджера відділу збуту ОСОБА_8, юриста Шимон Т.В. про відсутність на робочому місці ОСОБА_1 з 10 год.00хв. до 17 год.00хв. 04.11.2014 року (а.с. 27) Відсутність ОСОБА_1 на робочому місці з 10 год.00хв. до 17 год.00хв. 04.11.2014 року підтверджується також табелем обліку використання робочого часу за листопад 2014 року ( а.с. 39)

Як встановлено судом, 05 листопада 2014 року ОСОБА_1 був відсутній на робочому місці з 09 год.30хв. до 17 год.00хв., про що свідчить акт, складений у цей день комісією у складі працівників ТОВ АВЕ Ужгород: інспектора з кадрів ОСОБА_5, керівника відділу збуту ОСОБА_4, менеджера відділу збуту ОСОБА_7, менеджера відділу збуту ОСОБА_8, юриста Шимон Т.В. , а також табель обліку використання робочого часу за листопад 2014 року (а.с. 29, 39).

У відповідності до розділу І Посадової інструкції менеджера із збуту визначено , що менеджер із збуту безпосередньо підпорядковується керівнику підприємства , начальнику відділу зі збуту (а.с. 56 ) .

Згідно доповідної записки керівника відділу збуту ОСОБА_4 від 03.11.2014 року, ОСОБА_1 о 09 год.30 хв. 03.11.2014 року самовільно залишив робоче місце до кінця робочого дня ( а.с. 24)

Згідно доповідної записки керівника відділу збуту ОСОБА_4 від 04.11.2014 року, ОСОБА_1 о 10 год.00 хв. 04.11.2014 року самовільно залишив робоче місце до кінця робочого дня. Не надав пояснень щодо причин відсутності в робочий час 03.11.2014 року ( а.с. 26)

Згідно доповідної записки керівника відділу збуту ОСОБА_4 від 05.11.2014 року, ОСОБА_1 о 09 год.30 хв. 05.11.2014 року самовільно залишив робоче місце до кінця робочого дня, доручень від керівника відділу збуту стосовно виконання робіт поза межами приміщення офісу ОСОБА_1 не отримував ( а.с. 28)

Як встановлено судом, ОСОБА_1 з 17 листопада 2014 року на роботу не виходив, що підтверджується даними табелю обліку робочого часу, поясненнями сторін та даними листків непрацездатності (а.с. 39-40)

Як встановлено судом, з 17 листопада 2014 року по 05 грудня 2014 року включно позивач ОСОБА_1 знаходився на амбулаторному лікуванні, що підтверджується копією листка непрацездатності від 17 листопада 2014 року серії АГВ № 715552 (а. с. 49-50)

Крім того,з 08 грудня 2014 року по 26 грудня 2014 року включно позивач ОСОБА_1 знаходився на амбулаторному лікуванні, що підтверджується копією листка непрацездатності від 08 грудня 2014 року серії АГВ № 714909 (а. с. 51-52)

Крім того,з 27 грудня 2014 року по 31 грудня 2014 року включно позивач ОСОБА_1 знаходився на амбулаторному лікуванні, що підтверджується копією листка непрацездатності від 27 грудня 2014 року серії АГВ № 712309 (а. с. 53-54)

Крім того,з 31 грудня 2014 року по 09 січня 2015 року включно позивач ОСОБА_1 знаходився на амбулаторному лікуванні, що підтверджується копією листка непрацездатності від 31 грудня 2014 року серії АГВ № 714482, з якого вбачається стати до роботи з 10 січня 2015 року (а. с. 30-31)

Крім того,з 12 січня 2015 року по 16 січня 2015 року включно позивач ОСОБА_1 знаходився на амбулаторному лікуванні, що підтверджується копією листка непрацездатності від 12 січня 2015 року серії АГВ № 712804, з якого вбачається стати до роботи з 17 січня 2015 року (а. с. 7)

Наказом № 2/01 -2 від 12.01.2015 року ОСОБА_1 звільнено з посади менеджера із збуту з 12 січня 2015 року за ст.40 ч.1 п.4 КЗпП України (а.с.5 ) .

Як зазначено в наказі № 2/01 -2 від 12.01.2015 року , підставою видачі цього наказу є : доповідні записки від 03.11.2014р., від 04.11.2014р., від 05.11.2014р.; акти про прогули від 03.11.2014р., від 04.11.2014р., від 05.11.2014р.; наказ № 01/1-01 від 12.01.2015р. Про витребування письмових пояснень; акт про відмову від надання пояснень від 12.01.2015р.

Конституція України гарантує право кожного громадянина на працю, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, гарантує рівні можливості у виборі роду трудової діяльності та захист від незаконного звільнення.

Пунктом 4 ст. 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. У відповідності до п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 « Про практику розгляду судами трудових спрів « , визначено , що при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб , звільнених за п.4 ст.40 КЗпп України , суди повинні виходити з того , що передбаченим цією нормою законупрогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня , так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин .

Згідно із роз'ясненнями Пленуму Верховного Суду України, викладеними в п. п. 22, 27 постанови «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року №9 у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст.40 п.1 ст.41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147(1), 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

Слід зазначити, що право громадян на працю забезпечується державою, а трудовий договір може бути розірваний лише з підстав і в порядку, передбаченому трудовим законодавством ( ст. ст. 2, 36, 40, 41 КЗпП України).

Таким чином , з урахуванням вимог КЗпП України у справах, в яких оспорюється незаконність звільнення, саме відповідач повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю. Дана правова позиція викладена в ухвалі ВС України від 08.07.2009 року.

Відповідно до вимог ст. 147 КЗпП України звільнення є видом стягнення, яке застосовується за порушення працівником трудової дисципліни.

Звільнення за пунктом 4 ст. 40 КЗпП є дисциплінарним стягненням і має проводитись із додержанням правил, встановлених для застосування дисциплінарних стягнень згідно з чинним законодавством.

Згідно з вимогами ст. 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 в період з 17.11.2014 року по 16 січня 2015 року включно перебував на лікарняному.

Разом з тим, на час видання оскаржуваного наказу про звільнення ОСОБА_1 місячний строк для застосування до позивача дисциплінарного стягнення враховуючи час його перебування на лікарняному не сплив.

Так, з матеріалів справи вбачається, що порушення трудових обов'язків ОСОБА_1 було виявлено 03 листопада 2014 року, оскільки саме цією датою датований перший ОСОБА_2 про відсутність позивача на робочому місці (а.с. 25).

Передбачений ч. 1 ст. 148 КЗпП України місячний строк для застосування дисциплінарного стягнення є граничним та його перебіг починається з дня виявлення проступку. Отже, зазначений строк застосування дисциплінарного стягнення до позивача слід відраховувати з 03 листопада 2014 року.

Згідно листків непрацездатності щодо періоду перебування ОСОБА_1 на лікарняному, що досліджені в судовому та виходячи з розрахунку календарних днів за період з 03 листопада 2014 року по 12 січня 2015 року з відрахуванням часу перебування ОСОБА_1 на лікарняному, наказ про звільнення позивача був виданий в межах передбаченого ч. 1 ст. 148 КЗпП України місячного строку для застосування дисциплінарного стягнення.

Разом з тим, відповідно до ч. 3 ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності ( крім звільнення за п. 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці.

У п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз'яснено, що правила про недопустимість звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці (ч. 3 ст. 40 КЗпП) стосуються як передбачених ст. ст. 40, 41 КЗпП, так й інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

Разом з тим, судом встановлено, що ОСОБА_1 12 січня 2015 року зявився в приміщення офісу ТОВ АВЕ Ужгород, що не заперечує сам позивач.

Як стверджено поясненнями позивача в судовому засіданні 12 січня 2015 року біля 11 год. він прийшов у приміщення офісу віддати листок непрацездатності та повідомити, що продовжує перебувати на лікарняному.

Поясненнями представника відповідача в судовому засіданні стверджено, що позивач ОСОБА_1 12 січня 2015 року зявився в приміщення офісу та повідомив, що вийшов на роботу, перебував протягом дня на робочому місці. Жодних повідомлень про те, що він продовжує хворіти позивач не робив, а подав оригінали листків непрацездатності за попередній період, а тому роботодавцю не було відомо про те, що 12 січня 2015 року ОСОБА_1 перебуває на лікарняному.

На підтвердження своїх доводів, а також на підтвердження правомірності звільнення працівника ОСОБА_1 послався на покази свідків.

Допитаний ,за клопотанням представника відповідача , в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_4 показав, що працює заступником директора ТОВ АВЕ Ужгород. Позивач ОСОБА_1 працював менеджером у відділі збуту , а він на той час працював керівником відділу, тобто позивач був його підлеглий. Зазначив, що точної дати не памятає в 2014 році ОСОБА_1 зявився на роботу близько 09 год. В обовязки ОСОБА_1 входило зокрема, контроль оплати за надані послуги, заключення договорів з юридичними особами. Він надав йому вказівку завести журнал розірваних і призупинених договорів. Робочий час з 08 год. до 17 год. ОСОБА_1 біля 10 год. покинув робоче місце в офісі і не зявився до кінця робочого дня. Наступного дня він запропонував працівнику надати пояснення з приводу відсутності, однак останній відмовився. Підтвердив, що аналогічні обставини відбулись в наступні два робочи дні. Він запропонував ОСОБА_1 надати пояснення з причин відсутності на робочому місці на що останній відмовився. Крім того, ОСОБА_1 не звітував про виконану ним роботу. Підтвердив, що складав доповідні записки про відсутність ОСОБА_1 на робочому місці та не надавав йому розпоряджень в ті дні щодо виконання робіт за межами приміщення офісу. ОСОБА_1 не мав права залишити робоче місце без відома керівника.

Допитана , за клопотанням представника відповідача , в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_5 показала, що працює інспектором з кадрів ТОВ АВЕ Ужгород. Позивач ОСОБА_1 працював менеджером у відділі збуту та був звільнений 12.01.2015 р. за допущений прогул. Режим роботи на підприємстві з 08 год. до 17 год. з перервою на обід з 12 год. до 13 год. Вказала, що робоче місце ОСОБА_1 в офісному приміщенні, в кабінеті. Підтвердила відсутність ОСОБА_1 на робочому місці 03.11.2014 року з 09год. 30 хв. до кінця робочого часу, 04.11.2014 року з 10 год. 00 хв. до кінця робочого часу та 05.11.2014 року з 09год. 30 хв. до кінця робочого часу, також що брала участь у складанні актів відсутності ОСОБА_1 на робочому місці. Показала, що 12 січня 2015 року ОСОБА_1 прийшов на роботу в приміщення офісу о 08 год. 00 хв., подав листки непрацездатності за попередні періоди непрацездатності і повідомив , що вийшов на роботу і пробув в приміщенні офісу до обіднього часу. В подальшому зявився після обіднього часу, мною було повідомлено йому про наявність актів про відсутність на роботі і запропоновано надати пояснення, на що він відмовився. Нею було запропоновано ОСОБА_1 надати письмові пояснення з приводу відсутності на робочому місці 03.11.2014 року, 04.11.2014 року та 05.11.2014 року, на що він відмовився. Підтвердила, що нею було складено акт про відмову від надання пояснень. Наказ про звільнення позивача був складений того ж дня і нею був наданий ОСОБА_1 для ознайомлення, однак ОСОБА_1 відмовився підписати про ознайомлення з наказом. Нею було оголошено наказ ОСОБА_1 , який мав всі необхідні реквізити, а саме підпис керівника, печатку. Того ж дня йому було видано трудову книжку, про отримання якої він розписався.

Допитана , за клопотанням представника відповідача , в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_6 показала, що працює бухгалтером ТОВ АВЕ Ужгород. Підтвердила відсутність ОСОБА_1 на робочому місці 03.11.2014 року та 04.11.2014 року та підтвердила свою участь у складанні актів 03.11.2014 року та 04.11.2014 року про відсутність ОСОБА_1 на робочому місці. Акти були складені в кінці робочого дня. 12.01.2015 року позивач перебував в приміщенні офісу і не повідомляв про те, що він продовжує перебувати на лікарняному. Підтвердила, що 12 січня 2015 року інспектором з кадрів ТОВ АВЕ Ужгород було оголошено ОСОБА_1 наказ про його звільнення , він відмовився від підпису про його ознайомлення та про отримання наказу. Наказ містив всі необхідні реквізити. З ним був проведений повний розрахунок, перерахунок коштів здійснено на платіжну карту.

Допитана , за клопотанням представника відповідача , в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_8 показала, що працює менеджером відділу збуту ТОВ АВЕ Ужгород та працювала з позивачем в одному кабінеті. Підтвердила відсутність ОСОБА_1 на робочому місці 03.11.2014 року, 04.11.2014 року та 05.11.2014 року, а також що брала участь у складанні актів відсутності ОСОБА_1 на робочому місці. Працівники їх відділу отримували доручення від керівника відділу про роботу яку необхідно виконати, а в кінці робочого дня звітували про виконану роботу. Підтвердила, що ОСОБА_1 12 січня 2015 року перебував на роботі цілий день.

Допитана , за клопотанням представника відповідача , в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_9 показала, що працює юристом ТОВ АВЕ Ужгород. Підтвердила відсутність ОСОБА_1 на робочому місці 03.11.2014 року, 04.11.2014 року та 05.11.2014 року, оскільки неодноразово на протязі робочого часу вона заходила в кабінет де знаходиться робоче місце ОСОБА_1 , а також підтвердила, що брала участь у складанні актів відсутності ОСОБА_1 на робочому місці. Зазначила, що робоче місце позивача було в кабінеті приміщення офіса. Про обставини, що відбувались 12 січня 2015 року їй не відомо, оскільки була відсутня на роботі.

Допитаний , за клопотанням представника відповідача , в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_10 показав, що працює з 10.06.2014 року працює на посаді адміністратора ТОВ АВЕ Ужгород. Підтвердив відсутність ОСОБА_1 на робочому місці 03.11.2014 року, 04.11.2014 року та 05.11.2014 року. Підтвердив, що 12 січня 2015 року інспектором з кадрів ТОВ АВЕ Ужгород було оголошено ОСОБА_1 наказ про його звільнення . Інспктор з кадрів повідомила йому у присутності ОСОБА_1 про те, що він відмовився від підпису про його ознайомлення з наказом. Підтвердив, що підписав акт про відмову ОСОБА_1 від надання пояснень.

Вказані покази свідків суд приймає до уваги , вважає їх обєктивними і достовірними, та такі, що узгоджуються з дослідженими в судовому засіданні доказами.

Суд приймає до уваги і пояснення позивача ОСОБА_1 , який підтвердив , що 3,4,5 листопада 2014 року перебував у приміщенні офісу до 12 год., а повертався в приміщення офісу біля 16 год.

Крім того, судом за клопотанням позивача та його представника були допитані в якості свідків ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13 на підтвердження доводів позивача щодо неправомірності його звільнення.

Допитаний , за клопотанням позивача , в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_11 показав, що перебуває з позивачем в дружніх стосунках , на ТОВ АВЕ Ужгород не працює. Підтвердив суду, що в період з 03 листопада 2014 року по 07 листопада 2014 року забирав ОСОБА_1 з приміщення офісу біля 11 -12 год. та привозив в приміщення офісу біля 16 год.10 хв 16 год. 30хв. Оскільки у ОСОБА_1 були проблеми з автомобілем, він допомагав йому у вказані дні розвозити рахунки. На запитання суду не зміг пояснити перелік установ, організацій та адреси їх розташування , які вони відвідали протягом вказаних ним днів.

Допитаний , за клопотанням позивача , в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_12 показав, що перебуває з позивачем в дружніх стосунках. Показав, що працював головним механіком на ТОВ АВЕ Ужгород до 11.11.2013 року та вважає, що незаконно був звільнений з посади і по сьогоднішній день не проведено з ним розрахунку. 04.11.2014 року з 09 год. 15 хв. до 10 год. 30 хв. він перебував в приміщенні офісу ТОВ АВЕ Ужгород на запрошення його колишнього керівника ОСОБА_14 і бачив позивача ОСОБА_1 на робочому місці.

Суд не приймає до уваги покази свідка ОСОБА_12, оскільки його покази не підтверджують і не спростовують обставин відсутності або перебування позивача ОСОБА_1 на робочому місці 03.11.2014 року, 04.11.2014 року та 05.11.2014 року до кінця робочого часу.

Допитаний , за клопотанням позивача , в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_13 показав, що з березня 2015 року не працює в ТОВ АВЕ Ужгород. Особисто ним приймалось рішення про звільнення ОСОБА_1 Зазначив, що ОСОБА_1 в листопаді 2014 року перстав ходити на роботу, приходив на робоче місце вранці, а потім покидав робоче місце. Підтвердив відсутність 03.11.2014 року, 04.11.2014 року та 05.11.2014 року ОСОБА_1 на робочому місці, при цьому ОСОБА_1 не попереджав про відсутність ні його , ні безпосереднього керівника. Підтвердив про наявність доповідних записок ОСОБА_4 про відсутність ОСОБА_1 на робочому місці. Інспектором з кадрів ТОВ АВЕ Ужгород ОСОБА_5 йому доповідала про відмову ОСОБА_1 від надання пояснень щодо причин відсутності на робочому місці. Оскільки пропозиції ОСОБА_1 щодо надання пояснень не надали результатів, 12 січня 2015 року інспектором з кадрів ОСОБА_1 було оголшено наказ про звільнення.

Таким чином, судом встановлено, що вчинення позивачем прогулу підтверджується : актами складеними комісією у складі працівників ТОВ АВЕ Ужгород від 03.11.2014 року, 04.11.2014 року та 05.11.2014 року про відсутність ОСОБА_1 на робочому місці, табелями обліку робочого часу, що досліджені судом та показами свідків допитаних в судовому засіданні.

Статтею 149 КЗпП України встановлено, що до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

Зазначені вимоги закону були виконані відповідачем при застосуванні до ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення за вчинення порушення трудової дисципліни у вигляді прогулу.

Так, 12 січня 2015 року ОСОБА_1 було оголошено наказ № 01/1-01 від 12.01.2015 року про витребування письмових пояснень до 16 год.45 хв. 12.01.2015 року щодо поважності причин відсутності на робочому місці 03.11.2014 року з 09год. 30 хв. до кінця робочого часу, 04.11.2014 року з 10 год. 00 хв. до кінця робочого часу та 05.11.2014 року з з 09год. 30 хв. до кінця робочого часу. З дним наказом працівник ОСОБА_1 був ознайомлений під розписку ( а.с. 22)

Від надання таких пояснень ОСОБА_1 відмовився, про що комісією складено відповідний акт (а.с. 23).

Як встановлено судом, інспектор з кадрів ТОВ АВЕ Ужгород ОСОБА_5 зачитала ОСОБА_1 наказ про звільнення ОСОБА_1 № 2/01-2 від 12.01.2015 року. Проте, розписатися про ознайомлення з наказом відмовився, що стверджується актом ТОВ АВЕ Ужгород від 12.01.2015 року (а.с. 45) та показами допитаних в суді свідків.

Як встановлено судом, на виконання ч.1 ст.47 КЗпП України 12 січня 2015 року ОСОБА_1 було видано трудову книжку в якій зроблено відповідний запис про звільнення, що підтверджується його підписом у книзі обліку руху трудових книжок. ( а.с. 41-44)

Разом з тим слід зазначити, що під час розгляду справи позивач не надав доказів, які б свідчили про виконання ним трудових обов'язків 03.11.2014 року з 09 год. 30 хв. до кінця робочого часу, 04.11.2014 року з 10 год. 00 хв. до кінця робочого часу та 05.11.2014 року з з 09год. 30 хв. до кінця робочого часу або поважність причин його відсутності на роботі в цей період.

Судом встановлено, що відповідно до табеля обліку використання робочого часу за січень 2015 року, позивач ОСОБА_1 перебував 12 січня 2015 року на роботі.

Крім того, судом встановлено, що в ході судового розгляду справи наказом ТОВ АВЕ Ужгород від 15 квітня 2015 року № 26/01-2 внесено зміни до наказу від 12 січня 2015 року № 2/01-2 у частині дати звільнення та змінено дату звільнення з 12 січня 2015 року на 19 січня 2015 року ( т. 1 а.с. 138)

Листом від 15 квітня 2015 року №147 позивача повідомлено про зазначене та запропоновано надати трудову книжку для внесення виправлень та надати оригінал листка непрацездатності для проведення розрахунку допомоги з тимчасової втрати працездатності( а.с. 143)

Разом з тим, відповідач з метою уникнення юридичної невизначеності та порушення вимог ст. 48 КЗпП України після предявлення позивачем листка непрацездатності в ході судового розгляду справи, змінив дату звільнення з 12 січня 2015 року на 19 січня 2015 року, що не виключає того, що після 17 год. 00 хв. позивач міг звернутися до лікарні.

Доведеним є та обставина, що роботодавцю не було відомо про обставини непрацездатності ОСОБА_1 12.01.2015 року, який був 12.01.2015 року на робочому місці, що підтверджується даними табеля обліку використання робочого часу за січень 2015 року, показами свідків, а також підписом ОСОБА_1 у книзі обліку руху трудових книжок про отримання трудової книжки 12.01.2015 року.

Судом встановлено , що оригінал листка непрацездатності серії АГВ № 712804 від 12.01.2015 року позивачем не подано до ТОВ АВЕ Ужгород.

З огляду на викладене, на вищезазначені положення законодавства та встановлені судом обставини , суд приходить до висновку про те, що звільнення позивача ОСОБА_1 відбулось з дотриманням установленого законом порядку, зазначені вимоги закону були виконані відповідачем при застосуванні до ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення за вчинення порушення трудової дисципліни у вигляді прогулу без поважних причин .

У відповідності до ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

З урахуванням всіх обставин справи , суд вважає, що трудове право позивача не порушено, оскільки процедура звільнення позивача відбулась у відповідності до положень ст. ст. 147-149 КЗпП України, зазначені вимоги закону були дотримані відповідачем при застосуванні до ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення за вчинення порушення трудової дисципліни у вигляді прогулу і вказані обставини підтверджені належними та допустимимі доказами .

Таким чином, враховуючи вимоги ст. 60 ЦПК України - кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, користуючись рівними правами, на засадах змагальності згідно вимог ст. 10 ЦПК України, виходячи із принципів розумності та справедливості, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про скасування наказу про звільнення № 2/01-2 від 12.01.2015 року як незаконного, поновлення на посаді , стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та скасування наказу товариства з обмеженою відповідальністю АВЕ Ужгород № 26/01-2 від 15.04.2015 року Про внесення змін до наказу № 2/01-2 від 12.01.2015 року про звільнення ОСОБА_1В. як незаконного є безпідставними, не обгрунтованими і до задоволення не підлягають, оскільки позивач належними та допустимими доказами не довів в суді ті обставини на які посилався як на підставу своїх вимог, а тому в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Відповідно до ч.4 ст.88 ЦПК України, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від оплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави.

Керуючись Конституцією України, ст.ст. 10, 11, 60 , 61, 209, 212 215 ЦПК України, ст.ст. 40, 147 - 149, 233, 234 КЗпП України, суд,

в и р і ш и в:

В позові ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю АВЕ Ужгород про скасування наказу про звільнення № 2/01-2 від 12.01.2015 року як незаконного, поновлення на посаді , стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та скасування наказу товариства з обмеженою відповідальністю АВЕ Ужгород № 26/01-2 від 15.04.2015 року Про внесення змін до наказу № 2/01-2 від 12.01.2015 року про звільнення ОСОБА_1В. як незаконного - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення. Апеляційна скарга подається до апеляційного суду Закарпатської області через Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду ОСОБА_15