Справа №345/3334/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10.12.2015 року м.Калуш

Калуський міськрайонний суд Івано-Франківської області:

в складі: головуючого судді Мигович О.М.

секретаря Гладенької Л.Ф.

з участю: позивач-відповідач ОСОБА_1

представника позивача-відповідача ОСОБА_2

відповідача-позивача ОСОБА_3

представника відповідача-позивача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Калуші справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання права особистої власності, -

в с т а н о в и в :

що, з 14.09.2002 року позивач ОСОБА_1 перебував з відповідачкою ОСОБА_3 в шлюбі. Рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 10.09.2014 року шлюб між ними розірвано. За час спільного проживання з відповідачкою за спільні кошти вони набули спільне майно, трикімнатну квартиру по АДРЕСА_1 . Дана квартира являється об`єктом спільної сумісної власності подружжя. На даний час позивач та відповідач не домовились про порядок поділу спільно нажитого майна. Тому просить визнати за ним право власності на Ѕ частину спірної квартири.

У зв`язку з цим позивач відповідач звернувся до суду із зазначеним позовом.

Відповідачка-позивачка ОСОБА_3 звернулась до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання права особистої власності. Свої вимоги мотивує тим, що вона перебувала з відповідачем-позивачем у шлюбі. Рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 10.09.2014 року шлюб між ними розірвано.

На даний час вона та двоє неповнолітніх дітей зареєстровані та проживають з нею в квартирі АДРЕСА_2 .

19.08.1999 року відділом приватизації житла Державного концерну «Оріана» на підставі розпорядження від 18.08.1999 року №2/22889 видано на її ім`я (дівоче прізвище ОСОБА_5 ) свідоцтво про право власності на житло на квартиру загальною площею, 43,0 кв.м по АДРЕСА_3 . Дана квартира є її особистою власністю, оскільки набута до шлюбу з відповідачем-позивачем ОСОБА_1 після народження дочки ОСОБА_6 в 2004 році її квартира для них була замалою і вони вирішили її продати для того, щоб придбати більшу квартиру. 07.08.2006 року вона уклала договір купівлі-продажу квартири за яким продала двохкімнатну квартиру АДРЕСА_4 . Інвентарна вартість квартири на той час становила 9 451 грн., що і було приписано в договорі купівлі-продажу квартири.

Одночасно продаючи свою квартиру вона була в пошуках нового житла,щоб за виручені гроші придбати нову квартиру і з попередньої квартири переїхати одразу в нову квартиру. 05.09.2006 року вона оформила з ОСОБА_7 договір купівлі-продажу квартири трикімнатної на 8-ому поверсі 9-ти поверхового житлового будинку по АДРЕСА_1 , за яку розрахувалась за виручені кошти від продажу своєї квартири. На той час інвентарна вартість квартири згідно договору-купівлі продажу становила 2546 грн.

Тому вважає, що квартиру по АДРЕСА_1 купила позивачка-відповідачка ОСОБА_3 за власні виручені кошти від продажу своєї особистої квартири по АДРЕСА_3 і дана квартира є її особистою власністю.

У зв`язку з цим відповідачка-позивачка ОСОБА_3 звернулася до суду із зазначеним позовом.

Позивач-відповідач ОСОБА_1 в судовому засіданні первісний позов підтримав в повному обсязі та просить позов задоволити, а в зустрічному позові відмовити.

Представник позивача-відповідача ОСОБА_2 суду пояснив, що відповідач-позивач ОСОБА_1 постійно їздив на заробітки в Російську Федерацію, дані кошти вкладав в сім`ю і в квартиру. Фактично відповідачка-позивачка ОСОБА_3 продала квартиру по АДРЕСА_3 за 20 000 доларів США, а купили по АДРЕСА_1 за 28 000 доларів США. Однак його довіритель доклав 18 000 доларів США, а відповідачка-позивачка доклала 10 000 доларів США. Крім того його довірителем в квартирі проводились ремонтні роботи для покращення житлово-побутових умов. Просить первісний позов задоволити, а в зустрічному відмовити.

Представник відповідачкипозивачки ОСОБА_4 зустрічний позов підтримав з наведених в зустрічній позовній заяві підстав та просить зустрічний позов задоволити, а в первісному позові відмовити, оскільки вважає, що його довірителька придбала спірну квартиру за власні кошти і дана квартира є її особистою власністю.

Свідок ОСОБА_8 суду пояснила, що її брат ОСОБА_1 на протязі 2003-2014 років їздив на заробітки в Російську Федерацію. Гроші, які ним були зароблені він вкладав в сім`ю. Їй відомо, що по АДРЕСА_5 ОСОБА_3 продала за 20 000 доларів США квартиру, а придбали квартиру по АДРЕСА_6 за 28 000 доларів США. Також їй відомо, що її брат доклав до купівлі квартири по АДРЕСА_6 000 доларів США, так як сама відповідачка-позивачка в той час не працювала, перебувала в декретних відпустках, відповідно придбати спільну квартиру самостійно не могла.

Аналогічні пояснення в судовому засіданні дали свідки ОСОБА_9 , ОСОБА_10 .

Свідок ОСОБА_11 суду пояснила, що сім`ю ОСОБА_12 знає давно. Їй відомо, що ОСОБА_3 мала квартиру по АДРЕСА_5 , яка була її особистою власністю. Дану квартиру вона продала в 2006 році за 28 000 доларів США та купила іншу квартиру за таку ж ціну.

Аналогічні пояснення дала свідок ОСОБА_13 .

Заслухавши пояснення сторін, свідків, вивчивши матеріали справи, з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, котрі були досліджені в судовому засіданні, суд приходить до наступних висновків.

У судовому засіданні встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 14 вересня 2002 року по 10 вересня 2014 року, вказана обставина сторонами визнається, а тому доказуванню згідно ст. 61 ЦПК України, не підлягає.

До шлюбу з позивачем-відповідачем, відповідачка-позивачка була власником квартири АДРЕСА_4 , що стверджується свідоцтвом про право власності на житло від 19.08.1999 року (а.с.50). 07 серпня 2006 року згідно договору-купівлі продажу квартири, ОСОБА_3 продала квартиру АДРЕСА_4 . Інвентарна вартість квартири 9 451 грн. (а.с.52).

Відповідно до ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу.

Отже квартира на АДРЕСА_3 була особистою приватною власністю відповідачки-позивачки ОСОБА_3 .

Позивач-відповідач та його представник позивача-відповідача, свідки ОСОБА_8 , ОСОБА_14 вказували, що позивач-відповідач робив ремонт в квартирі, поміняв вікна, двері, однак з позовом до суду про визнання квартири АДРЕСА_4 об`єктом спільної сумісної власності подружжя у зв`язку з його вкладом в поліпшення стану квартири, збільшення її вартості, не звертався.

Суд не приймає до уваги як доказ покази свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , оскільки їхні показання спростовані в судовому засіданні показання відповідачки-позивачки, вищенаведеними та встановленими в судовому засіданні доказами щодо придбання квартири, а також зазначені свідки не були присутніми при укладенні договору-купівлі-продажу квартири по АДРЕСА_6 , а про повідомлені обставини їм відомо зі слів сторін.

В 2004 році, після народження дитини дочки ОСОБА_6 , сторони вирішили покращити свої житлові умови та придбати більшу за площею квартиру.

05 вересня 2006 року відповідачка-позивачка уклала з ОСОБА_15 договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , інвентаризаційна вартість якої становила 2 546 грн. (а.с.53).

Отже, фактично на час підписання договору відповідачка-позивачка отримала більшу частину грошових коштів за продаж квартиру на АДРЕСА_3 .

Вказаними договорами, підтверджуються слова відповідачки-позивачки про те, що квартира на АДРЕСА_6 була придбана нею за кошти отримані від продажу своєї особистої квартири на АДРЕСА_5 .

Представник позивача-відповідача доказів того, що квартира на АДРЕСА_6 була придбана, в тому числі, за кошти його довірителя суду не надано.

Вартість квартир зазначених в договорах купівлі-продажу є надто низькою для квартир в даних районах м. Калуша на той час, а тому суд прийшов до висновку, що таким чином (занизивши вартість квартир) сторони мали намір зменшити розмір державного мита, яке підлягало сплаті.

З 2006 року по вересень 2014 року позивач-відповідач не оспорював право власності відповідачки-позивачки на квартиру, хоча ще в 2006 році йому було відомо, що відповідачка оформила на себе право власності на квартиру.

Відповідно до ч. 3 та 4 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

За змістом ч. 1 та 2 ст. 60 Сімейного кодексу України (надалі СК України), майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ст. 63 Сімейного кодексу України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

За змістом ст. ст. 69, 70 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до п. п ч. 1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Суд вважає обґрунтованими твердження відповідачки-позивачки про те, що квартира АДРЕСА_2 хоч і придбана за час шлюбу з позивачем-відповідачем, однак придбана така квартира за особисті кошти відповідачки-позивачки, отримані нею від продажу її особистої квартири, яка в свою чергу була набута до шлюбу з позивачем.

Посилання позивача-відповідача та його представника за первісним позовом він же відповідач по зустрічному позову про те, що спірна квартира була придбана за спільні кошти подружжя, що він особисто надавав частину коштів відповідачці-позивачці, оскільки працював в Російській Федерації на сезонних роботах, то суд вважає їх недоведеними, так як не підтверджені жодними доказами.

Згідно вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

За таких обставин, суд дійшов до висновку, що слід відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 , та слід задоволити позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання права особистої власності.

На підставі, ст.ст.57,60,69 СК України, керуючись ст.ст. 11, 213 215 ЦПК України, суд, -

р і ш и в :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя - відмовити.

Зустрічний позов задоволити.

Визнати за ОСОБА_3 право особистої власності на трикімнатну квартиру, загальною площею 69,1 кв.м. на 8 поверсі 9-ти поверхового будинку по АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_3 487,20 грн. судового збору.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного сулу Івано-Франківської області через Калуський міськрайонний суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення, апеляційної скарги, з подачею її копії до апеляційної інстанції.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення в цей же термін з дня отримання копії рішення.

Головуючий: