УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

7 жовтня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Леванчука А.О., Мазур Л.М.,

Нагорняка В.А., Писаної Т.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3, третя особа - Ленінський районний відділ у м. Дніпропетровську Головного управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області, про звернення стягнення на майно та виселення із зняттям з реєстраційного обліку за касаційною скаргою ОСОБА_3, подану представником - ОСОБА_4, на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 лютого 2014 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 3 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2013 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду із указаним позовом, посилаючись на те, що 2 квітня 2008 року між банком та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав позичальнику 35 200 дол. США, а він, у свою чергу, зобов'язався повернути наданий кредит і сплатити проценти за користування кредитними коштами у строк та на умовах, визначених кредитним договором. З метою забезпечення належного виконання зобов'язання за кредитним договором того ж самого дня між банком та відповідачем було укладено договір застави майнових прав, відповідно до умов якого останній передав в заставу майнові права на квартиру АДРЕСА_1. Відповідач свої зобов'язання за кредитним договором не виконав, що призвело до виникнення заборгованості, розмір якої станом на 15 липня 2013 року склав 301 175 грн 66 коп.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 лютого 2014 року позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. У рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 за кредитним договором в розмірі 37 694,08 дол. США, що еквівалентно 301 175 грн 66 коп. звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру загальною площею 32,38 кв.м, житловою площею 17,81 кв.м, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, шляхом продажу вказаного предмета іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені ОСОБА_3 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмета іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з проведенням дій щодо коригування технічної документації відповідно до поточного стану нерухомості, її перепланування та перебудови, з проведенням щодо оформлення та з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності, підпорядкування з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами державних дій, необхідних для продажу предмета іпотеки. Виселено ОСОБА_3 з квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 зі зняттям ОСОБА_3 з реєстраційного обліку за вищевказаною адресою.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 3 червня 2015 року рішення суду першої інстанції змінено. Доповнено резолютивну частину рішення суду першої інстанції наступним абзацом: рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає виконанню на час дії Закону України «Про мораторій та стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі, поданій представником, ОСОБА_3 просить скасувати судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами установлено, що 2 квітня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав останньому на споживчі цілі в сумі 35 200 дол. США, а ОСОБА_3 зобов'язався повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати свої зобов'язання у повному обсязі й у строки, передбачені цим договором (а.с. 20-29).

Відповідно до ст. ст. 1049, 1050, 1254 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит), позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти на умовах, встановлених договором.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідач порушив взяті на себе зобов'язання щодо повернення кредиту, сплати відсотків, унаслідок чого станом на 15 липня 2013 року виникла заборгованість, яка за розрахунком банку, становить 37 694,08 дол. США, що еквівалентно 301 175 грн 66 коп., яка складається з: 32 832,28 дол. США - заборгованість за кредитом; 2 872,65 дол. США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 26,13 дол. США - заборгованість по комісії за користування кредитом; 138,26 дол. США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором; 31,29 дол. США - штраф (фіксована частина); 1 793,47 дол. США - штраф (процентна складова).

Судами також установлено, що з метою забезпечення належного виконання зобов'язання за кредитним договором того ж самого дня між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 було укладено договір застави майнових прав, відповідно до умов якого останній передав в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру загальною площею 32,38 кв.м, житловою площею 17,81 кв.м, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 31-32).

Пунктом 6 вказаного договору передбачено, що з моменту передачі продавцем майна заставодавцю на підставі договору купівлі-продажу майно визнається сторонами іпотекою та є забезпеченням зобов'язань заставодавця перед заставодержателем за кредитним договором.

Зазначений договір є чинним та в судовому порядку недійсним не визнавався. Обтяження нерухомого майна іпотекою зареєстровано в порядку, встановленому законодавством (а.с. 133-134).

Так, правові наслідки порушення зобов'язання, забезпеченого іпотекою, передбачені Законом України «Про іпотеку».

Іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (ст. 3 Закону України «Про іпотеку»).

Згідно із ч. 1 ст. 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачено умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

За змістом ч.1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Отже підставою для звернення стягнення на предмет іпотеки є порушення зобов'язань з боку боржника.

Суди, вирішуючи спір, виходили із того, що позичальник не виконував взяті на себе зобов'язання за кредитним договором, унаслідок чого утворилась кредитна заборгованість, тому наявні підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення указаного боргу.

Колегія суддів погоджується із висновками судів попередніх інстанцій, що у зв'язку із порушенням ОСОБА_3 зобов'язань за кредитним договором у банку виникло право на звернення стягнення на іпотечне майно.

Судові рішення в зазначеній частині ґрунтуються на нормах матеріального та процесуального права, підстав для їх скасування у цій частині немає.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_3 про те, що банком невірно проведено розрахунок кредитної заборгованості, у рахунок якої буде звернуто стягнення, з тих підстав, що розмір пені обчислено більше ніж за рік, що є порушенням ч. 2 ст. 258 ЦК України, не заслуговують на увагу з огляду на наступне.

Без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов'язана лише із наявністю про це заяви сторони (правова позиція Верховного Суду України висловлена в постанові № 6-738цс15 від 24 червня 2015 року).

ОСОБА_3 заява про застосування строку позовної давності не подавалась, а відтак, суд був позбавлений можливості вирішити питання про застосування строку позовної давності до вказаних вимог.

Також, апеляційним судом правомірно доповнено резолютивну частину рішення місцевого суду застереженням, що рішення в частині звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає виконанню на час дії Закону України від 3 червня 2014 року «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

До такого правового висновку прийшов Верховний Суд України в постанові № 6-46цс15 від 15 квітня 2015 року.

Проте з висновками судів в частині позовних вимог про виселення погодитесь неможливо.

Вирішуючи спір, суди не звернули уваги на наявну правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду України від 18 березня 2015 року № 6-39цс15, зі змісту якої вбачається, що відповідно до вимог статей 39, 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК Української РСР особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло у тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбано за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення (частина 2 статті 109 ЖК Української РСР).

Зі змісту кредитного договору (п.1.1.), укладеного між сторонами, убачається, що кредит наданий позичальнику на цілі зазначені у розділі 8 зазначеного договору. При цьому, у розділі 8 зазначеного кредитного договору визначено розмір кредиту, відсотки, винагороду, розмір щомісячного платежу, період сплати, порядок погашення заборгованості за цим договором. Тобто зі змісту зазначеного кредитного договору не вбачається, чи іпотечне житло було придбане за рахунок кредиту, чи кредитні кошти брались позичальником на інші цілі.

На порушення вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України суд в достатньому обсязі не визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню до них, не встановив усіх фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, а саме: не з'ясував питання про те, чи придбано вищевказану квартиру - предмет іпотеки за рахунок отриманих кредитних коштів, що має суттєве значення для правильного вирішення спору, оскільки у разі встановлення факту придбання будинку не за рахунок кредиту разом із вирішенням питання про виселення суд має вирішити питання про надання іншого постійного житла згідно зі ст. 109 ЖК Української РСР.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, суд на порушення вимог ст. ст. 303, 315 ЦПК України в достатньому обсязі не перевірив доводів апеляційної скарги та законності й обґрунтованості рішення суду першої інстанції по суті вирішеного спору.

Оскільки суди першої й апеляційної інстанцій на порушення вимог ст. ст. 212-215, 303 , 315 ЦПК України не дотрималися норм процесуального права, що призвело до неможливості встановити фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи в частині вирішення позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3, третя особа - Ленінський районний відділ у м. Дніпропетровську Головного управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області, про виселення, тому колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, а ухвалені у справі судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій в зазначеній частині - скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав, передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3, подану представником - ОСОБА_4, задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 лютого 2014 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 3 червня 2015 року в частині позову публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3, третя особа - Ленінський районний відділ у м. Дніпропетровську Головного управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області, про виселення із зняттям з реєстраційного обліку скасувати, справу у цій частині передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

У решті судові рішення залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська
Судді:А.О. Леванчук
Л.М. Мазур
В.А. Нагорняк
Т.О. Писана