Справа № 463/6512/13 Головуючий у 1 інстанції: Нор Н.В.
Провадження № 22-ц/783/6645/15 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Ю. Г.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого: Штефаніци Ю.Г.

суддів: Берези В.І., Бойко С.М.,

за участі судового секретаря: Брикайло М.В.,

представника позивача ОСОБА_2 -ОСОБА_3, відповідача ОСОБА_4 та її представника ОСОБА_5, розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Личаківського районного суду м.Львова від 29 квітня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третіх осіб Четвертої Львівської державної нотаріальної контори, приватного нотаріуса ОСОБА_6, про визнання заповіту недійсним, -

в с т а н о в и л а:

Рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 29 квітня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третіх осіб Четвертої Львівської державної нотаріальної контори, приватного нотаріуса ОСОБА_6 про визнання заповіту недійсним відмовлено.

Рішення суду оскаржив позивач ОСОБА_2,який посилається на незаконність і необґрунтованість цього рішення, ухвалення такого з порушенням норм матеріального і процесуального права, вказує на те, що висновки суду не відповідають обставинам справи. В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що почеркознавча експертиза була проведена не в повному обсязі, а саме у експертному висновку № 4896 від 27.02.2015 року не було зазначено проведених досліджень щодо журналу реєстру нотаріальних дій від 20.10.2009 року, в свою чергу такий висновок не може бути підставою для ухвалення рішення. Просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог (а.с. 160-161).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача ОСОБА_3 на обґрунтування апеляційної скарги, заперечення на скаргу відповідача ОСОБА_4 та її представника ОСОБА_5, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, колегія суддів не знаходить достатніх підстав для її задоволення.

В супереч доводам апелянта, суд першої інстанції з достатньою повнотою та всебічністю дослідив надані сторонами докази, вірно встановив фактичні обставини справи, спірні правовідносини та правильно застосував матеріальне і процесуальне право при вирішенні даного позову.

Статтями 10, 60 ЦПК України, встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін і, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Судом беззаперечно встановлено, що 20 жовтня 2009 року ОСОБА_7 було складено заповіт, яким він, на випадок своє смерті заповів все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, та все те, на що на момент смерті йому буде належати і на що він буде мати право своїй донці ОСОБА_4. Цей заповіт посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_6 Даний спадкодавець помер 19.05.2013р., після якого відкрилася спадщина на належне йому майно.

Як вбачається із позовних вимог позивача ОСОБА_2, останній просить визнати даний заповіт недійсним з підстав, визначених ст.1257 ЦК України, вважаючи що волевиявлення заповідача, на його думку, не було вільним і не відповідало його волі. Окрім того, ОСОБА_2, з покликанням на положення ст.225 ЦК України вказує в позовній заяві, що в момент укладення заповіту спадкодавець не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними. При цьому позивач посилаються на те, що його батько ОСОБА_7,починаючи з 2006р. часто хворів на часткову втрату пам'яті (атеросклероз), тому потребував постійного догляду, який здійснював ОСОБА_2Крім того, позивач вказує на те, що у ОСОБА_7 в 2009 році було виявлено онкологічне захворювання, під час якого проводили обезболюючу терапію у вигляді сильнодіючих протибольових препаратів, що могло вплинути на психіку останнього та позбавило можливості усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Згідно ч.3 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Підставою недійсності правочину відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України є недодержання в момент вчинення правочину стороною(сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3, 5-6 ст.203 ЦК України.

У відповідності до ч.3 ст.215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Згідно ст.225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Відповідно до положень ст.1257 ЦК України, заповіт складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Як вбачається з матеріалів справи та беззаперечно встановлено судом, в момент укладення заповіту, що є предметом розгляду суду, за своєю формою, змістом та порядком посвідчення відповідає вимогам ст.ст.1247, 1248 ЦК України, оскільки був складений у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання, за бажанням заповідача записано з його слів, прочитаний ним вголос та власноручно підписаний у присутності нотаріуса і посвідчений останнім та зареєстрований в єдиному реєстрі (а.с.43).

Згідно роз'яснень викладених в п.16 постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК.

У відповідності до правих висновків Верховного Суду України викладених у постанові Верховного Суду України від 29 лютого 2012 р. у справі N 6-9цс12, висновок про тимчасову недієздатність учасника правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі та йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Підставою для визнання правочину недійсним відповідно до ст. 225 ЦК може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях.

З матеріалів справи вбачається, що окрім проведення почеркознавчої експертизи, яка була призначена та проведена за клопотанням позивача ОСОБА_2 з метою встановлення хто саме виконав рукописний текст заповіту та чи підписаний він саме спадкодавцем ОСОБА_7, жодною ізсторін не було заявлено клопотання про призначення посмертної судово-психіатричної експертизи для визначення того, чи перебував спадкодавець в період складання заповіту в такому стані, що не міг усвідомлювати значення своїх дій та (або) не міг керувати ними.

Не було заявлено такого клопотання і в суді апеляційної інстанції, не дивлячись на роз'яснення сторонам такого права.

Як вбачається зі змісту медичної довідки про проходження обов'язкових попереднього та періодичного психіатричних оглядів виданої ОСОБА_7 Львівським обласним клінічним психіатричним диспансером 03 жовтня 2009 року, жодних психіатричних протипоказань для здійснення обстежуваним юридично значимих дій немає. Відсутні будь які застереження щодо стану здоров'я ОСОБА_7 і в довідці Львівського обласного клінічного наркологічного диспансеру (а.с.46).

Згідно пояснень відповідача ОСОБА_4 колегії суддів, вказані довідки надавались батьком нотаріусу при складанні ним заповіту 20 жовтня 2009 року.

Жодних доказів на підтвердження того, що ОСОБА_7 будь-коли страждав психічними розладами здоров'я, чи приймав сильно діючи психотропні речовини чи інші медичні препарати, які б могли впливати на його свідомість при складанні вказаного заповіту, позивачем не надано, в матеріалах справи такі докази відсутні та не встановлені судами.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про недоведеність тверджень позивача про те, що у момент складання заповіту ОСОБА_7 перебував у стані, коли він не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними.

В ході апеляційного розгляду даної справи представник позивача ОСОБА_3 зазначила, що основною підставою для визнання заповіту недійсним слід вважати не психічний стан спадкодавця, а ту обставину, що такий було укладено іншою особою, а не ОСОБА_7.

Однак такі твердження представника носять характер припущень і нічим не підтверджені.

За результатами проведення в ході розгляду справи в суді першої інстанції судово-криміналістичної експертизи дослідження почерку та підписів виконаних в заповіті ОСОБА_7 від 20 жовтня 2009 року встановлено, що рукописні записи в заповіті та підпис від імені ОСОБА_7 вчинено саме ОСОБА_7, що підтверджено експертним висновком від 27.02.2015р.(а.с.122)..

Та обставина, що експертом не було досліджено журналу реєстру нотаріальних дій, на що посилається представник позивача, як на обставину, яка потребує повторної експертизи, судовою колегією не взято до уваги, оскільки вказана обставина сама по собі не ставить під сумнів зазначені вище експертні висновки та не має безпосереднього юридичного значення для правової оцінки спірних правовідносин виходячи із змісту заявлених позовних вимог.

Беручи до уваги викладене, колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків районного суду і не вбачає підстав для скасування оскаржуваного рішення.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст.307, ч.1 ст.308, п.1 ч.1 ст.314, ст.ст.315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 29 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: Штефаніца Ю.Г.

Судді: Береза В.І.

ОСОБА_8