Ухвала

іменем україни

21 жовтня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дем'яносова М.В.,

суддів: Коротуна В.М., Маляренка А.В.,

Попович О.В., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом прокурора м. Кіровограда в інтересах держави до Кіровоградської міської ради, ОСОБА_3 про визнання недійсними рішення та договору оренди землі, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 23 липня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року прокурор м. Кіровограда в інтересах держави звернувся до суду з указаним позовом, у якому просив визнати недійсним рішення Кіровоградської міської ради від 02 липня 2009 року № 2174 «Про передачу ОСОБА_3 в оренду земельної ділянки на АДРЕСА_1»; визнати недійсним договір оренди землі від 09 березня 2010 року № 17, укладений між Кіровоградською міською радою та ОСОБА_3

Свої вимоги прокурор обґрунтовував тим, що рішенням Кіровоградської міської ради від 02 липня 2009 року № 2174 «Про передачу ОСОБА_3 в оренду земельної ділянки на АДРЕСА_1» затверджено проект землеустрою та надано в оренду ОСОБА_3 земельну ділянку на АДРЕСА_1 строком на 49 років, загальною площею 0,25 га (в тому числі по угіддях: 0,25 га - земель вулиць, набережних, площ) під розміщення водної станції із рятування людей за рахунок земель житлової та громадської забудови. На підставі вказаного рішення між Кіровоградською міською радою та ОСОБА_3 укладено договір оренди землі від 09 березня 2010 року № 17. Проте вищевказана земельна ділянка відведена за рахунок прибережної захисної смуги р. Інгул та розташована на відстані 2,7 та 3,4 м від водного джерела. Зазначив, що землі прибережних смуг можуть належати виключно до земель водного фонду, однак Кіровоградською міською радою спірним рішенням встановлено категорію земель для вказаної земельної ділянки - землі житлової та громадської забудови. На думку прокурора, оскільки вказана земельна ділянка знаходиться в межах прибережної захисної смуги р. Інгул і належить до земель водного фонду, то рішення про надання її в оренду за рахунок земель житлової та громадської забудови прийнято з порушенням ст. ст. 58 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_339/ed_2015_07_01/pravo1/T012768.html?pravo=1>, 60 ЗК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_352/ed_2015_07_01/pravo1/T012768.html?pravo=1> та ст. 88 ВК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_825274/ed_2014_12_28/pravo1/Z950213.html?pravo=1>. Надання земель прибережних захисних смуг для будівництва будь-яких інших споруд, крім гідротехнічних, гідрометричних та лінійних, прямо заборонено Законом, а водна станція із рятування людей не є такими спорудами, а тому рішення про надання в оренду земельної ділянки прибережної захисної смуги для розміщення водної станції є таким, що суперечить ст. 61 ЗК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_360/ed_2015_07_01/pravo1/T012768.html?pravo=1> та підлягає визнанню недійсним. Крім того, прокурор зазначив, що п. 3 оспорюваного рішення встановлено розмір щорічної орендної плати на рівні 10 % від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, однак всупереч Конституції України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2014_03_02/pravo1/Z960254K.html?pravo=1> та законів між відповідачами укладено договір оренди землі, у якому орендна плата встановлена у розмірі 3 % від нормативної грошової оцінки земельної ділянки. Пунктом 4 оспорюваного рішення встановлено, що договір оренди земельної ділянки має бути укладений протягом 6 місяців з дати прийняття рішення, однак договір оренди землі укладено лише 09 березня 2010 року, тобто через 3 місяці після того, як рішення втратило чинність.

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 15 квітня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Кіровоградської області від 23 липня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано, позов задоволено.

Визнано недійсним рішення Кіровоградської міської ради від 02 липня 2009 року № 2174 «Про передачу ОСОБА_3 в оренду земельної ділянки на АДРЕСА_1».

Визнано недійсним договір оренди землі від 09 березня 2010 року № 17, укладений між Кіровоградською міською радою та ОСОБА_3

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції, залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Виходячи з вимог ст. 316 ЦПК України щодо змісту, рішення апеляційного суду повинно мати: мотивувальну частину із зазначенням мотивів зміни рішення, скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення; встановлених судом першої інстанції обставин, а також обставин, встановлених апеляційним судом, і визначених відповідно до них правовідносин; назви, статті закону, на підставі якого вирішено справу; резолютивну частину із зазначенням висновку апеляційного суду про зміну чи скасування рішення, задоволення позову або відмову в позові повністю чи частково; висновку апеляційного суду по суті позовних вимог.

Відповідно до ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Проте рішення апеляційного суду зазначеним нормам процесуального права не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні указаного позову, суд першої інстанції виходив із того, що земельна ділянка площею 0,25 га виділялася не із земель житлової та громадської забудови (у тому числі по угіддях: 0,25 га - земель вулиць, набережних, площ), а із земель прибережної захисної смуги, проте позивачем не надано доказів на підтвердження факту встановлення чи закріплення меж земель водного фонду та встановлення прибережної захисної смуги р. Інгул.

Під час виготовлення проекту землеустрою його було доповнено викопіюванням з генерального плану забудови м. Кіровограда з нанесенням меж прибережної захисної смуги. Крім того, цей проект було погоджено та отримано позитивні висновки Кіровоградської міської ради, управління земельних ресурсів у м. Кіровограді, управління містобудування та архітектури, Державної санітарної служби, відділу регулювання природокористування та екологічних програм державного управління Кіровоградського обласного виробничого управління меліорації і водного господарства та інших, при цьому жодних зауважень та заперечень щодо цього проекту не було.

Суд визнав безпідставними та необґрунтованими доводи прокурора про те, що земельна ділянка для розміщення водної станції відведена із земель водного фонду зі зміною її цільового призначення на землі житлової та громадської забудови, а також про те, що законодавством визначено, що землі прибережних захисних смуг можуть належати виключно до земель водного фонду.

При цьому суд встановив, що відповідно до генерального плану м. Кіровограда в межах визначених прибережної захисної смуги знаходяться АДРЕСА_1, тому дійшов висновку, що спірна земельна ділянка на час винесення оспорюваного рішення віднесена до земель житлової та громадської забудови, хоча жодних будівель на спірній земельній ділянці не збудовано.

Суд врахував, що відповідно до повідомлень Головного управління МНС України в Кіровоградській області чинними будівельними нормами не виключається можливість розміщення водно-рятувальної станції на АДРЕСА_1 за умови розробки проектної документації та надання її на відповідну експертизу.

Суд визнав безпідставними доводи позову про визначення у договорі оренди розміру орендної плати 3 %, враховуючи, що рішенням Кіровоградської міської ради від 02 липня 2009 року № 2174 встановлено розмір орендної плати на рівні 10 % від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, адже ця обставина, на переконання суду, не є порушенням вимог чинного законодавства та не є підставою для визнання недійсним договору оренди землі від 09 березня 2010 року № 17. Так, суд дійшов висновку, що під час укладення вказаного договору оренди сторонами дотримано вимоги щодо порядку та форми укладення цього договору.

Разом із тим суд визнав безпідставними доводи позову про укладення договору оренди після спливу строку, визначеного рішенням Кіровоградської міської ради, оскільки, як встановив суд, згідно із заявою від 24 грудня 2009 року ОСОБА_3 подано вчасно всі необхідні документи для виготовлення та підписання договору оренди.

Крім того, суд дійшов висновку про пропущення прокурором строку позовної давності, що відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843308/ed_2015_07_01/pravo1/T030435.html?pravo=1> є підставою для відмови у позові.

Таким чином, суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову у зв'язку з безпідставністю та необґрунтованістю позовних вимог, а також у зв'язку з пропущенням позивачем строку позовної давності при зверненні до суду з позовом.

Однак із указаними висновками суду першої інстанції не погодився апеляційний суд та, переглядаючи справу в апеляційному порядку, виходив із того, що суд першої інстанції помилково визнав безпідставними та необґрунтованими доводи позивача про те, що земельна ділянка для розміщення водної станції відведена із земель водного фонду із невмотивованою зміною її цільового призначення на землі житлової та громадської забудови.

На обґрунтування такого висновку апеляційний суд виходив із того, що згідно з матеріалами справи, зокрема проектом землеустрою щодо відведення земельної ділянки, ОСОБА_3 відведено земельну ділянку за рахунок земель прибережної захисної смуги р. Інгул, яка розташована на відстані 2,7 та 3,4 м від водного джерела, а рішенням Кіровоградської міської ради від 26 листопада 2002 року № 182 погоджено місце розташування та надано дозвіл на складення проекту відведення спірної земельної ділянки за рахунок земель прибережної захисної смуги р. Інгул.

Крім того, апеляційний суд зазначив, що відповідно до висновку від 21 жовтня 2008 року обов'язкової державної експертизи землевпорядної документації, а саме: проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду строком на 49 років ОСОБА_3 під розміщення водної станції із рятування людей на АДРЕСА_1, розробленого на підставі заяви замовника, технічного завдання та згоди на розробку проекту відведення, наданої рішенням Кіровоградської міської ради від 26 листопада 2002 року № 182, категорія земельної ділянки в зазначених документах вказана неправильно. Цим висновком запропоновано обґрунтувати наявність в прибережній захисній смузі земель житлової та громадської забудови, а документацію доповнити викопіюванням з генерального плану м. Кіровограда із нанесенням меж прибережної захисної смуги. Таким чином, за висновком експертизи, оскільки об'єкт державної землевпорядної експертизи не в повній мірі відповідає вимогам законодавства, встановленим стандартам, нормам і правилам відповідно, то проект повернуто на доопрацювання.

Під час розгляду справи апеляційний суд встановив, що відповідачами не надано належних доказів на підтвердження виконання вимог, викладених у вищевказаному висновку державної експертизи, тобто не надано доказів, які б спростували доводи позивача про те, що спірна земельна ділянка виділена ОСОБА_3 із порушенням чинного законодавства у частині визначення категорії земель, оскільки вона знаходиться в прибережній захисній смузі і належать до земель водного фонду відповідно до ст. 60 ЗК України.

Апеляційний суд не погодився з висновками суду першої інстанції про неподання прокурором доказів на підтвердження факту встановлення, закріплення меж земель водного фонду та встановлення прибережної захисної смуги р. Інгул.

За таких обставин апеляційний суд дійшов висновку, що оспорюване рішення Кіровоградської міської ради від 02 липня 2009 року прийнято з порушенням чинного законодавства, оскільки міська рада надала в оренду земельну ділянку, яка перебуває в прибережній захисній смузі за рахунок земель, які не належать до земель житлової та громадської забудови, виходячи із норм чинного законодавства.

Крім того, на спростування висновків суду першої інстанції про пропущення прокурором строку позовної давності при зверненні до суду з цим позовом та у зв'язку з цим згідно зі ст. 267 ЦК України про відмову у задоволенні позову апеляційний суд зазначив, що відповідно до ч. 4 ст. 268 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843309/ed_2015_07_01/pravo1/T030435.html?pravo=1>, яка була чинною на момент виникнення правовідносин (вересень 2009 року), позовна давність не поширюється на вимоги власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право.

Пункт 4 ч. 1 ст. 268 виключено на підставі Закону від 20 листопада 2011 року № 4176-17, який набрав чинності 14 січня 2012 року.

У зв'язку із цим апеляційний суд виходив із того, що оскільки станом на час звернення (у жовтні 2014 року) до суду із цим позовом п. 4 ч. 1 ст. 268 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843309/ed_2015_07_01/pravo1/T030435.html?pravo=1> виключений, то, відповідно, і строки позовної давності в частині оскарження рішення органу місцевого самоврядування спливають з моменту внесення змін до ст. 268 ЦК <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843309/ed_2015_07_01/pravo1/T030435.html?pravo=1> України, тобто з 14 січня 2012 року, тому дійшов висновку про непропущення строку позовної давності.

Однак погодитися із указаними висновками не можна виходячи з наступного.

Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року (далі - Конвенція), передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасниць Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

При цьому відповідно до ч. ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Положеннями ст. 268 ЦК України передбачено винятки із загального правила про поширення позовної давності на всі цивільні правовідносини і визначено вимоги, на які позовна давність не поширюється, зокрема у п. 4 ч. 1 ст. 268 ЦК України зазначено, що на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право, позовна давність не поширюється.

Однак п. 4 ч. 1 ст. 268 ЦК України за своєю суттю направлений на захист прав власників та інших осіб від держави.

Оскільки держава зобов'язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти, їх скасування не повинне ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, підтримувати яку покликані норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право.

Отже, з огляду на статус держави та її органів як суб'єктів владних повноважень положення п. 4 ч. 1 ст. 268 ЦК України не поширюються на позови прокуратури, які пред'являються від імені держави і направлені на захист права державної власності, порушеного незаконними правовими актами органу державної влади.

На такі позови поширюється положення ст. 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, і на підставі ч. 1 ст. 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як суб'єктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів.

Вищевказаного висновку дійшов Верховний Суд України, виклавши правову позицію із цього питання у постанові від 16 вересня 2015 року у справі № 6-68цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України; суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

Всупереч зазначеному вище апеляційний суд помилково застосував до спірних правовідносин положення п. 4 ч. 1 ст. 268 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843309/ed_2015_07_01/pravo1/T030435.html?pravo=1> та відповідно до вимог ст. 257, ч. 1 ст. 261 ЦК України для обрахування перебігу позовної давності не з'ясував питання і не встановив дня, коли держава в особі її органів як суб'єктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів, що призвело до порушення норм процесуального права - неможливості встановити фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи.

Крім того, не є законним та обґрунтованим висновок апеляційного суду по суті вирішеного спору.

Згідно зі ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st4>).

Згідно з п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (ч. ч. 1, 2 ст. 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Відповідно до положень ст. ст. 19, 20 ЗК України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, у тому числі: землі житлової та громадської забудови й землі водного фонду; віднесення їх до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.

Згідно з п. «д» ч. 4 ст. 84 ЗК України до земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать, зокрема, землі водного фонду, крім випадків, визначених цим Кодексом.

Відповідно до положень ч. 4 ст. 59 ЗК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, а також озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих,

рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо.

Проте вищевикладених положень норм матеріального права суд не врахував та залишив поза увагою ту обставину, що оспорюваними рішенням Кіровоградської міської ради від 02 липня 2009 року № 2174 та договором оренди землі від 09 березня 2010 року № 17, укладеним між Кіровоградською міською радою та ОСОБА_3, вирішено питання про передачу останньому в оренду земельної ділянки на АДРЕСА_1; питання про передачу цієї земельної ділянки у приватну власність не вирішувалося.

Апеляційний суд всупереч вимогам ст. ст. 212, 213, 214, 303, 304, 309, 316 ЦПК України не визначився в достатньому обсязі з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, не з'ясував питання та не встановив, яким чином порушено права позивача - прокурора, який представляє інтереси держави, внаслідок прийняття вищевказаного оспорюваного рішення міської ради та укладення договору оренди землі, що призвело до неможливості встановити фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, а ухвалене у справі рішення апеляційного суду - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав, передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 23 липня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.В. Дем'яносов

Судді: В.М. Коротун

А.В. Маляренко

О.В. Попович

О.В. Ступак