УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,
суддів: Закропивного О.В., Хопти С.Ф.,Писаної Т.О., Черненко В.А.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом квартирно-експлуатаційного відділу м. Хмельницького до ОСОБА_6, третя особа - служба у справах дітей Хмельницької міської ради, про виселення, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 12 серпня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Хмельницької області від 07 жовтня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2014 року квартирно-експлуатаційний відділ м. Хмельницького (далі - КЕВ м. Хмельницького) звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що в гуртожитку, який знаходиться на балансі позивача, проживає ОСОБА_6 та його малолітній син ОСОБА_7 Відповідач не являється військовослужбовцем або працівником Збройних Сил України, на квартирному обліку у Міністерстві оборони України не перебуває та ніякого відношення до указаного Міністерства не має. Враховуючи викладене, позивач просив виселити ОСОБА_6 та його малолітнього сина з незаконно займаного ними житлового приміщення кімнати АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 12 серпня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Хмельницької області від 07 жовтня 2014 року, позов задоволено. Виселено ОСОБА_6 та його малолітнього сина ОСОБА_7 з незаконно займаного ними житлового приміщення кімнати АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення. Вирішено питання розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення місцевого та ухвалу апеляційного судів скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судами першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, обговоривши доводи касаційної скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що скарга підлягає відхиленню на таких підставах.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, дійшов вірного висновку, що кімната АДРЕСА_1 призначена виключно для проживання військовослужбовців Збройних Сил України або осіб, які перебувають у трудових відносинах зі Збройними Силами України. Відповідач та його малолітній син ОСОБА_7 не мають самостійного права на зазначене житло в гуртожитку, так як ОСОБА_6 не являється військовослужбовцем, не перебував і не перебуває в трудових відносинах як працівник з жодною військовою частиною м. Хмельницького.

Відповідно до ст. 118 ЖК УРСР службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянам, які за характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів.

Відповідно до роз'яснень, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах про виселення із службових жилих приміщень необхідно встановлювати, чи віднесено спірне жиле приміщення до службових. При цьому слід виходити з того, що приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду вважаються службовими з часу винесення рішення виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті ради про включення їх до числа службових.

Судами встановлено та із матеріалів справи вбачається, що згідно індивідуальної картки обліку будівлі (а. с. 6) та акту прийняття-передачі на баланс основних засобів станом на 01 січня 2006 року (а. с. 50-52) на балансі у КЕВ м. Хмельницького обліковується гуртожиток по АДРЕСА_1.

Згідно з ч. 1 ст. 127 ЖК УРСР для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Для тимчасового проживання осіб, які відбували покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк і потребують поліпшення житлових умов або жила площа яких тимчасово заселена чи яким повернути колишнє жиле приміщення немає можливості, а також осіб, які потребують медичної допомоги у зв'язку із захворюванням на туберкульоз, використовуються спеціальні гуртожитки. Під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети жилі будинки.

Відповідно до довідки КЕВ м. Хмельницького від 10 лютого 2014 року № 140 у кімнаті № 57 по АДРЕСА_1 зареєстровані та проживають ОСОБА_6 (наймач) та син відповідача - ОСОБА_7, 2012 року народження (а. с. 8).

Згідно копії карточки прописки форми № 16 ОСОБА_6 зареєстрований за вказаною адресою з 29 листопада 1995 року (а. с. 10).

Як вбачається із довідки КЕВ м. Хмельницького № 888 від 24 березня 2014 року ОСОБА_6 на квартирному обліку не перебуває та відношення до Міністерства оборони України не має (а. с. 4).

За змістом ч. 1 ст. 122 ЖК УРСР єдиною підставою для вселення у надане службове жиле приміщення є спеціальний ордер, який видається виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів на підставі рішення про надання службового жилого приміщення.

Матір відповідача - ОСОБА_8, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1, разом із відповідачем, який на час вселення був малолітнім, вселилися у спірний гуртожиток у складі сім'ї працівника військової частини ОСОБА_9 на підставі дозволу командира військової частини.

Відповідно до трудової книжки ОСОБА_9, батька відповідача, останній з 22 лютого 1988 року по 26 листопада 1996 року був працівником військової частини 36846, яка 08 квітня 1996 року була перейменована у військову частину А1835 (а. с. 22-26, 33).

На підставі звернення командира військової частини 01393 від 15 листопада 1995 року № 104 (а. с. 33) відповідача та його матір ОСОБА_8 було зареєстровано у спірному гуртожитку з 29 листопада 1995 року (а. с. 9).

У 1996 році шлюб між ОСОБА_8 та ОСОБА_9 розірвано, а останній з часу розірвання шлюбу припинив проживати у спірній кімнаті та виселився з неї.

Відповідно до ст. 124 ЖК УРСР робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення.

Відповідач, будучи на час розірвання шлюбу малолітнім, залишився проживати із матір'ю.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

За змістом ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Залишаючи без змін рішення місцевого суду, апеляційний суд правомірно виходив з того, що житлове право ОСОБА_6 та його малолітнього сина у спірній кімнаті являється похідним від права батька відповідача - ОСОБА_9, працівника військової частини 36846, однак останній 26 листопада 1996 року звільнився з роботи на підставі ст. 38 КЗпП України та зареєстрованим у вказаній кімнаті не числиться. Відповідачем не надано суду жодних належних і допустимих доказів на підтвердження його законного права та законного права малолітнього ОСОБА_7 на проживання в спірній кімнаті гуртожитку після звільнення за власним бажанням ОСОБА_9 з військової частини.

Також апеляційним судом вірно зазначено, що матір позивача ОСОБА_8, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1, з 07 грудня 1995 року по 08 грудня 2003 року проходила військову службу за контрактом в Академії Прикордонних військ України (а. с. 31-32), однак доказів того, що саме їй було надано службове жиле приміщення і вона перебувала на квартирному обліку у Міністерстві оброни України як військовослужбовець, апелянтом та його представником як суду першої інстанції так і апеляційній інстанції надано не було.

При розгляді справи судами дотримані вимоги цивільного процесуального закону, всебічно, повно й об'єктивно з'ясовані обставини справи та надана їм належна оцінка.

Наведені у касаційній скарзі доводи висновків судів не спростовують.

На підставі вказаного колегія суддів приходить до висновку, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому їх слід залишити без змін, а касаційну скаргу відхилити.

Керуючись статтями 336, 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 12 серпня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Хмельницької області від 07 жовтня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник
Судді: О.В. Закропивний
Т.О. Писана
С.Ф. Хопта
В.А. Черненко