Справа № 471/1234/15-ц
Провадження №2/471/536/15
Номер рядка звіту 19
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2015 року

Братський районний суд Миколаївської області

у складі: головуючого - судді Губанової В.М.

при секретарі- Тягнирядно І.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду с-ща Братське цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно.

В своєму позові позивач зазначив, що 11 січня 2015 року він та ОСОБА_2 домовились про купівлю-продаж житлового будинку з господарськими спорудами та будівлями, що знаходиться по АДРЕСА_1. На основі цієї домовленості ОСОБА_1 купив у відповідача вказану нерухомість за 10000 (десять тисяч) гривень, про що цього ж дня сторони уклали письмовий договір.

Зобов'язання по цьому договору позивачем було виконано в повному обсязі: він здійснив з продавцем розрахунок за купівлю вказаного майна в повному обсязі, а ОСОБА_2 віддав всі правовстановлюючі документи на будинок та ключі від нього.

На даний час позивач почав займатися оформленням земельних ділянок біля будинку, але йому відмовили і пояснили, що він не є власником будинку, оскільки договір купівлі-продажу не посвідчено нотаріально.

При зверненні у відповідні органи для реєстрації права власності на будинок дізнався, що дійсно вказаний договір купівлі-продажу, не оформлений нотаріально, не являється документом, який засвідчує право власності на нерухомість, оскільки відповідно до ст.657 ЦК України договір купівлі-продажу нерухомого майна, в тому числі і житлового будинку, укладається в письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Під час з'ясування обставин, за яких належним чином позивач може оформити документи на вказаний житловий будинок, виявилося, що будинок за документами належить ОСОБА_4. Ніякі данні стосовно останнього йому невідомі.

ОСОБА_2 проживав, користувався і володів даним спірним будинком ще з 2010 року, але право власності на домоволодіння так і не оформив.

В даний час позивач фактично є власником зазначеної нерухомості, нею користуюся, але в зв'язку з тим, що не може переоформити документи, не має можливості повноцінно розпоряджатися та володіти вказаним нерухомим майном. Жодна особа, не заявила свої права на вказану нерухомість.

До початку судового засідання позивач звернувся із заявою, в якій просить справу розглядати без його участі, позовні вимоги підтримав в повному об'ємі.

Відповідач у судове засідання не з'явився, надав до суду заяву, в якій визнав позовні вимоги.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив.

11 січня 2015 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 домовились про купівлю-продаж житлового будинку з господарськими спорудами та будівлями, що знаходиться по АДРЕСА_1. На основі цієї домовленості ОСОБА_1 купив у відповідача вказану нерухомість за 10000 (десять тисяч) гривень, про що цього ж дня сторони уклали письмовий договір.

Зобов'язання по цьому договору позивачем було виконано в повному обсязі: він здійснив з продавцем розрахунок за купівлю вказаного майна в повному обсязі, а ОСОБА_2 віддав всі правовстановлюючі документи на будинок та ключі від нього.

На даний час позивач почав займатися оформленням земельних ділянок біля будинку, але йому відмовили і пояснили, що він не є власником будинку, оскільки договір купівлі-продажу не посвідчено нотаріально.

При зверненні у відповідні органи для реєстрації права власності на будинок дізнався, що дійсно вказаний договір купівлі-продажу, не оформлений нотаріально, не являється документом, який засвідчує право власності на нерухомість, оскільки відповідно до ст.657 ЦК України договір купівлі-продажу нерухомого майна, в тому числі і житлового будинку, укладається в письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Під час з'ясування обставин, за яких належним чином позивач може оформити документи на вказаний житловий будинок, виявилося, що будинок за документами належить ОСОБА_4. Ніякі данні стосовно останнього йому невідомі.

ОСОБА_2 проживав, користувався і володів даним спірним будинком ще з 2010 року, але право власності на домоволодіння так і не оформив.

В даний час позивач фактично є власником зазначеної нерухомості, нею користуюся, але в зв'язку з тим, що не може переоформити документи, не має можливості повноцінно розпоряджатися та володіти вказаним нерухомим майном. Жодна особа, не заявила свої права на вказану нерухомість.

Правовідносини, які виникли між сторонами урегульовані нормами Цивільного кодексу України (2003 року).

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно ст.330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст.388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Згідно ст.392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.

Відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Судові витрати відповідно до ст. 88 ЦПК України залишити за позивачем.

Керуючись ст.ст.10, 209, 210 ЦПК України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 -задовольнити в повному об'ємі.

Визнати за ОСОБА_1 право приватної власності на: - житловий будинок, з господарськими спорудами та будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1.

Судові витрати залишити за позивачем.

На рішення протягом десяти днів може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Миколаївської області через Братський районний суд.

Суддя Губанова В. М.,