АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа № 645/2861/14-ц Головуючий 1-ї інстанції - Шарко О.П.
Провадження № 22-ц/790/440/15 Доповідач - Піддубний Р.М. Категорія: "договірні правовідносини"
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2015 року м. Харків

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого: судді Піддубного Р.М.,

суддів: Тичкової О.Ю., Бровченка І.О.,

за участю секретаря: Новокщонової І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 10 листопада 2014 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_2, ОСОБА_5, третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_6, про визнання договору позики та договору відступлення права вимоги недійсними, -

встановила:

У квітня 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, мотивуючи який зазначив, що 16 серпня 2010 року між ОСОБА_3 та його дружиною ОСОБА_4 і донькою ОСОБА_2 було укладено та посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_6 договір позики, відповідно до умов якого останні отримали 195 672 грн., що еквівалентно 24 800 доларів США, та зобов'язались повернути вказану суму не пізніше 16 вересня 2010 року, а додатковим договором від 21 вересня 2010 року строк повернення позики продовжено до 16 жовтня 2010 року.

01 грудня 2011 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 укладено та посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_6 договір відступлення права вимоги за вищевказаним договором позики.

Посилаючись на те, що у порушення вимог ст. 65 СК України вказаний договір укладено без його письмової згоди, ОСОБА_1 просив визнати договір позики від 16 серпня 2010 року укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, ОСОБА_2, а також договір відступлення права вимоги за договором позики, укладений 01 грудня 2011 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_5, недійсними.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 10 листопада 2014 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційних скаргах ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просили рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким заявлений ОСОБА_1 позов задовольнити.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, що з'явилися, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційних скарги.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що отримання за договором позики у власність грошових коштів не є розпорядженням спільним сумісним майном подружжя, цей договір не створює обов'язки для другого з подружжя, оскільки отримані ОСОБА_4 у позику кошти були використані не в інтересах сім'ї, а на інші потреби, а тому відсутні передбачені ст. 65 СК України підстави для визнання договору позики недійсним та визнання недійсним укладеного 01 грудня 2011 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 договору відступлення права вимоги.

Колегія суддів погоджується з такими висновками з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судовим розглядом встановлено, що з 08 вересня 1984 року ОСОБА_1 та ОСОБА_4 з перебувають у зареєстрованому шлюбі.

16 серпня 2010 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 і ОСОБА_2 було укладено та посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_6 договір позики, відповідно до умов якого останні отримали 195 672 грн., що еквівалентно 24 800 доларів США, та зобов'язались повернути вказану суму не пізніше 16 вересня 2010 року, а додатковим договором від 21 вересня 2010 року строк повернення позики продовжено до 16 жовтня 2010 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Частиною 1 ст. 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам9ч. 1 ст. 203 ЦК).

Згідно з ч. 3 ст. 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 65 CК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Сторонами не заперечується, що кошти, одержані ОСОБА_4 за вказаним договором позики, використані нею не на задоволення потреб сім'ї, а на інші потреби.

Оскільки отримання за договором позики у власність грошових коштів не є розпорядженням спільним сумісним майном подружжя, отримані ОСОБА_4 у позику кошти були використані не в інтересах сім'ї, а на інші потреби, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що укладення ОСОБА_4 оспорюваного договору позики не потребувало згоди її чоловіка ОСОБА_8, а тому відсутні передбачені ст. 65 СК України підстави для визнання цього договору недійсним.

Не вбачається також і передбачених законом підстав для визнання недійсним договору відступлення права вимоги від 01 грудня 2011 року та договору позики, укладеного між ОСОБА_3 та донькою позивача ОСОБА_2

З огляду на викладене апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підлягають відхиленню, а рішення суду першої інстанції - залишенню без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 10 листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді