Провадження № 22-ц/780/2287/15 Доповідач у 2 інстанції Ігнатченко Н. В.
Категорія 47 06.10.2015
РІШЕННЯ

Іменем України

6 жовтня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого судді : Ігнатченко Н.В.,

суддів : Лащенка В.Д., Фінагєєва В.О.,

при секретарі : Нагорній Г.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 11 лютого 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та стягнення коштів і зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа ОСОБА_4 про визнання договору дарування договором купівлі продажу, визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя та поділ майна подружжя, -

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що з 22 листопада 1995 року вона з ОСОБА_2 перебуває у зареєстрованому шлюбі. За час шлюбу сторонами було набуте майно: квартира АДРЕСА_9 в м. Біла Церква, Київської області; житловий будинок АДРЕСА_10 в м. Біла Церква Київської області; нежитлові будівлі, розташовані по АДРЕСА_11 в м. Біла Церква, Київської області. Крім нерухомого майна, на ім'я відповідача зареєстровано право власності на рухоме майно: автомобіль марки «KIA Sportage», державний номерний знак НОМЕР_1; мотоцикл марки «Harley Davidson», державний номерний знак НОМЕР_2; мотоцикл арки «Honda», державний номерний знак НОМЕР_3 та автомобіль НОМЕР_4.

Враховуючи, що на даний час шлюб фактично не існує, а відповідач не бажає вирішити питання щодо розподілу спільного майна подружжя в добровільному порядку, позивач, з врахуванням неодноразово уточнених позовних вимог, просила суд поділити вищевказане нерухоме майно, визначивши за кожним із подружжя право власності на 1/2 його частку та стягнути з відповідача на її користь 1/2 вартості транспортних засобів в загальному розмірі 428 311,20 грн., а також понесені судові витрати.

В свою чергу ОСОБА_2 подав до суду зустрічний позов, в якому не оспорює перебування його у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 Проте вказує, що сторони 16 вересня 2006 року придбали автомобіль марки «Volkswagen T-4» 1996 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_5, який був зареєстрований на ім'я ОСОБА_3 Вартість даного автомобіля станом на дату подачі позову становить не менше 90 000 грн. і він вважає, що має право на 1/2 частину його вартості.

Збільшуючи позовні вимоги декілька разів, ОСОБА_2 остаточно просив суд визнати договір дарування квартири АДРЕСА_1 від 28 лютого 2003 року - договором купівлі-продажу, укладеним між ОСОБА_5 та ОСОБА_3; визнати дану квартиру спільною сумісною власністю ОСОБА_2 і ОСОБА_3 та поділити її, визнавши за кожним із сторін право власності на 1/2 її частину; стягнути з ОСОБА_3 на його користь грошову компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля марки «Volkswagen T-4» в розмірі 83 215 грн., а також понесені судові витрати.

Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 3 лютого 2015 року зустрічний позов ОСОБА_2 в частині вимог про стягнення з ОСОБА_3 грошової компенсації вартості 1/2 частини автомобіля марки «Volkswagen T-4» залишено без розгляду.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 11 лютого 2015 року первісний позов ОСОБА_3 задоволено частково. Поділено майно подружжя ОСОБА_2 і ОСОБА_3, визнавши за кожним з них право власності на 1/2 частку майна, а саме: квартири АДРЕСА_2; нежитлові будівлі, розташовані за адресою АДРЕСА_12 Київської області.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 1/2 частку вартості відчужених транспортних засобів: автомобіля «KIA Sportage», державний номерний знак НОМЕР_1, в розмірі 130 000 грн.; мотоцикла марки «Harley Davidson», державний номерний знак НОМЕР_2, в розмірі 100 000 грн.; мотоцикла марки «Honda», державний номерний знак НОМЕР_3, в розмірі 120 000 грн., автомобіля «Volkswagen Caddy», державний номерний знак НОМЕР_6, в розмірі 32 000 грн., а всього в розмірі 382 000 грн.

В іншій частині первісних позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 також відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення зустрічного позову в повному обсязі та про відмову в задоволенні первісного позову.

ОСОБА_3 також звернулася з апеляційною скаргою, в якій, з підстав неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи та неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права, просить дане рішення в частині компенсації вартості відчужених транспортних засобів та в частині відмови в задоволенні позову про визнання права власності на 1/2 частку нерухомого майна (житлового будинку) скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення її вимог в повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають задоволенню частково, виходячи з наступних підстав.

.Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ч.1 ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до вимог ч. 1 та ч. 3 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є: - неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; - недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; - невідповідність висновків суду обставинам справи; - порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Так судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі з 22 листопада 1995 року по 12 грудня 2014 року.

Від спільного подружнього життя мають дітей: син ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 та син ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2.

За час шлюбу сторонами було набуте рухоме та нерухоме майно, яке в добровільному порядку поділити між собою сторони не змогли, тому звернулись до суду з даними позовними заявами.

Відповідно до положень ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Ч.3 ст. 368 ЦК України передбачає, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно п.п. 1, 2 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

Відповідно до ч.1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно до ч.ч. 1, 2 ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" роз'яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Пунктом 24 зазначеної Постанови роз'яснено, що не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

Так судом встановлено обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 за час шлюбу набули наступне нерухоме майно:

-квартира АДРЕСА_3 придбана за договором купівлі-продажу від 25.07.2003 року, право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_2,

-квартира АДРЕСА_4 придбана за договором дарування від 28.02.2003 року, право власності на яку зареєстровано на ОСОБА_3,

-нежитлові будівлі, розташовані по АДРЕСА_11 в м. Біла Церква, Київської області придбані за договором купівлі-продажу від 25.03.2004 року та право власності на які визнано за ОСОБА_2 за рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 26.11.2008 року, право власності зареєстровано хза ОСОБА_2,

-рухоме майно: автомобіль марки «KIA Sportage», державний номерний знак НОМЕР_1; мотоцикл марки «Harley Davidson», державний номерний знак НОМЕР_2; мотоцикл арки «Honda», державний номерний знак НОМЕР_3 та автомобіль НОМЕР_4, автомобіль марки «Volkswagen T-4» 1996 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_5.

Задовольняючи позовні вимоги частково, районний суд виходив з обставин, встановлених судом та з пояснень сторін.

Зокрема, задовольняючи позовні вимоги позивача ОСОБА_3 частково, в частині визнання квартири АДРЕСА_5 спільною сумісною власність подружжя та визнаючи за кожним з подружжя право власності по ? її частини, суд вказав, що дана квартира нажита в шлюбі.

В апеляційній скарзі апелянт ОСОБА_2 вказує що дана квартира придбана за його особисті кошти отримані ним особисто в результаті його підприємницької діяльності для дітей від першого шлюбу, тому вона не може бути об'єктом спільної сумісної власності.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції апелянт ОСОБА_2 на запитання суду пояснив, що квартира АДРЕСА_13 набувалась в період перебування в шлюбі за кошти отримані ним особисто від підприємницької діяльності, якою він займається, для зайняття в майбутньому кожним з подружжя підприємницькою діяльністю по досягненню ними пенсійного віку. Квартиру №1 для ОСОБА_2, квартиру №3 для ОСОБА_3 В квартирі №1 ніхто не проживав і не проживає, вона здається в оренду під офіс.

Колегія суддів вважає рішення суду першої інстанції в цій частині є вірним, оскільки відповідачем не надано доказів що вказана квартира набута за його особисті кошти, для нього, як фізичної особи підприємця. Відсутні дані на підтвердження пояснень ОСОБА_2 про переведення даної квартири в нежитлову, чи влаштування в даній квартирі офісу, як і відсутні дані, що в даній квартирі хтось проживає, чи зареєстрований, чи здається в оренду. Вказана квартира придбана за договором купівлі-продажу від 25 липня 2003 року, в період шлюбу, який було укладено між ОСОБА_4, яка діяла від імені неповнолітньої ОСОБА_11., ІНФОРМАЦІЯ_3, як опікун, ОСОБА_8, ОСОБА_9 (продавці) та ОСОБА_2 (покупець) (а.с.13, т.1), власником її є ОСОБА_2 згідно даних витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.14, т.1), тип об'єкту квартира в житловому будинку, загальна площа:37,2 кв.м, житлова 29,5кв.м (а.с.15, т.1).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання договору дарування договором купівлі-продажу квартири АДРЕСА_7 від 28.08.2003 р., згідно якому ОСОБА_5 «даритель», стороння особа, в родинних чи дружніх відносинах з обдарованою не перебуває, подарувала ОСОБА_3 «обдарованій» вказану квартиру, суд першої інстанції, не мотивуючи ніяким чином відмову в задоволенні позову, в текст рішення переніс зміст п.6 договору дарування, де зазначено, що, «Даритель» і «Обдарований підтверджуємо, що цей договір не носить характеру мнимої та удаваної угоди».

Крім цього необхідно було зазначити, що позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 заявляючи вказану вимогу щодо визнання договору дарування договором купівлі-продажу, посилався на норми ст. 235 ЦК України, де визначено, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Оскільки відповідно до ч.1 ст.202, ч.3 ст. 203 ЦК України головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, який підлягав встановленню судом є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору дарування та з'ясування питання про те, чи не укладена ця угода з метою приховати іншу угоду та яку саме.

Також суд першої інстанції даючи оцінку такому доказу, як розписка ОСОБА_5 і ОСОБА_4, про те, що вони отримали від ОСОБА_2 за продану ними квартиру по адресу: АДРЕСА_8 на ім.'я ОСОБА_3 в сумі п'ять тисяч доларів (а.с.96, т.1), визнав вказану розписку неналежним доказом, мотивуючи тим, що ОСОБА_3, сторона договору дарування, не передавала ніяких грошей дарителю.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не в повній мірі мотивував відмову в задоволенні позову в цій частині, але в такому стані справи, де дарителя залучено до справи в якості третьої особи, суд апеляційної інстанції позбавлений можливості виправити це на даній стадії розгляду справи, тому відмова в задоволенні даної позовної вимоги є вірною.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про визнання будинку АДРЕСА_14 м.Біла Церква спільним майном подружжя, та поділ його по ? частині між подружжям, суд першої інстанції виходив з того, що вказаний будинок був збудований ОСОБА_2 до укладення шлюбу між сторонами, що підтверджується даними технічного паспорта на будинок (т.1 а.с.21-38). В технічному паспорті на будинок АДРЕСА_15 вказано рік побудови житлового будинку - 1992, літня кухня, сарай, вбиральня - 1994 року, гараж, погріб з шийкою - 1996 року (т.1 а.с.22). Позивач ОСОБА_3 ставить вимоги в позовній заяві до будинку.

Позивачем не надані належні та допустимі докази того, що вона здійснювала будівництво вказаного будинку, чи даних про те, що будинок за час шлюбу істотно збільшився у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або особистих затрат позивача (ст. 62 ч.1 СК України). Позивач ОСОБА_3 надала довідку про те, що вона працювала, проте які витрати були понесені на будівництво житлового будинку в 1992 році, чи співмірні витрати на будівництво з її доходами, яким чином її праця та доходи в 1992 році, до укладення шлюбу з ОСОБА_2, могли сприяти будівництву суду не надано.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно зробив даний висновок, що будинок АДРЕСА_15 набутий ОСОБА_2 у власність до укладення шлюбу з ОСОБА_3, вказаний будинок є його особистою власністю, і поділу між подружжям не підлягає.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 про стягнення з відповідача половини коштів отриманих ним за відчужені транспортні засоби: автомобіля НОМЕР_7; мотоцикла НОМЕР_8; мотоцикла НОМЕР_9, НОМЕР_10, суд першої інстанції визнав ці транспортні засоби спільним майном подружжя, та стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 половину їх вартості на загальну суму 382 000 грн., суд виходив з того, що вказані транспортні засоби буди придбані сторонами в період шлюбу за спільні кошти подружжя, продані ОСОБА_2 без згоди ОСОБА_3 і гроші отримані від продажу вказаних транспортних засобів використані на власний розсуд.

Колегія суддів не погоджується з даним висновком суду в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 половину вартості транспортних засобів на загальну суму 382 000 грн., оскільки судом першої інстанції було встановлено, що шлюб між сторонами розірвано 12 грудня 2014 року, транспортні засоби було відчужено 29 серпня 2014 року, тобто в період перебування в шлюбі, стороною позивача ОСОБА_3 не надано доказів про те, що кошти отримані внаслідок відчуження транспортних засобів ОСОБА_2 використав на власні потреби. Як пояснив ОСОБА_2 на запитання суду в апеляційній інстанції, що кошти отримані внаслідок відчуження транспортних засобів були використані подружжям на погашення боргових зобов'язань подружжя.

Колегія суддів вважає що рішення суду першої інстанції в цій частині необхідно скасувати та ухвалити нове, про відмову в позові в цій частині.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 про визнання спільною власністю подружжя нежитлові будівлі, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_16 Київської області та визнання права власності на вказані будівлі за кожним з них по ? частині, суд першої інстанції виходив з того, що вказані нежитлові будівлі, придбані відповідачем на підставі договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 25.03.2004 р., укладеного між ОСОБА_10 (продавець) та ОСОБА_2 (покупець). Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 26.04.2004 р., рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 26.11.2008 р., витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно, власником комплексу нежитлових будівель, у т.ч. самочинно збудованих за адресою АДРЕСА_17, вказаний ОСОБА_2

При цьому відмовляючи в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 про визнання вказаних нежитлових будівель власністю ОСОБА_2, як фізичної особи підприємця, суд відхилив доводи відповідача та представника відповідача про те, що вказані нежитлові будівлі належать фізичній особі - підприємцю ОСОБА_2, мотивуючи тим, що згідно наданих документів нежитлові будівлі нажиті у шлюбі ОСОБА_2 і ОСОБА_3, власником вказаних будівель є громадянин ОСОБА_2, а не фізична особа - підприємець ОСОБА_2 При цьому суд послався на положення п.29 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», а також вказав що суду не надані належні та допустимі докази (не доказано), що вказані нежитлові будівлі є майном фізичної особи - підприємця ОСОБА_2

Також суд відхилив доводи відповідача, представника відповідача про те, що фізична особа - підприємець ОСОБА_2 здійснює підприємницьку діяльність за адресою перебування вказаних нежитлових приміщень тому, що суду не надані належні та допустимі докази на підтвердження того, що вказана нерухомість зареєстрована, її власником є саме ФОП ОСОБА_2

Суд визнав не належними і не допустимими доказами належності майна - нежитлових будівель за адресою АДРЕСА_17, саме ФОП ОСОБА_2: свідоцтво про державну реєстрацію фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 (а.с.92); свідоцтво платника єдиного податку ФОП ОСОБА_2 з зазначенням податкової адреси АДРЕСА_18, місцем провадження господарської діяльності Україна (по замовленню) АДРЕСА_19, м. Київ (а.с.93); витяг з ЄДРПОУ відносно ФОП ОСОБА_2 (а.с.94).

Колегія суддів не погоджується з даним висновком суду, оскільки він не відповідає обставинам, встановленим судом І-ї інстанції, та нормам матеріального права на підставі наступного.

Суду першої інстанцій було надано докази того, що ОСОБА_2 зареєстрований фізичною особою підприємцем з 18 лютого 1992 року (більш як за три роки) до укладення шлюбу з ОСОБА_3 (а.с.92, 93, 94 т.1.). Вид діяльності: технічне обслуговування та ремонт автотранспортних засобів, пасажирський наземний транспорт міського та приміського сполучення, допоміжне обслуговування наземного транспорту, діяльність готелів і подібних засобів тимчасового розміщування, надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна.

Право власності на нежитлові будівлі перейшло до ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу від 25.03.2004 року (а.с.37 т.1), а також за рішенням суду від 26.11.2008 року за ОСОБА_2 визнано право власності на нежитлові будівлі за вказаною адресою (а.с.41 т.1).

До суду апеляційної інстанції ОСОБА_2 надав журнали обліку доходів та витрат ФОП лише за період з 2003 по 2015 роки, де було задекларовано доходів від підприємницької діяльності на загальну суму - 1 968 280,00грн., з них лише за останні перед покупкою роки 2003-2004 задекларований дохід складає 62 200,00 грн., при тому що підприємницькою діяльністю ОСОБА_2 займається з 1992 року. Крім цього, в судовому засіданні він пояснив, що прибуток від зайняття підприємницькою діяльністю як фізична особа-підприємець, він постійно вкладав у розвиток цієї діяльності для її розширення. Отже, виходячи з наведеного, а також з врахуванням роз'яснень постанови Пленуму Верховного Суду України (п. 23) від 21.12. 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", де чітко визначено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, слід з'ясовувати джерело і час його придбання, колегія суддів вважає доведеним, що джерелом придбання нежитлових будівель за адресою АДРЕСА_17, приватним підприємцем ОСОБА_2 були його доходи отримані ним від підприємницької діяльності, для зайняття ним підприємницькою діяльністю та розширення цієї діяльності. З роз'яснень вказаної постанови (п. 24 ч.2) також вбачається, що "…не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте за час шлюбу, але за кошти, що належали одному із подружжя особисто…".

При цьому, судом апеляційної інстанції було встановлено, що позивач ОСОБА_3 починаючи з 1 серпня 2003 року по 18 вересня 2015 року також займалась підприємницькою діяльністю, про що надала в якості доказу журнали обліку доходів та витрат, і нею було задекларовано доходів від підприємницької діяльності з 1 серпня 2003 року по 18 вересня 2015 року на загальну суму 823 016,00 грн. ЇЇ дохід за 2003 рік склав 4 720 грн., дохід почав збільшуватись, на думку суду, виходячи з аналізу наданих доказів, після отримання нею ліцензії на туристичний бізнес 31.03.2004 року, але це було вже після укладення договору купівлі-продажу спірних нежитлових приміщень.

Таким чином, суд приходить до висновку, що хоча кошти набуті в зареєстрованому шлюбі, але з доходів від підприємницької діяльності одного з подружжя, а саме ОСОБА_2 для придбання на підставі договору купівлі - продажу від 25.03.2004 року спірного нежитлового приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_17, дані нежитлові приміщення було придбано самостійно ОСОБА_2 із доходів отриманих від зайняття ним підприємницькою діяльністю і для зайняття ним підприємницькою діяльністю, не є спільним майном подружжя.

Отже, посилання позивача ОСОБА_3 і в її інтересах представника на те, що нежитлові приміщення є спільним майном подружжя і було придбано за спільні кошти, спростовується як дослідженими матеріалами справи так і вимогами закону.

Таким чином, суд, з врахуванням досліджених доказів по справі в їх сукупності, системного аналізу судової практики - Постанови Верховного Суду України від 11 березня 2015 року № 6-21цс15 і співмірності з вимогами закону, не знаходить підстав для включення в склад об"єктів спільного майна подружжя нежитлові приміщення, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_17, а тому колегія суддів приходить до висновку про відмову ОСОБА_3 в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 про визнання за ОСОБА_3 та ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку нежитлових будівель, що розташовані за адресою АДРЕСА_16 Київської області. В іншій частині рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційних скаргах.

Керуючись ст.ст. 60,69,70,71 СК України, ст.ст. 202, 203,235, 368 ЦК України. ст. 303, п.2 ч.1 ст. 307, пп.2, 3 ч.1 ст.309, ст.ст.313, 314, 316, 209, 218 ЦПК України колегія суддів -

В и р і ш и л а:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 11 лютого 2015 року в частині визнання за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 право власності на 1/2 частку нежитлових будівель, що розташовані за адресою АДРЕСА_16 Київської області, та стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 1/2 частку вартості відчужених транспортних засобів: автомобіля НОМЕР_7 в розмірі 130 000 грн.; мотоцикла НОМЕР_8 в розмірі 100 000 грн.; мотоцикла НОМЕР_9 в розмірі 120 000 грн., автомобіля НОМЕР_11 в розмірі 32 000 грн., а всього в розмірі 382 000 грн. скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Відмовити ОСОБА_3 в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 про визнання за ОСОБА_3 та ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку нежитлових будівель, що розташовані за адресою АДРЕСА_16 Київської області та стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 1/2 частку вартості відчужених транспортних засобів: автомобіля НОМЕР_7 в розмірі 130 000 грн.; мотоцикла НОМЕР_8 в розмірі 100 000 грн.; мотоцикла НОМЕР_9 в розмірі 120 000 грн., автомобіля НОМЕР_11 в розмірі 32 000 грн

В іншій частині рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 11 лютого 2015 року залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді: