Провадження № 2/127/5805/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.12.2015 Вінницький міський суд Вінницької області

в складі: головуючого Овсюка Є.М.

при секретарі Олійник І.Ю.

розглянувши в відкритому судовому засідання в м. Вінниці справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства Вінницької міської ради «Вінницяміськтеплоенерго» про визнання звільнення з роботи незаконним, скасування наказу про звільнення, поновлення в займаній посаді, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

12 серпня 2015 р. ОСОБА_1 звернулась до суду із зазначеною позовною заявою.

В позові зазначає, що працювала на підприємстві з березня 2009 р. інженером з підготовки кадрів. Жодних претензій до її роботи з боку адміністрації підприємства не було. В листопаді 2011 р. відбулось об'єднання КП ВМР «Вінницямісьтеплоенерго» з ДП «Вінницькі теплові мережі». В квітні 2011 р. її посаду незаконно скоротили і звільнили з роботи за скороченням штату, внаслідок чого вона звернулась до суду, який її поновив на роботі та стягнув на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу. Після поновлення на роботі вона з листопада 2011 р. знаходилась у відпустці по догляду за дитиною і вийшла на роботу в січні 2015 р. 28 квітня 2015 р. її попередили про наступне звільнення у звязку зі змінами в штатному розписі. Пізніше, 26 червня та 13 липня 2015 р. їй запропонували вільні вакансії від яких вона відмовилась, оскільки інформація по цим вакансіям не містила належних даних про оплату праці, функціональних обовязків, що не давало можливості оцінити пропозицію про зайняття вільної посади. Після її відмови від запропонованих посад питання про її звільнення розглядав профспілковий комітет підприємства, який незаконно дав згоду на її звільнення незважаючи на те, що в роботі профкому приймав участь керівник підприємства ОСОБА_2, який своєю присутністю вплинув на рішення членів профкому. Зазначені порушення призвели до видачі адміністрацією підприємства наказу №318-к від 09.07.2015 р., яким вона звільнена з роботи з 13.07.2015 р. з посади інженера з підготовки кадрів відділу кадрів КП ВМР «Вінницямісьтеплоенерго» у звязку зі скороченням штату працівників відповідно до п.1, ст.40 КЗпП України. Вважає своє звільнення з роботи незаконним і спричиненим переслідуванням її з боку адміністрації за те, що вона відстоювала свої права та сводоби в суді, без врахування тривалості її роботи та кваліфікації. Порушення законодавства про її звільнення з роботи завдало її також моральних страждань, які вона оцінює в розмірі 20000 грн. і які просить стягнути при задоволенні її позовних вимог.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримала позовні вимоги, обґрунтовуючи їх викладеними в позові обставинами і просила задовольнити позовні вимоги.

Представник відповідача ОСОБА_3 позов не визнала і вважає, що будь-яких підстав для задоволення позовних вимог по справі не мається, оскільки при звільненні позивача як і багатьох інших працівників в звязку з масовим скороченням не допущено жодних порушень трудового законодавства. ОСОБА_1 була належним чином повідомлена про наступне звільнення, їй запропоновані вакантні посади від яких вона відмовилась, з нею своєчасно провели остаточний розрахунок при звільненні, видали трудову книжку і повідомили в центр зайнятості про її звільнення. Питання про законність її звільнення було перевірено обкомом профспілки працівників житлово-комунального господарства, який не знайшов при звільненні жодних порушень.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та наявні у справі докази, суд з врахуванням всіх обставин по справі вважає, що підстави для задоволення позову відсутні і в його задоволенні слід відмовити з врахуванням наступного.

По справі встановлено, що ОСОБА_1 було прийнято на посаду інженера з підготовки кадрів у відділ кадрів КП ВМР «Вінницямісьтеплоенерго» 10.03.2009 р.

28.04.2011 р. ОСОБА_1 звільнена з посади за скороченням штату (п.1 ст.40 КЗпП України). Рішенням суду від листопада 2011 р. звільнення було визнано незаконним і ОСОБА_1 поновлена на попередній посаді наказом №267/1-к від 21.11.2011 р. Наказом №318-к від 09.07.2015 р. ОСОБА_1 була звільнена з посади у звязку з скороченням штату працівників відповідно до п.1 ст.40 КЗпП України. Після звільнення перебуває на обліку, як непрацююча, в Лівобережному міжрайонному центрі зайнятості м. Вінниці і одержує виплати допомоги по безробіттю відповідно до п.1 ст.23 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування на випадок безробіття».

Відповідно до п. 19 постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» з послідуючими змінами розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Всі зазначені в постанові Верховного суду України обставини судом перевірені.

Відповідно до ч. 3 ст. 64 Господарського кодексу України підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.

З врахуванням зазначеного права КП ВМР «Вінницямісьтеплоенерго» в звязку зі змінами в організації виробництва та структурі підприємства, з метою раціонального використання праці працівників, удосконаленням організації праці та переглядом функціональних обовязків на підставі наказу по підприємству № 217 від 01.07.2015 року затвердженого з 02.07.2015 року нову організаційну структуру підприємств і з 02.07.2015 року введено в дію новий штатний розпис.

Перед затвердженням нового штатного розпису по підприємству проведена значна робота по визначенню посад які підлягають скороченню, попереджено працівників. Так, відповідно до інформаційної довідки № 03/1789 від 19.10.2015 року в період проведення заходів по скороченню штату працівників на підприємстві звільнено 120 працівників, ліквідовано ряд підрозділів, в тому силі управління з кадрових та загальних питань, в якому працювала позивач (.с. 76).

Таким чином, на підприємстві мали місце зміни в організації виробництва і праці які потягли за собою скорочення посад.

Посаду яку займала ОСОБА_1 інженер з підготовки кадрів відділу кадрів попала під скорочення.

Як зазначає позивач і підтверджують матеріали справи 28.04.2015 року ОСОБА_1 була попереджена про наступне звільнення на підставі наказу по підприємству № 130 від 28.04.2015 року.

На підприємстві також дотримались норми ст. 42 КЗпП України щодо врахування переважного права на залишення на роботі . Так на підставі наказу № 203 від 23.06.2015 року на підприємстві створена комісія з метою визначення працівників, які відповідно до ст.. 42 КЗпП України мають переважне право на залишення на роботі у звязку зі змінами виробництва і праці (а.с. 30).

Протоколом №1 засідання даної комісії від 30.06.2015 р. комісією розглянуто списки працівників посади яких будуть виведені зі штатного розпису і встановлено, що 96 працівників підприємства, в тому числі ОСОБА_1 не мають переважного права на залишення на роботі при вивільненні у звязку зі змінами виробництва і праці, а тому можуть бути звільнені за п.1 ст.40 КЗпП України (а.с. 31).

Відповідно до наявних в справі актів від 26.06.2015 р. та 13.07.2015 р. ОСОБА_1 офіційно запропонували вакансії, що є вільними по підприємству (а.с. 7, а.с. 8). Від зазначених посад ОСОБА_1 відмовилась, про що в акті є її особистий підпис і посвідчений членами зазначеної комісії.

Протоколом №14 засідання профспілкового комітету КП ВМР «Вінницямісьтеплоенерго» від 26.06.2015 р. встановлено, що на засіданні профкому розглянуто подання в.о. генерального директора підприємства від 12.06.2015 р. про попередню згоду на розірвання трудового договору з працівниками підприємства, які є членами профспілки і профком надав згоду на звільнення 26 працівників підприємства, в тому числі ОСОБА_1 за скороченням штату відповідно до п.1 ст.40 КЗпП України. Одночасно на цьому ж засіданні профкому відмовлено у наданні згоди на звільнення стосовно 4 осіб (а.с. 34 37).

Позивач вважає, що дане рішення профспілкового комітету надано з порушенням закону, оскільки на засіданні профкому був присутній керівник підприємства та начальник служби з кадрових та загальних питань, що впливало на рішення членів профкому. Суд такого порушення Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» не вбачає, оскільки в.о. генерального директора підприємства ОСОБА_2 на зазначеному засіданні профкому обґрунтовував поважність звернення з зазначеним поданням і після виступу ОСОБА_2 залишив засідання при подальшому обговоренні кандидатур працівників на скорочення та голосуванні, тобто не міг вчиняти тиск на членів профкому як зазначає позивач.

Отже, проведення змін в організації виробництва та структурі підприємства, визначення переважного права працівників, які мають право на залишення на роботі, порядок попередження та одержання згоди профкому стосовно ОСОБА_1 було проведено у повній відповідності до вимог діючого трудового законодавства, а отже видаючи наказ №318-к від 09.07.2015 р. керівник підприємства діяв на законних підставах і без порушень закону. Подальші дії підприємства щодо остаточного розрахунку з ОСОБА_1, вручення їй трудової книжки, повідомлення в центр зайнятості про майбутнє звільнення проведено також у відповідності до норм закону.

Таким чином, жодних підстав вважати, що звільнення ОСОБА_1 з займаної посади є незаконним у суду немає, а тому вимога позивача про скасування наказу про звільнення і визнання його таким, що не має юридичної сили, поновлення на роботі з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу не підлягає до задоволення.

Вимога позивача про виплату 20000 грн. моральної шкоди також не може бути задоволена, оскільки ця вимога є похідною від вимог про незаконність звільнення, а оскільки суд відмовив в задоволенні основних вимог, то і не може бути задоволена вимога про стягнення моральної шкоди.

З врахуванням наведеного, керуючись ст.ст. 40, 42, 492, 235 КзпП України, ст.ст. 57 60, 212 215, 218 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

В позові ОСОБА_1 до Комунального підприємства Вінницької міської ради «Вінницяміськтеплоенерго» про визнання звільнення з роботи незаконним, скасування наказу про звільнення, поновлення в займаній посаді, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом 10 днів з дня його проголошення.

Суддя: