У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 жовтня 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області у складі: головуючого Буцяка З.І.,

суддів Боймиструка С.В., Гордійчук С.О.;

секретар судового засідання Коробчук А.М.,

з участю представника позивачки,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду в м. Рівному цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивачки ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Радивилівського районного суду від 13 серпня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю „Еталон" про визнання договору недійсним,

в с т а н о в и л а :

8 липня 2015 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ТОВ „Лізингова компанія „Еталон" про визнання договору фінансового лізингу недійсним.

Рішенням Радивилівського районного суду від 13 серпня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

В поданій на це рішення апеляційній скарзі представник позивачки ОСОБА_1 - ОСОБА_2 посилався на те, що суд першої інстанції помилково не застосував до спірних правовідносин Закон України „Про захист прав споживачів", оскільки вона як споживач фінансових послуг була поставлена у вкрай невигідні умови перед лізингодавцем.

Місцевий суд не взяв до уваги і того, що договір між нею і відповідачем був укладений у м. Рівному поза межами офісу лізингодавця.

Частиною 3 і 4 ст. 12 Закону України „Про захист прав споживачів" визначено, що у разі реалізації продукції поза торговельними та офісними приміщеннями споживач має право розірвати договір за умови повідомлення про це продавця (виконавця) протягом чотирнадцяти днів з дати одержання документа, який засвідчує факт здійснення правочину поза торговельними або офісними приміщеннями чи прийняття продукції або першої поставки такої продукції, за умови, що така продукція є річчю, а прийняття чи поставка продукції відбувається пізніше часу одержання споживачем документа на їх продаж.

У разі реалізації продукції поза торговельним або офісним приміщенням продавець (виконавець) повинен повернути сплачені гроші без затримки не пізніше тридцяти днів з моменту повідомлення споживачем про розірвання договору.

Частиною 2 ст. 806 ЦК України передбачено, що до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом.

Спірний договір позивачкою було укладено з відповідачем 30 квітня 2015 року, а 5 травня 2015 року вона рекомендованим листом направила товариству заяву про його розірвання з вимогою повернути сплачені кошти.

ТОВ „Лізингова компанія „Еталон" відмовилося це зробити, пославшись на ч. 3 ст. 12 Закону України „Про захист прав споживачів" та п. 12.11 оспорюваного договору, який суперечить положенням зазначеного закону й є нікчемним.

Покликаючись на ці обставини, апелянт рішення місцевого суду вважав незаконним та необґрунтованим і просив апеляційний суд його скасувати й ухвалити у справі нове рішення про задоволення його позову.

В запереченні на апеляційну скаргу відповідач рішення місцевого суду вважав законним та обґрунтованим і просив апеляційний суд залишити його без змін, а подану апеляційну скаргу відхилити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі і з'явилися в судове засідання, перевіривши подані докази та доводи апелянта, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Частиною 1 ст. 303 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Статтею 10 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 11 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

З матеріалів справи вбачається, що позивачка просила суд визнати недійсним договір фінансового лізингу № 002311, який 30 квітня 2015 року вона уклала із відповідачем ТОВ „Лізингова компанія „Еталон" з метою придбання трактора Махіндра FS 240 (а. с. 1).

При цьому свої вимоги до відповідача позивачка обґрунтовувала тим, що:

при укладенні договору фінансового лізингу відповідач увів її в оману, а самі сторони не дійшли згоди щодо предмета лізингу та його ціни;

сплачений нею реєстраційний платіж у сумі 20 000 грн. не передбачений договором;

між сторонами не було визначено строку користування предметом лізингу, незважаючи на те, що така умова є однією з істотних умов договору лізингу;

укладений договір свідчить про несправедливість стосовно неї окремих його умов;

було порушено її право на вільне обрання та визначення предмета лізингу;

укладений правочин суперечить вимогам закону.

Відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні цього позову, суд першої інстанції виходив з його безпідставності.

Колегія суддів з таким висновком місцевого суду погоджується.

Відповідно до ст.ст. 203 і 204 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Доводи позивачки про те, що: сторони не дійшли згоди щодо предмета лізингу та його ціни; сплачений нею платіж у сумі 20 000 грн. не передбачений договором; між сторонами не було визначено строку користування предметом лізингу, що є однією з істотних умов договору лізингу - суперечать добровільно підписаним позивачкою додаткам №№ 1, 2 і 3 до укладеного сторонами договору фінансового лізингу № 002311 від 30 квітня 2015 року та пунктам 1.2- 1.4, 2.1, 3.2, 5.4, 6.1, 6.8, 6.9, 7.1-7.5, 8.2, 12.11 зазначеного правочину (а. с. 2-10) і можуть слугувати підставою для розірвання цього договору, а не для визнання його недійсним.

Як установлено судом, договір фінансового лізингу № 002311 сторонами вчинений у письмовій формі, добровільно підписаний ОСОБА_1 на кожному аркуші. Своєю заявою від 30 квітня 2015 року позивачка підтвердила, що прочитала та зрозуміла всі умови цього договору (а. с. 2-10, 31).

У зв'язку з викладеним твердження ОСОБА_1 про те, що при укладенні договору фінансового лізингу відповідач увів її в оману, оспорюваний правочин свідчить про несправедливість стосовно неї окремих його умов; що було порушено її право на вільне укладення правочину та що укладений договір суперечить вимогам закону не заслуговують на увагу, оскільки належними і допустимими законом доказами не підтверджені.

7 травня 2015 року ОСОБА_1 надіслала на адресу ТОВ „Еталон" заяву, в якій просила відповідача розірвати договір № 002311 від 30 квітня 2015 року та повернути сплачені нею кошти згідно є квитанцією № 380303909.5.1. від 30 квітня 2015 року (а. с. 11, 32).

Листом № 652 від 25 травня 2015 року відповідач повідомив позивачку про те, що на підставі її заяви договір фінансового лізингу № 002311 від 30 квітня 2015 року вважається розірваним з 7 травня 2015 року, а сплачені нею за цим правочином кошти відповідно до умов укладеної сторонами угоди поверненню не підлягають (а. с. 33).

Доводи апелянта про те, що договір між нею і відповідачем був укладений у м. Рівному поза межами офісу лізингодавця, а тому відповідно до правил частин 3 і 4 ст. 12 Закону України „Про захист прав споживачів" оспорюваний правочин підлягає розірванню з обов'язковим поверненням відповідачем отриманих коштів, виходять за межі пред'явлених ОСОБА_1 позовних вимог у даній справі.

Зважаючи на те, що позивачкою не було подано суду доказів, які б підтверджували обґрунтованість пред'явлених нею до відповідача позовних вимог, суд першої інстанції, навівши в оскаржуваному рішенні відповідні мотиви, на переконання колегії суддів, законно й обґрунтовано відмовив їй у задоволенні позову.

Підстав для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 303, 304, 307, 308, 312-315, 317 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника позивачки ОСОБА_1 - ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Радивилівського районного суду від 13 серпня 2015 року залишити без змін.

Ухвала Апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення. Вона може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді: