Ухвала

іменем україни

07 жовтня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Коротуна В.М., Парінової І.К.,

Попович О.В., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Центрального спеціалізованого будівельного управління (госпрозрахункове) Міністерства оборони України про повернення майна з чужого незаконного володіння, стягнення процентів за користування грошовими коштами, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 13 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 08 липня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 12 грудня 2005 року він уклав із Міністерством оборони України в особі Центрального спеціалізованого будівельного управління (госпрозрахункове) договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме: будови, будівлі, споруди АДРЕСА_1 в цілому, відповідно до умов якого він 16 лютого 2006 року перерахував на рахунок Центрального спеціалізованого будівельного управління (Госпрозрахункове) 920 тис. грн. На підставі договору купівлі-продажу 27 грудня 2006 року позивач відчужив зазначене майно на користь ОСОБА_4 Рішенням Балаклавського районного суду м. Севастополя від 18 жовтня 2011 року, яке залишено в силі ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 березня 2013 року, визнано недійсним договір купівлі-продажу від 12 грудня 2005 року, укладений між ОСОБА_3 і Міністерством оборони України в особі Центрального спеціалізованого будівельного управління (госпрозрахункове). Рішенням апеляційного суду м. Севастополя від 29 серпня 2013 року витребувано від ОСОБА_4 на користь держави в особі Міністерства оборони України нерухоме майно АДРЕСА_1. Зазначив, що оскільки вказаними судовими рішеннями недійсними визнано не всі правочини щодо відчуження нерухомого майна, а лише договір від 12 грудня 2005 року, укладений між ОСОБА_3 і Міністерством оборони України в особі Центрального спеціалізованого будівельного управління (госпрозрахункове), тому просив повернути майно з чужого незаконного володіння та стягнути проценти за користування грошовими коштами.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 13 травня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 08 липня 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі позивач просить скасувати судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів, виходячи за межі доводів касаційної скарги згідно з ч. 3 ст. 335 ЦПК України, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на наступне.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Зміст ухвали суду апеляційної інстанції передбачено в ст. 315 ЦПК України, в якій, зокрема, зазначаються узагальнені доводи та заперечення осіб, які беруть участь у справі; встановлені судом першої інстанції обставини; мотиви, з яких апеляційний суд виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався; у разі відхилення апеляційної скарги зазначаються мотиви її відхилення.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач у справі - Центральне спеціалізоване будівельне управління (госпрозрахункове) Міністерства оборони України - є неналежним відповідачем, оскільки згідно зі змістом договору купівлі-продажу від 12 грудня 2005 року цей договір укладений між ОСОБА_3 та державою Україна в особі Міністерства оборони України, від імені якого діяло Центральне Спеціалізоване будівельне управління (госпрозрахункове) на підставі відповідної довіреності.

При цьому суд встановив, що грошові кошти, про повернення яких позивачем заявлено цей позов, відповідно до п. 3.2 вказаного договору були перераховані саме в ОПЕРУ Державного казначейства України на № 3192 до спеціального фонду державного бюджету (Міністерства оборони України - власні надходження).

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про те, що позов подано до неналежного відповідача, оскільки стороною договору була держава Україна в особі Міністерства оборони України, яка не залучена до участі у справі і цим спором зачіпаються її інтереси.

Водночас апеляційний суд визнав необґрунтованим висновок суду першої інстанції про встановлення факту перерахування позивачем передбачених вказаним договором купівлі-продажу грошових коштів на рахунок № 3192 в ОПЕРУ Державного казначейства України спеціального фонду державного бюджету (Міністерства оборони України - власні надходження).

Надану позивачем копію банківської виписки про перерахування Центральному спеціалізованому будівельному управлінню (госпрозрахункове) вартості придбаного майна, згідно з якою, як встановив апеляційний суд, вбачається оплата відповідачеві невизначеною особою за викуп паю Міністерства оборони України за договором від 12 грудня 2005 р. № б/н у сумі 920 тис. грн, апеляційний суд визнав неналежним доказом на підтвердження факту перерахування позивачем вказаних грошових коштів, зазначивши, що такий не є достатнім доказом для зобов'язання відповідача повернути позивачеві вказані кошти та стягнення з відповідача процентів за користування безпідставно одержаними грошовими коштами за нерухоме майно, адже він не містить відомостей, що саме ОСОБА_3 здійснив оплату вартості нерухомого військового майна.

За таких обставин апеляційний суд ухвалив виключити з рішення суду першої інстанції висновок про те, що позивачем перераховано відповідачеві 920 тис. грн на виконання вищевказаного договору купівлі-продажу, оскільки такий є помилковим та не доведений належними доказами.

Однак із вказаними висновками судів попередніх інстанцій погодитися не можна, оскільки таких суди дійшли з порушенням норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору.

Згідно зі ст. 55 Конституції України <nau://ukr/254к/96-ВР|st55> права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст. 3 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st3>).

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st4>).

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були

порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих

осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач

відповідальним за це. Суд не має права вирішувати питання про права та обов'язки осіб, не залучених до участі у справі, оскільки це є порушенням норм процесуального права, які тягнуть за собою безумовне скасування рішення суду.

Згідно з ч. 4 ст. 10 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st10> суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Проте на порушення положень ч. 4 ст. 10 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st10> суд першої інстанції не сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, не роз'яснив особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, не попередив про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій, а саме: про необхідність залучення держави Україна в особі Міністерства оборони України до участі у справі в якості співвідповідача згідно зі ст. 33 ЦПК України.

На стадії перегляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд відповідно до наданих чинним ЦПК України повноважень був позбавлений можливості залучити належного відповідача до участі у справі з відповідним оформленням цієї процесуальної дії.

При цьому необґрунтованим є висновок апеляційного суду про необхідність виключення з рішення суду першої інстанції висновку про перерахування позивачем відповідачеві 920 тис. грн на виконання вищевказаного договору купівлі-продажу у зв'язку з його помилковістю та недоведеністю, адже за змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, а ч. 1 ст. 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Всупереч вимог ст. ст. 212, 303, 304, 315 ЦПК України апеляційний суд залишив поза увагою ту обставину, що справа по суті заявлених позовних вимог на предмет їх законності та наявності правових підстав для стягнення на користь позивача грошових коштів, переданих за договором купівлі-продажу, не переглядалася в апеляційному порядку, адже підставою для відмови у задоволенні позову слугувало те, що позов подано до неналежного відповідача.

Зазначивши в оскаржуваній ухвалі тезис про те, що справа розглядається в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд залишив поза увагою ту обставину, що рішення суду першої інстанції до апеляційного суду оскаржив позивач, а зі змісту його апеляційної скарги (а. с. 61-63) не вбачається доводів про недоведеність факту перерахування ним самим грошових коштів відповідачу за вищевказаним договором купівлі-продажу.

Оскільки суди першої й апеляційної інстанцій на порушення вимог ст. ст. 212-215, 303, 315 ЦПК України не дотрималися норм процесуального права, що призвело до неможливості встановити фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, тому колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, а ухвалені у справі судові рішення - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав, передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 13 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 08 липня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: В.М. Коротун

І.К. Парінова

О.В. Попович

О.В. Ступак