Провадження №2/193/561/15
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
Р І Ш Е Н Н Я

24 грудня 2015 року Софіївський районний суд Дніпропетровської області в складі:

судді Шумської О.В.

при секретарі Мельниковій Т. О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Софіївка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Софіївської селищної ради, третя особа: Софіївська районна державна адміністрація, відділ Держгеокадастру в Софіївському районі Дніпропетровської області, про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за законом, -

В С Т А Н О В И В:

16 листопада 2015 року до суду звернулася позивач із позовною заявою про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за законом після смерті своєї матері, в обґрунтування заяви вказує, що 26 грудня 2001 року померла її мати ОСОБА_3.

Після її смерті відкрилась спадщина, яка складається із земельної ділянки цільове призначення якої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, вартістю 192210,36 грн., площею 8,490 га ., розташована на території Софіївської селищної ради Софіївського району Дніпропетровської області . Наявність у власності спадкового майна підтверджується Державним актом на право приватної власності на землю І-ДП № 031710, який виданий 07 березня 2002 року Софіївською районною державною адміністрацією на імя ОСОБА_3, у якому зазначено що акт зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю № 573.

Позивач не зверталась до державного нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, проте після смерті ОСОБА_3 фактично вступила в управління та володіння спадковим майном померлої, так як з часу відкриття спадщини почала отримувати орендну плату за користування земельною ділянкою від орендаря СФГ «Олександро-Володимирівське». Чинним на час відкриття спадщини законодавство не передбачало обовязкової подачі заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини, проте визнання права власності на земельну ділянку площею 8,490 га, відповідні органи відмовлялися.

Позивач являється спадкоємцем першої черги, після смерті матері, окрім позивача спадкоємцем першої черги є брат позивача, та син померлої ОСОБА_3 ОСОБА_2, відповідач по справі.

Від отримання земельної ділянки площею 8,490 га розташована на території Софіївської селищної ради відповідач відмовився ,подавши до нотаріальної контори відповідну заяву.

За життя ОСОБА_3 заповітів не складала. Інших спадкоємців, крім позивача та відповідача по справі не має.

16 січня 2012 року позивач звернулась до державного нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку, але у видачі вказаного свідоцтва постановою нотаріуса від 16.01.2012 року було відмовлено у звязку з тим, що Державний акт на право на земельну ділянку видано після смерті власника земельної ділянки, тобто у період коли правоздатність особи була втрачена у звязку зі смертю.

ОСОБА_1 зазначає, що згідно ст. 125 Земельного кодексу України ,який діяв на час відкриття спадщини, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Державний акт на право власності на земельну ділянку пройшов належну державну реєстрацію, про що свідчить номер його реєстрації у книзі записів державних актів на право власності на землю № 573.

Позивач просить визнати за нею право власності на земельну ділянку після смерті матері ОСОБА_3, у порядку спадкування за законом.

Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не зявилась , надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує.

Відповідач ОСОБА_2, у судове засідання не зявився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, проти позовних вимог не заперечує.

Представник третьої особи Софіївської районної державної адміністрації у судове засідання не зявився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності.

Представник третьої особи Відділу Держгеокадастру у Софіївському районі належним чином повідомлений про місце, час та дату розгляду справи у судове засідання не зявився.

Суд розглядає справу, у відповідності до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу

Суд, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню з огляду на наступне:

Як встановлено судом, позивач є донькою ОСОБА_3, померлої 26 грудня 2001 року, що підтверджено свідоцтвом про народження позивача серії ІІ-КИ № 400214 від 15 серпня 1977 року (а.с 8).

Після її смерті відкрилась спадщина, яка складається із земельної ділянки цільове призначення якої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, вартістю 192210,36 грн., площею 8,490 га ., розташована на території Софіївської селищної ради Софіївського району Дніпропетровської області . Наявність у власності спадкового майна підтверджується Державним актом на право приватної власності на землю І-ДП № 031710, який виданий 07 березня 2002 року Софіївською районною державною адміністрацією на імя ОСОБА_3, у якому зазначено що акт зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю № 573 (а.с. 12) .

Позивач не зверталась до державного нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, проте після смерті ОСОБА_3 фактично вступила в управління та володіння спадковим майном померлої, так як з часу відкриття спадщини почала отримувати орендну плату за користування земельною ділянкою з 01.01.2002 року по 21.12.2011 рік від орендаря СФГ «Олександро-Володимирівське», про що свідчить довідка видана адміністраціє СФГ «Олександро-Володимирівське» від 12 листопада 2015 року № 190 (а.с.17). Чинним на час відкриття спадщини законодавство не передбачало обовязкової подачі заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини, проте визнання права власності на земельну ділянку площею 8,490 га, відповідні органи відмовлялися.

Для вирішення зазначеного спору суд вважає необхідним застосувати норми Цивільного кодексу УРСР, який втратив чинність, але діяв на момент виникнення спірних правовідносин.

Згідно ст. 524 ЦК України ( в ред. 1963 р.) спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.

У відповідності з п.1, ч.1 ст. 549 ЦК України ( в ред. 1963 р.) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном.

Відповідно до ст. 550 ЦК УРСР в редакції 1963 року, якщо спадкоємець в установлений ст.549 цього Кодексу строк вступив в управління або володіння спадковим майном чи його частиною, суд з цих підстав вирішує питання не про продовження пропущеного строку, а про визнання права на спадкове майно.

Таким чином позивач дійсно вступила у фактичне володіння майном померлої шляхом здачі в оренду спірної земельної ділянки СФГ «Олександро-Володимирівське», про що позивач надала довідку про отримання нею орендної плати.

Позивач являється спадкоємцем першої черги, після смерті матері, окрім позивача спадкоємцем першої черги є брат позивача, та син померлої ОСОБА_3 ОСОБА_2, відповідач по справі (а.с.10).

Від отримання земельної ділянки площею 8,490 га розташована на території Софіївської селищної ради відповідач відмовився ,подавши до нотаріальної контори відповідну заяву.

За життя ОСОБА_3 заповітів не складала. Інших спадкоємців, крім позивача та відповідача по справі не має.

16 січня 2012 року позивач звернулась до державного нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку, але у видачі вказаного свідоцтва постановою нотаріуса від 16.01.2012 року було відмовлено у звязку з тим, що Державний акт на право на земельну ділянку видано після смерті власника земельної ділянки, тобто у період коли правоздатність особи була втрачена у звязку зі смертю (а.с. 13).

Земельна ділянка була зареєстрована ще коли спадкодавця була жива, про що свідчить номер реєстрації , однак отримати державний акт вже ОСОБА_3 не встигла ,так як померла 26 грудня 2001 року.

Згідно листа №01-05-2862 від 11.12.2013 року виданого відділом Держземагенством у Софіївському районі Дніпропетровської області підтверджується факт реєстрації Державного акту на право приватної власності на землю І-ДП № 031710 виданий на імя ОСОБА_3 виданий 7.03.2002 року, тобто вже після смерті власника даного державного акту (а.с. 15), але Держаний акт був належним чином зареєстрований.

Відповідно до ст. 126 Земельного кодексу України, право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом.

Як вбачається з матеріалів справи факт того, що позивач є спадкоємцем, тобто власником майна померлої ОСОБА_3 і має право успадкувати державний акт на право власності на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Відповідно до ст. 125 Земельного кодексу України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Відповідно до ст. 1218 Цивільного кодексу України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, а згідно із ст. 1225 цього Кодексу, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення.

Відповідно до вимог цивільного законодавства України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який посвідчує його право власності.

Згідно ч. 4. ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

У зв'язку з тим, що Позивач, як спадкоємець за законом, не може належним чином оформити право власності на спадкове майно та отримати свідоцтво про право на спадщину, вона вимушена звернутися до суду за захистом своїх прав.

Згідно ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За таких обставин, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов є законним, обґрунтованим і підлягає задоволенню.

Керуючись ст. 331, 392, 1218, 1225, 1261, 1268, 1272 ЦК України, ст.ст. 125-126 Земельного кодексу України, ст.ст. 208-209, 212-215,218 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Софіївської селищної ради, третя особа: Софіївська районна державна адміністрація, відділ Держгеокадастру в Софіївському районі Дніпропетровської області, про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за законом задовольнити повністю.

Визнати за ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3, яка померла 26 грудня 2001 року, право власності на земельну ділянку із земель сільськогосподарського призначення, цільове призначення якої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 8,490 га., розташованого на території Софіївської селищної ради Софіївського району Дніпропетровської області, посвідченої державним актом на право приватної власності на землю І-ДП № 031710, виданого 07 березня 2002 року відповідно до розпорядження голови Софіївської районної державної адміністрації до розпорядження голови Софіївської районної державної адміністрації № 28-р від 28.01.2002 року.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя О.В. Шумська