Номер провадження: 22-ц/785/1026/15
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Процик М. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.12.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючої судді Процик М.В.,

суддів Дрішлюка А.І., Заїкіна А.П.,

при секретарі Решетнік М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою,

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 04 липня 2014 року,-

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про зобовязання усунути перешкоди в користуванні частиною земельної ділянки, яка належить ОСОБА_2 на праві приватної власності за адресою: м. Одеса, вул. Джерельна,1, шляхом демонтажу (знесення/знищення) паркану (рабиця), який знаходиться на території земельної ділянки ОСОБА_2; і про зобовязання ОСОБА_3 усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою, шляхом демонтажу (знесення) частини нежитлової споруди (сарай), яка знаходиться на території земельної ділянки ОСОБА_2

В обґрунтування позову позивач та його представник посилались на те, що позивач є власником земельної ділянки площею 0,0430 га по вул. Джерельна,1 в м. Одесі, а власником суміжної земельної ділянки є ОСОБА_3; намагаючись встановити капітальний паркан та встановити справжні межі земельних ділянок позивач дізнався, що паркан відповідача та частина його сараю розташовані на його земельній ділянці; спроба вирішити з відповідачем спірні питання шляхом мирного врегулювання не призвела до результатів, а тому вважав його право підлягає захисту.

Відповідач ОСОБА_3 позов не визнав, посилаючись на незаконність вимог позивача до нього.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 04 липня 2014 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою задоволено.

Зобовязано ОСОБА_3 усунути перешкоди в користуванні частиною земельної ділянки, яка належить ОСОБА_2 на праві приватної власності за адресою: м. Одеса, вул. Джерельна, 1 шляхом демонтажу (знесення/знищення) свого паркану (рабиця), який знаходиться на території ОСОБА_2.

Зобовязано ОСОБА_3 усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою, яка належить ОСОБА_2 на праві приватної власності за адресою: м. Одеса, вул. Джерельна, 1 шляхом демонтажу (знесення) частини своєї нежитлової споруди (сарай), яка знаходиться на території ОСОБА_2.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення суду від 04 липня 2014 року скасувати і ухвалити нове рішення про відмову позивачу у задоволенні позову у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права.

Проти апеляційної скарги заперечував відповідач та його представник.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в межах оскарження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду зміні, з наступних підстав.

За правилами ст. 309 ч.1 п.4 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Ухвалюючи рішення про повне задоволення позову ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що позивач є власником земельної ділянки по вул. Джерельна,1 в м. Одесі, має право нею володіти та користуватися, тоді як відповідач, порушуючи правила добросусідства, самовільно зайняв частину земельної ділянки ОСОБА_2, і відмовляється поновити його права шляхом демонтажу свого паркану та частини нежитлової споруди (сараю), що знаходяться на його земельній ділянці.

З такими висновками суду колегія суддів погоджується частково.

Відповідно до ст.78 ЗК України, право власності на землю - це право володіти, користуватися та розпоряджатися земельними ділянками.

Згідно зі ст.ст. 91, 96 ЗК України власники земельних ділянок та землекористувачі зобовязані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів; дотримуватися правил добросусідства та обмежень, повязаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон; зберігати геодезичні знаки, протиерозійні споруди, мережі зрошувальних і осушувальних систем; за свій рахунок привести земельну ділянку у попередній стан у разі незаконної зміни її рельєфу, за винятком здійснення такої зміни не власником земельної ділянки, коли приведення у попередній стан здійснюється за рахунок особи, яка незаконно змінила рельєф.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 є власником земельної ділянки площею 0,0430 га, що знаходиться в м. Одеса, по вул. Джерельна, 1, кадастровий номер земельної ділянки: :50:004:0019, на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 24 червня 2011 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4 (а.с.6) Власником суміжної земельної ділянки площею 0,0640 га, що знаходиться по вул. Джерельна,1 є ОСОБА_3, на підставі договору купівлі-продажу від 02.12.1997р. та державного акту на право власності на земельну ділянку, серії ЯЕ № 653825 від 03 серпня 2007 року. (а.с.36,25)

В квітні 2013 року Київська райадміністрація Одеської міськради розглядала заяву ОСОБА_2 з приводу здійснення відповідачем будівництва житлового будинку з господарськими спорудами, і на його звернення повідомила йому про відсутність у ОСОБА_3 зареєстрованої в інспекції ДАБК декларації (повідомлення) на виконання будівельних робіт та введення в експлуатацію. (а.с.31) У жовтні 2013 року позивач звернувся до постійної комісії Одеської міськради із землеустрою та земельних правовідносин з приводу невідповідності фактичних меж його земельної ділянки межам, вказаних в державному акті про право власності на землю, та з проханням вирішити земельний спір. ( а. с. 9) Відомостей про розгляд спору постійною комісією немає.

На підтвердження позовних вимог, позивачем було надано суду кадастрову зйомку спірної земельної ділянки, виготовлену Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_5, та кадастрову зйомку виготовлену Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_6, у відповідності з якими вбачається, що встановлена межа між земельними ділянками ОСОБА_2 та ОСОБА_3 порушена відповідачем, а саме на земельній ділянці позивача знаходиться паркан (рабиця), та частина нежитлової споруди (сарай) ОСОБА_3. (а.с.8, 30) Водночас судом встановлено, що правовстановлюючих документів на зведене нерухоме майно, у тому числі на сарай, який знаходиться на земельній ділянці позивача, відповідач немає.

За висновком, призначеної апеляційним судом судової земельно-технічної експертизи № 3341/24 від 25.11.2015р., земельні ділянки сторін не відповідають правовстановлюючим документам по площі та конфігурації зовнішніх меж; у результаті зіставлення геодезичних даних ОСОБА_3 та ОСОБА_2 виявлено накладення земельної ділянки ОСОБА_3 на земельну ділянку ОСОБА_2 в межах 16 кв. м; частина сараю ОСОБА_3 площею 3,8 кв. м та паркан виконаний із сітки рабиці розташовані на земельній ділянці ОСОБА_2; для відновлення зовнішніх меж земельних ділянок ОСОБА_3 та ОСОБА_2, відповідно до правовстановлюючих документів, необхідно частково демонтувати частину сараю ОСОБА_3, провести комплекс топографічно-геодезичних робіт по відновленню межових знаків в натурі по геодезичним даним, представленим у технічній документації із землеустрою щодо складання правовстановлюючих документів, відповідно до «Інструкції про встановлення(відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Держкомзему від 18.05.2010р. № 376.(а.с.175-178)

Статтею 152 Земельного кодексу України встановлено, що землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю.

З огляду на встановлене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо необхідності захисту прав позивача, як власника земельної ділянки, шляхом демонтажу (знесення), належних відповідачу, частини нежитлової споруди (сараю) та паркану (рабиця), розміщених на земельній ділянці позивача.

Разом з тим, за розясненням Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009р. «Про судове рішення у цивільній справі» (п.8,13) ухвалене у справі рішення має бути гранично повним, ясним, чітким, викладеним у послідовності, встановленій ст.215 ЦПК…; резолютивна частина рішення повинна мати вичерпні, чіткі, безумовні й такі, що випливають зі встановлених вимог і залежно від характеру справи давати відповіді на інші питання, зазначенні в ст.ст. 215-217 ЦПК України.

Ухваливши рішення щодо знесення частини сараю, суд першої інстанції не зазначив, в якій частині сарай підлягає знесенню. В зазначеній частині резолютивна частина рішення суду не може вважатися повною і чіткою, а тому відповідно до висновку експертизи вона потребує доповнення словами: «площею 3,8 кв. м».

З огляду на те, що державний акт про право власності на землю ОСОБА_7 та договір купівлі-продажу земельної ділянки, за якою її власником став позивач ОСОБА_2, недійсними ( у тому числі щодо площі та меж) у судовому порядку не визнані, не можуть братися до уваги доводи представника відповідача про те, що відповідач не вчиняв навмисних дій по збільшенню своєї площі, що при придбанні у позивача не виникало питань щодо місця знаходження паркану із сітки рабиці, що він не завдавав ніяких незручностей позивачу, що спір стосується незначної території, і вигода позивачу буде меншою ніж збиток відповідачу. Посилання представника відповідача на порушення правил добросусідства зі сторони позивача, на наявність у нього надлишків земельної ділянки до уваги братися не можуть, оскільки порушення позивачем правил добросусідства стосовно відповідача не вбачається. Та водночас окрім надлишків позивач має недоїмку, а надлишки земельної ділянки у відповідача в два рази перевищують надлишки позивача, та названі обставини виходять за межі предмету спору у цій справі.

Посилання представника відповідача на те, що для відновлення межі ще потрібно провести комплекс топографічно-геодезичних робіт по відновленню межових знаків в натурі, щоб спеціаліст вказав які частину паркану та сараю необхідно демонтувати тощо також не можуть братися до уваги з наступних підстав. Предметом спору у цій справі було саме усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, а не відновлення межі земельних ділянок, та експерт однозначно встановив, що належні відповідачу паркан із сітки рабиці та сарай площею 3,8 кв. м розташовані на земельній ділянці позивача. Питання щодо необхідності залучення спеціалістів задля фактичного знесення сараю стосується стадії виконання судового рішення, і може бути вирішено в межах виконавчого провадження.

Доводи представника відповідача про те, що висновок експертизи є неправильним і недопустимим доказом, оскільки експерт не посилається на прилади та обладнання, які ним використовувались, неправомірно застосовує технічний звіт і топографічно-геодезичні вишукування ФОП ОСОБА_8, який не був залучений в якості спеціаліста, тощо не можуть братися до уваги, оскільки висновок відповідає вимогам ст.147 ЦПК України, а технічний звіт і топографічно-геодезичні вишукування надавались сторонами за клопотанням експерта, при цьому обидві сторони в рівних умовах надавали додаткові матеріали експерту та приймали участь в проведенні експертизи. Той факт, що експертиза була призначена за клопотання відповідача, а останній її не оплатив, натомість вона була оплачена позивачем на правильність висновку експертизи не впливає. Та за розясненням Постанови Пленуму Верховного Суду України № 10 від 17.10.2014р. «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» ( п.45) у разі відмови чи ухилення заінтересованої сторони від оплати витрат, повязаних із проведенням судової експертизи, суд скасовує ухвалу про призначення судової експертизи ( частина друга ст. 86 ЦПК) і настають наслідки, передбачені частиною першою ст.146 ЦПК. Законом не заборонено оплатити витрати, повязані з проведенням судової експертизи, іншою стороною у справі.».

За таких обставин, в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційну скаргу ОСОБА_3 слід задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції - змінити, доповнивши резолютивну частину рішення в абзаці третьому після слів «шляхом демонтажу (знесення) частини своєї нежитлової споруди (сарай)» словами «площею 3,8 кв. м», оскільки у висновку експерта вказано саме про такий розмір зайняття земельної ділянки позивача ОСОБА_2

На підставі ст.88 ЦПК України у звязку з задоволенням позову ОСОБА_2, з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені відповідачем судові витрати по оплаті експертизи у сумі 4608 грн. Вимога представника позивача про стягнення комісії банку у сумі 92 грн.16 коп. задоволенню не підлягає, оскільки понесені позивачем витрати по оплаті комісії банку не є судовими витратами за визначенням ст.79 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 303,307,309,313-314,316,317,319 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 04 липня 2014 року змінити, доповнивши резолютивну частину рішення, в абзаці третьому після слів «шляхом демонтажу (знесення) частини своєї нежитлової споруди (сарай)» словами «площею 3,8 кв. м».

У решті рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_3 (ІПН НОМЕР_1) на користь ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_2) понесені судові витрати по оплаті судової експертизи у сумі 4608 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуюча: М.В. Процик

Судді: А.І. Дрішлюк

ОСОБА_9