Справа № 199/6832/15-ц
20 жовтня 2015 року Амур-Нижньодніпровський районний суд м.Дніпропетровська в складі:
головуючого Богун О.О.,
за участі секретаря Хлус Ю.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Дніпропетровську цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, -
В судове засідання представник позивача не зявився, надав заяву у якій зазначив що просить розглядати справу за його відсутності, не заперечував проти заочного розгляду справи.
Відповідно до ч.1 ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Відповідач у судове засідання не зявився, про місце, дату та час судового розгляду справи був сповіщений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, не надав заяви про розгляд справи за його відсутності, не скористався правом надання заперечень проти позову, у звязку з чим суд за згодою позивача вирішує справу у порядку заочного розгляду на підставі наявних у справі доказів.
Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України у звязку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.
Вирішуючи позовні вимоги, суд виходить з наступного.
За приписами ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.
Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.
Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Як зазначено у ст. 610 ЦК України, порушення зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).
Згідно розрахунку заборгованості, у звязку з неналежним виконанням умов кредитного договору у позичальника виникла заборгованість за кредитним договором, яка станом на 03 серпня 2015 року складає:
прострочена заборгованість за кредитом 903376,03рн.;
прострочена заборгованість за процентами 737617,68 грн..
Згідно п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: ... сплата неустойки;
Відповідно до ч. 1 ст. 624 ЦК України, якщо за порушення зобовязання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків.
За п. 4.1 кредитного договору, у випадку несвоєчасного виконання грошового зобов»язання позичальник сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченного платежу у гривневому еквіваленті, вирахуваним за офіційним обмінним курсом НБУ гривні до валюти заборгованості станом на дату нарахування такої пені.
Позивачем за прострочення повернення кредиту, сплати відсотків нарахована пеня у розмірі 118471,96 грн.;
Нарахування пені здійснене арифметично правильно та сторонами не оспорене.
За ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
ОСОБА_1, який прострочив виконання грошового зобовязання, на підставі ч. 1 ст. 625 ЦК України не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання та згідно вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України зобовязаний сплатити суму боргу а також три проценти річних від простроченої суми.
Суд, керуючись вимогами ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, враховує правовий висновок, викладений Верховним судом України у постанові № 6-113цс14 від 01 жовтня 2014 року, згідно якого за змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобовязання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобовязання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Позивачем на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України правомірно нараховані три відсотки річних:
від суми простроченого кредиту у розмірі 4159,25 грн.;
від суми прострочених процентів у розмірі 3748,09 грн.;
Нарахування трьох відсотків річних здійснено арифметично правильно та сторонами не оспорене.
Таким чином, загальний розмір заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором становить 1767373,01 грн..
Відповідно до частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобовязанні (крім випадків, передбачених статтею 515 ЦК України) може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно зі статтею 514 цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобовязанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Внаслідок укладення зазначеного договору купівлі-продажу, ПАТ «Дельта Банк» став стороною новим кредитором, як за кредитним договором, укладеним з ОСОБА_1, так і за договорами, які були укладені задля його забезпечення.
Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
Згідно ч. 1 ст. 7 зазначеного Закону, за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобовязанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобовязання.
У звязку з не виконанням ОСОБА_1 основного зобовязання за кредитним договором у позивача на підставі ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» виникло право на звернення стягнення на предмет іпотеки для задоволення своїх вимог - стягнення заборгованості за кредитним договором зі сплати кредиту, процентів за користування кредитом, комісійної винагороди, пені, штрафу та трьох відсотків річних.
Так, позивач за рахунок предмета іпотеки має право задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням у загальному розмірі 1767373,01 грн., з яких:
- прострочена заборгованість за кредитом 903376,03 грн.;
- три проценти річних від суми простроченого кредиту 4159,25 грн.;
- прострочена заборгованість за процентами 737617,68 грн.;
- три проценти річних від суми прострочених процентів 3748,09 грн.;
- пеня 118471,96 грн..
Вирішуючи питання щодо можливості застосування такого способу захисту порушеного права, як визнання права власності на предмет іпотеки, суд, керуючись вимогами ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, враховує правовий висновок, викладений Верховним судом України у постанові № 6-124цс13 від 11 грудня 2013 року, згідно якого відповідно до частини першої статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Виходячи з положень частини другої статті 16 ЦК України, частини третьої статті 33, статті 36, частини першої статті 37 Закону України «Про іпотеку» не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобовязань за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо такий спосіб передбачено іпотечним договором.
За наведених обставин, оскільки визнання за позивачем права власності на предмет іпотеки є способом звернення стягнення на предмет іпотеки, позовні вимоги підлягають задоволенню.
Згідно ч. 1 ст. 39 Закону України «Про іпотеку», у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються:
- загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки;
- опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя;
- заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні;
- спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону;
- пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки;
- початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.
Відповідно до положень ст.ст. 57, 58, 59, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Оскільки позивачем не надано суду висновку субєкта оціночної щодо вартості обєкту іпотеки , сув вважає за можливе застосувати вартість данного майна вказану в договорі іпотеки, де зазначено, що вартість предмету іпотеки, згідно звіту суб»єкта оціночної діяльності становить 272170,00 грн..
На підставі ст. 88 ЦПК України з відповідача до доходу Держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 3654 грн..
Керуючись та ст.ст. 10, 11, 60, 88, 212, 214, 224 ЦПК України, суд,
Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки - задовольнити в повному обсязі.
- простроченої заборгованості за кредитом 903376,03 грн.;
- трьох процентів річних від суми простроченого кредиту 4159,25 грн.;
- простроченої заборгованості за процентами 737617,68 грн.;
- трьох процентів річних від суми прострочених процентів 3748,09 грн.;
- пені 118471,96 грн.
Стягнути з ОСОБА_1 до доходу Держави судовий збір у розмірі 3654 (три тисячі шістсот пітядесят чотири) гривні.
На рішення позивачем може бути подана апеляційна скарга в Апеляційний суд Дніпропетровської області через Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.
Відповідач, який не зявився у судове засідання, може подати до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська заяву про перегляд заочного рішення протягом десяти днів з дня отримання його копії.