Провадження № 2/756/5153/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 грудня 2015 року Оболонський районний суд міста Києва в складі:

головуючого судді - Шумейко О.І.,

при секретарях - Мишковець М.В., Алфьоровій С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3, треті особи: Оболонський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві, Служба у справах дітей Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

в с т а н о в и в:

У серпні 2015 року позивач звернувся до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до ОСОБА_2, яка діє в інтересах ОСОБА_3, про визнання особи такою, що втратила право користування.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у період з 2004 року по 2013 рік сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, у сторін народився син ОСОБА_3 В період подружнього життя постійним місцем проживання родини ОСОБА_3 була квартира АДРЕСА_1. Спільна дитина подружжя ОСОБА_3 зареєстрована на вказаною адресою з 2008 року. За рішенням суду у січні 2013 року шлюб, укладений між сторонами, розірваний. З листопада 2012 року ОСОБА_2 разом з неповнолітнім ОСОБА_3 проживають за іншою адресою.

Посилаючись на положення статей 71, 72 Житлового кодексу Української РСР, позивач просив визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1.

Позивач та його представник у судовому засіданні підтримали позовні вимоги, просили суд задовольнити позов у повному обсязі. Позивач зазначив, що після розірвання шлюбу його колишня дружина разом із спільною дитиною проживають за іншою адресою, він звертався до відповідача з проханням зняти з реєстраційного обліку неповнолітнього ОСОБА_3 за вказаною адресою, однак відповідач не погодилася у позасудовому порядку вирішити це питання. Позивач зазначив, що просить визнати неповнолітнього ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням за вказаною адресою, у зв'язку з тим, що він вимушений сплачувати житлово-комунальні послуги також за особу, яка у квартирі фактично не проживає. З приводу оплати частини вартості житлово-комунальних послуг позивач до відповідача не звертався.

Відповідач у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, просила суд відмовити у задоволенні позову. Зазначила, що після розлучення батьками неповнолітнього ОСОБА_3 було досягнуто згоди щодо проживання дитини разом з матір'ю.

Треті особи явку своїх представників у судове засідання не забезпечили, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Заслухавши пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд встановив наступне.

Відповідно до договору дарування від 03 квітня 2006 року позивач набув право власності на квартиру АДРЕСА_1. (а.с. 7-8)

Згідно з довідкою КП «Житлосервіс «Приозерне» від 06 березня 2015 року за вказаною адресою зареєстрований позивач та син ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

За рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 14 січня 2013 року шлюб, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, було розірвано.

У відповідності до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

За правилами ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до п. 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року N 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК.

З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК.

Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом. У цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають.

Матеріалами справи підтверджено та встановлено судом під час розгляду справи, позивач є власником квартири АДРЕСА_1. У вказаній квартирі зареєстровані позивач та його неповнолітній син ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

У січні 2013 року шлюб, укладений між сторонами, було розірвано на підставі рішення суду. Після розірвання шлюбу сторони дійшли згоди, що неповнолітній син проживатиме разом з матір'ю ОСОБА_2 У зв'язку з чим відповідач разом з неповнолітньою дитиною виїхали на проживання в іншу квартиру.

Таким чином, суд доходить висновку, що неповнолітній ОСОБА_3 був зареєстрований на вказаною адресою за згодою власника квартири. З 2013 року ОСОБА_3 не проживає у вказаній квартирі з поважних причин, оскільки його батьки домовились про проживання сина разом з матір'ю за іншою адресою. Відтак, ОСОБА_3 право користування спірною квартирою не втратив.

За приписами ст. 160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Згідно з ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Отже, якщо між сторонами існує спір щодо визначення місця проживання дитини, батьки неповнолітнього мають право звернутися до суду з відповідним позовом.

Також суд звертає увагу, що позивачем використано невірний спосіб захисту порушених прав, оскільки як зазначив позивач заявлені позовні вимоги пов'язані з необхідністю сплати житлово-комунальних послуг з урахуванням особи неповнолітнього, який фактично в квартирі не проживає. Відтак, позивач не позбавлений можливості звернутися до суду з позовом про стягнення частини вартості житлово-комунальних послуг.

Враховуючи вищенаведене, суд доходить висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 з підстав, наведених вище.

Керуючись ст.ст.4, 10, 11, 60, 209, 212, 213, 214, 215 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3, треті особи: Оболонський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві, Служба у справах дітей Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду міста Києва через Оболонський районний суд міста Києва шляхом подання в 10-денний строк з дня проголошення рішення суду апеляційної скарги.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя О.І. Шумейко