Ухвала ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 23 грудня 2015 рокум. Київ Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: головуючогоГвоздика П.О., суддів:ика відповідача Євтушенко О.І., Завгородньої І.М.,Іваненко Ю.Г., ОСОБА_8., розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Укргазпромбанк» до ОСОБА_6 про примусове виселення, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 01 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 22 вересня 2015 року, в с т а н о в и л а: У вересні 2014 року позивач звернувся до суду з даним позовом, зазначивши в його обгрунтування, що 17 серпня 2009 року міжПублічним акціонерним товариством «Укргазпромбанк» (далі - ПАТ «Укргазпромбанк») та ОСОБА_7 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 4 000 000 гривень терміном до 01 березня 2013 року. На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором того ж дня між банком та позичальником укладено іпотечний договір, відповідно до умов якого останній передав в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1. У подальшому на підставі положень Закону України «Про іпотеку» та іпотечного договору від 17 серпня 2009 року, позивач в позасудовому порядку набув права власності на вищевказану квартиру. Посилаючись на те, що в спірній квартирі зареєстрована та проживає відповідач, яка добровільно не звільняє житло, позивач просив суд виселити її в примусовому порядку із займаного житлового приміщення зі зняттям з реєстраційного обліку. Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 01 квітня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 22 вересня 2015 року, позов задоволено частково. Ухвалено виселити ОСОБА_6 з квартири за адресою АДРЕСА_2, в примусовому порядку. Вирішено питання про стягнення судового збору. В задоволенні решти вимог відмовлено. У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права і неправильним застосуванням норм матеріального права. Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Встановивши, що позивач є власникомквартири АДРЕСА_1, банком направлено вимогу відповідачу про добровільне звільнення житла, яку відповідач особисто отримала 18 серпня 2014 року, однак добровільно житло не звільнила, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, з урахуванням вимог ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ст. 109 ЖК Української РСР, дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову. Проте з такими висновками судів повністю погодитись не можна. За вимогами ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України. Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини. Вказаним вимогам оскаржувані судові рішення не відповідають. Судами встановлено, що 17 серпня 2009 року міжПАТ «Укргазбанк» та ОСОБА_7 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 4 000 000 гривень терміном до 01 березня 2013 року. На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором того ж дня між банком та позичальником укладено іпотечний договір, відповідно до умов якого останній передав в іпотеку квартиру АДРЕСА_1. На час укладення іпотечного договору предмет іпотеки належав на праві власності ОСОБА_7 на підставі договору купівлі-продажу від 24 лютого 1998 року, зареєстрованого 02 березня 1998 року в Київському міському бюро технічної інвентаризації за реєстровим № 7871. Пунктом 10 іпотечного договору передбачено, що звернення стягнення на предмет іпотеки може здійснюватися на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або шляхом позасудового врегулювання (шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання або шляхом продажу предмета іпотеки іпотекодержателем від свого імені); звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється способом за вибором іпотекодержателя. Звернення стягнення на предмет іпотеки може здійснюватися шляхом набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань.При реалізації даного способу задоволення вимог іпотекодержателя іпотечний договір є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки (п. 11.1іпотечного договору). Відповідно до витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 21 листопада 2013року право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстроване за ПАТ «Укргазпромбанк». Як вбачається з матеріалів справи, в спірній квартирі зареєстрована ОСОБА_6 з 24 березня 2005 року. Підставою звернення до суду з позовом про виселення стало невиконання відповідачем вимоги банку про добровільне звільнення житлового приміщення, на яке звернуто стягнення шляхом набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки. За змістом ч. 1 ст. 575 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом. Відповідно до ст.589 ЦК України, ч. 1 ст. 33Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Згідно із ч. 3 ст.33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. За змістом ст.36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати, зокрема, передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону. Частиною 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення. Частина третя статті 109 ЖК Української РСР регулює порядок виселення громадян. За змістом ч. 2 ст.40 Закону України «Про іпотеку» та ч. 3 ст. 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до ч. 2 ст.109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Таким чином, ч. 2 ст.109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення ст. 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма ст. 109 ЖК Української РСР. Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. При виселенні з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла в судовому порядку, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення. Виселення громадян з іпотечного майна, придбаного за рахунок кредитних коштів, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання (ч. 4 ст. 109 ЖК Української РСР). Вирішуючи спір, суд першої інстанції викладеного не врахував, не перевірив, за які кошти була придбана спірна квартира, яка є предметом іпотеки, та дійшов передчасного висновку про виселення відповідача із займаного житла без надання іншого житлового приміщення у зв'язку із набуттям банком права власності на предмет іпотеки. Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд на вказані порушення уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про залишення його без змін. За таких обставин рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду підлягають скасуванню з підстав, передбачених ст. 338 ЦПК України, з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції. Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у х в а л и л а: Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити. Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 01 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 22 вересня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції. Ухвала оскарженню не підлягає. С.П. Головуючий П.О. Гвоздик Судді: О.І. Євтушенко І.М. Завгородня Ю.Г. Іваненко О.М. Ситнік Ю.Г. Іваненко В.М. Коротун О.В. Попович Ю.Г. Іваненко