Справа № 465/6455/14 Головуючий у 1 інстанції: Дзеньдзюра С.М.
Провадження № 22-ц/783/7975/15 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого Тропак О.В.,

суддів: Приколоти Т.І., Федоришина А.В.,

за участю секретаря Іванової О.О.,

з участю ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_3 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 05 жовтня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа ОСОБА_5 про визнання реєстраційного посвідчення на частку будинку та свідоцтва про право власності на спадщину за законом недійсними, визнання права власності на частину будинку та виключення цієї частки із спадкового майна,-

в с т а н о в и л а :

06 жовтня 2014 року ОСОБА_3 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_4, з участю третьої особи ОСОБА_5, який згодом уточнила та просила:

- визнати реєстраційне посвідчення від 02 жовтня 1997 року на право власності на будинок з належними до нього будівлями та спорудами, який розташований в м. Львові, по вул. Новосонячній, (теперішня Холодноярська) 10, зареєстрований на праві приватної власності за ОСОБА_4 недійсним;

- визнати свідоцтво про право на спадщину за законом від 17.01.2014 року, видане приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_6, яким визначено частку у розмірі 1/2 від 23/50 спадщини за ОСОБА_4 недійсним;

- визнати за нею, ОСОБА_3, право власності на 23/50 частини будинковолодіння по вул. Холодноярська, 10 у м. Львові, яка в технічному паспорті від 23.12.2010 року зазначена як прибудова під літ. А1-1 загальною площею 40,9 кв.м та гараж під літерою Б загальною площею 19,2 кв.м;

- виключити 23/50 частини будинковолодіння по вул. Холодноярська, 10 у м. Львові, яка в технічному паспорті від 23 грудня 2010 року зазначена як прибудова під літерою А1-1 загальною площею 40,9 кв.м та гараж під літерою Б загальною площею 19,2 кв. м. зі складу спадщини.

Позовні вимоги обгрунтовувала тим, що 01 листопада 1993 року помер ОСОБА_7, якому належав індивідуальний житловий будинок № 10 по вул. Холодноярській у м. Львові. Єдиним спадкоємцем його майна була його дружина ОСОБА_8. 10 жовтня 1997 року було укладено договір дарування, з однієї сторони, ОСОБА_8 (дарувальник), та з іншої сторони, ОСОБА_4 (обдарованою), відповідно до якого 27/50 частки будинковолодіння по вул. Холодноярській, 10 у м. Львові отримала ОСОБА_4. Інша частка була залишена у приватній спільній частковій власності за ОСОБА_8, яка складає 23/50 (до будинку відносяться такі господарські будівлі і споруди: цегляна житлова прибудова А1-1, цегляний гараж Б, деревяна вбиральня В, цегляний гараж Г, металеві ворота № 1, № 5, металева огорожа №№ 2,3,4, асфальтне замощення № 1). 12 січня 2013 року ОСОБА_8 померла та знята з реєстрації 05 лютого 2013 року. 17 січня 2014 року, приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_6, видано свідоцтво про право на спадщину за законом, яким визначено частку у розмірі 1/2 від 23/50 спадщини за ОСОБА_4, та по 1/4 від 23/50 за ОСОБА_5 та ОСОБА_9 (онуками ОСОБА_8П.). На думку позивача, помилковість даного свідоцтва полягає в тому, що до складу спадщини було включено майно, яке згідно закону повинно належати їй на праві власності та яке необхідно виключити із складу спадщини. В договорі дарування від 10 жовтня 1997 року, про існування якого позивачка довідалась нещодавно, до складу майна включені приміщення, які вона збудувала разом з покійним чоловіком ОСОБА_10 (в технічному паспорті на будинковолодіння від 23 грудня 2010 року частина майна зазначена як прибудова А1-1 загальною площею 40,9 кв. (дійсна вартість 31 900 грн.) та гараж під літерою Б загальною площею 19,2 кв.м ( дійсна вартість 8194 грн). Будівництво вказаних приміщень проводилось коштом їхньої сімї та власними силами, частково із залученням найманих працівників. Зазначені 23/50 частини будинковолодіння на вул. Холодноярській, 10 у м. Львові, були незаконно і без їхнього відома введені в експлуатацію. З огляду на викладене просила позов задоволити.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 05 жовтня 2015 року в задоволенні позову відмовлено. Судові витрати покладено на позивача.

Не погодившись із рішенням суду ОСОБА_3 оскаржила його, подавши апеляційну скаргу, в якій зазначає, що оскаржуване рішення постановлене за недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, з порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального і процесуального права, а відтак просить рішення скасувати, ухвалити нове про задоволення позовних вимог в повному обсязі. Зокрема наводить наступні доводи. Судом не надано відповідної правової оцінки тому факту, що 23/50 частини вищезгаданого будинковолодіння були збудовані за її та її покійного чоловіка кошти, були незаконно і без їхнього відома введені в експлуатацію і незаконно зареєстровані за ОСОБА_8. Зокрема дані обставини були підтверджені її дітьми: ОСОБА_9 та ОСОБА_5, а також їхнім сусідом, які були допитані в якості свідків. Зазначає, що після набрання законної сили рішенням Франківського районного суду м. Львова від 05 жовтня 2015 року ОСОБА_4 разом із своєю сімєю повинні проживати разом із її сімєю в одній кімнаті, кухні, коридорі та веранді, загальною площею 40,9 кв.м., що є неможливим. Загалом вважає, що судом не надано належної правової оцінки доказам (копіям квитанцій на придбання будівельних матеріалів) та показанням свідків у даній справі щодо зазначених обставин і не наведено мотивів у неприйнятті таких доказів.

Причини неявки в судове засідання 24.12.2015 року позивача ОСОБА_3 Г і її представників, які були належним чином повідомленими про час і місце проведення судового засідання, колегія суддів визнала неповажними, і ухвалила , що їхня неявка не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача на заперечення апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги з наступних мотивів.

Позовні вимоги позивач обгрунтовувала тим, що нещодавно вона довідалась про існування договору дарування від 10 жовтня 1997 року « 2-4655, так як до складу майна включені приміщення , які вона збудувала разом з покійним чоловіком ОСОБА_10 , які в технічному паспорті від 23.12.2010 року зазначені як прибудова А1-1 та гараж під літерою «Б»Ю, та у зв»язку з цим просила, зокрема: визнати недійсним реєстраційне посвідчення від 02 жовтня 1997 року на право власності на будинок з належними до нього будівлями та спорудами, який розташований в м. Львові, по вул. Новосонячній, (теперішня Холодноярська) 10, зареєстрований на праві приватної власності за ОСОБА_4;

визнати за нею, ОСОБА_3, право власності на 23/50 частини будинковолодіння по вул. Холодноярська, 10 у м. Львові, яка в технічному паспорті від 23.12.2010 року зазначена як прибудова під літ. А1-1 загальною площею 40,9 кв.м та гараж під літерою Б загальною площею 19,2 кв.м.

Згідно письмових доказів у справі, а саме, свідоцтва про право на спадщину за законом від 14 вересня 1994 року житловий будинок № 10 по вул. Новосонячній в м. Львові знаходиться на земельній ділянці , яка була надана ОСОБА_7 під забудову згідно договору від 14.07.59 року ( а.с. 10).

З огляду на вищенаведене , право власності на прибудову А-1-1 та гараж під літерою «Б» , як складові частини житлового будинку та приналежність до житлового будинку виникло під час дії ЦК УРСР 1963 року (а.с . 11,12).

У відповідності до ст. ст. 132 ЦК УРСР 1963 року, складовою частиною речі є все те, що не може бути відділене від неї без пошкодження і істотного знецінення речі. При переході права на річ складові частини її не підлягають відділенню. Приналежністю є річ , призначена служити головній речі і зв»язана з нею спільним господарським призначенням. Приналежність наслідує долю головної речі, якщо в договорі або в законі не встановлено інше.

У відповідності до ст. 119 ЦК УРСР 1963 року коли учасник спільної часткової власності на жилий будинок збільшить в ньому за свій рахунок корисну площу будинку шляхом прибудови, надбудови або перебудови проведеної за згодою решти учасників і в установленному порядку, частка, учасників у спільній власності на будинок і порядок користування приміщеннями в ньому підлягають відповідній зміні.

Згідно з роз»ясненнями, наведеними у п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 04.10.1991 року № 7 « Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», відповідно до ст.12 Закону України "Про власність" у приватній власності громадян можуть знаходитись жилі

будинки, збудовані на відведеній у встановленому порядку земельній ділянці або придбані на законних підставах, наприклад, за договором купівлі-продажу, міни, дарування, за правом спадщини. Оскільки згідно зі ст. 17 ЗК і ст .14 Закону України "Про власність" земельна ділянка для будівництва жилого будинку і господарських будівель надається громадянину у приватну власність, участь інших осіб у будівництві не створює для них права приватної власності на жилий будинок, крім випадків, коли це передбачено законом. Згідно зі статтями 16 і 17 Закону України "Про власність", таке право, зокрема, виникає, коли будівництво велось подружжям в період шлюбу - жилий будинок у зв'язку з цим є їх спільною сумісною власністю, або велось за рахунок спільної праці членів сім'ї - жилий будинок стає їх спільною сумісною власністю, якщо інше не було встановлено письмовою угодою між ними. Інші особи, які приймали участь у будівництві жилого будинку (його купівлі) не на підставі угоди про створення спільної власності, яка відповідає законодавству, вправі вимагати не визнання права власності на будинок, а відшкодування своїх затрат на будівництво (купівлю будинку), якщо допомогу забудовнику (покупцю) вони надавали не безоплатно. Таке ж право за цих умов належить членам сім'ї власника жилого будинку, якщо вони приймали участь лише у будівництві підсобних будівель (літньої кухні, сараю, тощо) і підсобних приміщень або коли їх затрати на ремонт жилого будинку перевищували покладений на них ст.156 ЖК обов'язок.

Позовні вимоги позивач обгрунтовувала тим, що нещодавно вона довідалась про існування договору дарування від 10.10.1997 року № 2-4655, так як до складу майна включені приміщення , які вона збудувала разом з покійним чоловіком ОСОБА_10 , які в технічному паспорті від 23.12.2010 року зазначені як прибудова А1-1 та гараж під літерою «Б».

Оскільки позивачеві і її чоловікові не була надана земельна ділянка для будівництва житлового будинку по вул. Новосонячній 10 у м. Львові, і відповідно, вони не були власниками (співвласниками) цього будинку, то вони не могли набути право власності на прибудову до цього будинку і гараж «Б» , як складову річ і приналежність до цього будинку.

Зважаючи на те, що позивач не заявляла про те, що вона і її чоловік були членами сім»ї власника будинку - ОСОБА_7І, а також не заявляла, що прибудова А1-1 і гараж «Б» були споруджені за рахунок спільної праці власника будинку - ОСОБА_7 і позивача та її чоловіка, відтак, навіть, якщо позивач і її чоловік і брали якусь участь у будівництві прибудови А1-1 та гаражу «Б» , їхня участь у цьому будівництві не породжувала для позивача права приватної власності на будь-яку складову частину жилого будинку і приналежність до цього будинку.

Хоча в мотивувальній частині оскаржуваного рішення судом першої інстанції не дано правової оцінки вищезазначеним обставинам, але зважаючи на те, що, у відповідності до положень ч. 3 ст. 309 ЦПК України, порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи, а справа фактично вирішена правильно, то підстав для скасування оскаржуваного рішення колегія суддів не знаходить.

У зв»язку з відсутністю правових підстав для задоволення позовних вимог про визнання недійсним реєстраційного посвідчення від 02 жовтня 1997 року на право власності на будинок з належними до нього будівлями та спорудами, який розташований в м. Львові, по вул. Новосонячній, (теперішня Холодноярська) 10, зареєстрованого на праві приватної власності за ОСОБА_4 та про визнання за ОСОБА_3, право власності на 23/50 частини будинковолодіння по вул. Холодноярська, 10 у м. Львові, яка в технічному паспорті від 23.12.2010 року зазначена як прибудова під літ. А1-1 загальною площею 40,9 кв.м та гараж під літерою Б загальною площею 19,2 кв.м., відповідно не виникло і правових підстав для задоволення позовних вимог про: визнання свідоцтва про право на спадщину за законом від 17.01.2014 року, виданого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_6, яким визначено частку у розмірі 1/2 від 23/50 спадщини за ОСОБА_4 недійсним; визнання за ОСОБА_3, права власності на 23/50 частини будинковолодіння по вул. Холодноярська, 10 у м. Львові, яка в технічному паспорті від 23.12.2010 року зазначена як прибудова під літ. А1-1 загальною площею 40,9 кв.м та гараж під літерою Б загальною площею 19,2 кв.м; виключення 23/50 частини будинковолодіння по вул. Холодноярська, 10 у м. Львові, яка в технічному паспорті від 23 грудня 2010 року зазначеної як прибудова під літерою А1-1 загальною площею 40,9 кв.м та гараж під літерою Б загальною площею 19,2 кв. м. зі складу спадщини.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

З врахуванням вищенаведених обставин справи у їх об»єктивній сукупності та зважаючи на вищенаведені положення норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційну скаргу належить відхилити, оскаржуване рішення - залишити без змін.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 307, ст. 308, п. 1 ч. 1 ст. 314, ч. ч. 1, 2 ст. 315, ст. ст. 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 05 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду.

Головуючий Тропак О.В.

Судді: Приколота Т.І.

ОСОБА_11