АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/93/15 Справа № 175/5385/13-ц Головуючий у 1 й інстанції - Шабанов А. М. Доповідач - Свистунова О.В.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2015 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати по цивільним справам апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого Свистунової О.В.

суддів Міхеєвої В.Ю., Ремеза В.А.

за участю секретаря Видюкової Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпропетровську цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 09 липня 2014 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Ювілейної селищної ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_2, третя особа: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_6 про визнання недійсним договору купівлі-продажу та витребування майна з чужого незаконного володіння та знесення самочинно збудованого майна, -

В С Т АН О В И Л А:

У серпні 2013 року позивачка ОСОБА_3, уточнивши в подальшому позовні вимоги, звернулась до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області з позовом до Ювілейної селищної ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_2, третя особа: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_6 про визнання недійсним договору купівлі-продажу та витребування майна з чужого незаконного володіння та знесення самочинно збудованого майна. Судовий збір сплачено у відповідності до вимог чинного законодавства.

Посилаючись на ті обставини, що на підставі рішення виконавчого комітету Ювілейної селищної Ради народних депутатів за №48 від 04.04.1996 року ОСОБА_7 було безкоштовно передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,1200 га з цільовим призначенням для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1. На підставі вищезазначеного рішення ОСОБА_7 17.05.1996 року отримав Державний акт на право приватної власності на землю серія ДП Дн № 005887, який був зареєстрований у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №6187.

На підставі Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 31.10.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу ОСОБА_8 за реєстром № 2812 та зареєстрованого 31.10.2006 року у Державному реєстрі правочинів під № 1680050, - позивачці ОСОБА_3, належить земельна ділянка площею 0,1200 га з цільовим призначенням для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд розташована за адресою: АДРЕСА_1.

У 2013 році, позивачка почала вчиняти дії необхідні для здійснення будівництва на земельній ділянці, що належала їй на підставі договору купівлі-продажу, однак, при зверненні до приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу ОСОБА_8, у усному порядку, їй стало відомо, що її земельна ділянка належить іншим власникам і зазначена інформація міститься у реєстрі речових прав на нерухоме майно.

На даний час власником земельної ділянки, що належить позивачці, на підставі договору купівлі-продажу від 12.05.2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_9, за реєстровим № 1267, є ОСОБА_2, яка в свою чергу придбала зазначену ділянку у ОСОБА_5, яка теж в свою чергу на підставі договору купівлі-продажу від 18.05.2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_6, за реєстровим № 671, придбала зазначену земельну ділянку у ОСОБА_4, якому зазначена ділянка належала на підставі державного акту на право приватної власності на землю від 29.07.1998 року, що йому був виданий на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 29.07.1998 року № 2770.

З урахуванням тих обставин, що належне позивачу майно - земельна ділянка, незаконно вибула з її володіння, ОСОБА_3 просила задовольнити її позовні вимоги.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 09 липня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволені у повному обсязі.

Визнано недійсним Договір купівлі-продажу земельної ділянки №14 (кадастровий номер -02-017-0598), що розташована за адресою: АДРЕСА_1, укладений 29.07.1998 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_6, за реєстровим № 671.

Витребувано на користь ОСОБА_3 від ОСОБА_2 земельну ділянку №14 площею 0,1200 га за адресою: АДРЕСА_1, кадастровий номер -02-017-0598.

Зобов'язано ОСОБА_2 за власний рахунок знести всі збудовані нею будівлі та споруди на земельній ділянці №14 площею 0,1200 га за адресою: АДРЕСА_1, кадастровий номер -02-017-0598, та повернути зазначену земельну ділянку до попереднього стану, який існував станом на 12 травня 2011 року.

Додатковим рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 31 липня 2014 року вирішено питання щодо розподілу судових витрат у справі. Стягнуто солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_2 на користь позивача сплачений нею судовий збір у розмірі 1 528,02 грн.

У апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, виходив із того, що спірна земельна ділянка вибула з володіння позивачки проти її волі та відповідачі володіли нею без законних підстав, тому, відповідач ОСОБА_4 не мав право укладати стосовно спірної земельної ділянки будь-які договори.

Судом встановлено, що на підставі рішення виконавчого комітету Ювілейної селищної Ради народних депутатів за №48 від 04.04.1996 року ОСОБА_7 було безкоштовно передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,1200 га з цільовим призначенням для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1. На підставі вищезазначеного рішення ОСОБА_7 17.05.1996 року отримав Державний акт на право приватної власності на землю серія ДП Дн № 005887, який був зареєстрований у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №6187.

На підставі Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 31.10.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу ОСОБА_8 за реєстром № 2812 та зареєстрованого 31.10.2006 року у Державному реєстрі правочинів під № 1680050, - позивачці ОСОБА_3, належить земельна ділянка площею 0,1200 га з цільовим призначенням для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Пунктом 11 вказаного договору купівлі-продажу визначено, що покупець набуває право власності на земельну ділянку після державної реєстрації правочину та одержання документа, що посвідчує право власності на неї (Державного акта про право власності на земельну ділянку) та його державної реєстрації. Цей договір є підставою для видачі власнику земельної ділянки Державного акта про право власності на земельну ділянку.

У 2013 році, позивачка почала вчиняти дії необхідні для здійснення будівництва на земельній ділянці, що належала їй на підставі договору купівлі-продажу, однак, при зверненні до приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу ОСОБА_8, у усному порядку, їй стало відомо, що її земельна ділянка належить іншим власникам і зазначена інформація міститься у реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Судом також встановлено, що згідно наданої інформації, на даний час власником земельної ділянки, що належить позивачці, на підставі договору купівлі-продажу від 12.05.2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_9, за реєстровим № 1267, є ОСОБА_2, яка в свою чергу придбала зазначену ділянку у ОСОБА_5, яка теж, в свою чергу, на підставі договору купівлі-продажу від 18.05.2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_6, за реєстровим № 671, придбала зазначену земельну ділянку у ОСОБА_4, якому зазначена ділянка належала на підставі державного акту на право приватної власності на землю від 29.07.1998 року, що йому був виданий на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 29.07.1998 року № 2770.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Суд першої інстанції, посилаючись на ст. ст. 203, 215 ЦК України та визнаючи недійсним договір купівлі-продажу від 18.05.2010 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 виходив з того, що позивачка, як власник земельної ділянки має право на звернення до суду з вказаними позовними вимогами.

Проте, відповідно до п. 5 ч. 5 постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06 листопада 2009 року № 9 (далі - Постанова) відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Таким чином, оскільки ОСОБА_3 не є стороною договору купівлі-продажу, однак, оскільки, закон не обмежує коло осіб, які мають право вимагати застосування правових наслідків нікчемного правочину, лише сторонами і ними можуть бути будь-які заінтересовані особи, права або охоронювані інтереси яких порушені то визнання договору недійсним є неналежним способом захисту прав позивачки, і вона має право на підставі ч. 1 ст. 388 ЦК України тільки витребувати майно, яке було предметом спірного договору.

Тобто, суд дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог про визнання недійсним спірного договору купівлі-продажу від 18.05.2010 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_5.

Щодо доводів апеляційної скарги стосовно відсутності у позивачки права звернення до суду із зазначеними вимогами з тих підстав, що договір купівлі-продажу земельної ділянки від 31.10.2006 року, посвідчений нотаріально, однак не пройшов державної реєстрації.

Як встановлено колегією суддів, на підставі Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 31.10.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу ОСОБА_8 за реєстром № 2812 та зареєстрованого 31.10.2006 року у Державному реєстрі правочинів під № 1680050, - позивачці ОСОБА_3, належить земельна ділянка площею 0,1200 га з цільовим призначенням для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Пунктом 11 вказаного договору купівлі-продажу визначено, що покупець набуває право власності на земельну ділянку після державної реєстрації правочину та одержання документа, що посвідчує право власності на неї (Державного акта про право власності на земельну ділянку) та його державної реєстрації. Цей договір є підставою для видачі власнику земельної ділянки Державного акта про право власності на земельну ділянку.

Відповідно до вимог ч.3 ст. 132 ЗК України, (в редакції, чинній на час укладення позивачкою договору купівлі-продажу земельної ділянки - 31.10.2006 року), який є спеціальним актом щодо ст.210 та ч.3 ст.640 ЦК України, угоди про перехід права власності на земельні ділянки вважаються укладеними з дня їх нотаріального посвідчення, тобто, з моменту нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу спірної земельної ділянки право позивачки на неї є дійсним. Таку позицію з огляду на співвідношення загальної та спеціальної норми визнано правильною при вирішенні спорів щодо правовідносин, які виникли до набрання чинності Законом України від 05 березня 2009 року "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо документів, що посвідчують право на земельну ділянку, а також порядку поділу та об"єднання земельних ділянок". З прийняттям цього закону розбіжності між ЦК України та ЗК України щодо моменту укладання договору про перехід права власності на земельні ділянки усунуто і такі договори є укладеними з моменту їх державної реєстрації органами земельного кадастру.

З урахуванням викладеного, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги у цій частині, як не обґрунтовані.

Однак, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції здійснено висновки, які не підтверджені належними доказами. Так, відсутні докази на підтвердження факту, який встановив суд першої інстанції щодо незаконного отримання ОСОБА_4 Державного акту на право приватної власності на землю серії І-ДП № 091207, виданого Ювілейною селищною радою народних депутатів Дніпропетровського району Дніпропетровської області від 28.12.2002 року на підставі Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 29.07.1998 року. Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції здійснені на підстави лише припущень.

А крім того, укладені, у подальшому, 18.05.2010 року Договір купівлі-продажу земельної ділянки між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 та Договір купівлі-продажу земельної ділянки, укладений 12.05.2011 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2, відповідають вимогам діючого законодавства, а саме: нотаріально посвідчені, земельним ділянкам присвоєно кадастрові номери та набуття у власність відбулось на підставі Державних актів на право приватної власності на землю, що видані селищною радою, та акти зареєстровано у книзі записів державних актів на право приватно власності на землю. Отже, у суду були відсутні підстави для визнання недійсним договору купівлі-продажу з підстав передбачених ст.ст. 203, 215 ЦК України.

Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ч.4 ст.10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

В ході розгляду справи, судом першої інстанції роз'яснювались сторонам їх права та обов'язки, у відповідності до вимог ст.ст. 10, 11 та 60 ЦПК України, однак позивач підтримала заявлені вимоги викладені саме в такому вигляді, вважаючи, що саме викладені вимоги у такому вигляді відповідають її прагненням.

У свою чергу, судом першої інстанції не було роз"яснено позивачу його право звернутись до суду з вимогами з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і визнання недійсними державних актів про право власності на земельні ділянки.

Колегія судів вважає, що для ухвалення законного рішення саме для суду мають принципове значення факти та обставини, що підлягають встановленню на підставі належних та допустимих доказів.

Судом апеляційної інстанції було здійснено перевірку висновків суду першої інстанції щодо незаконності підстав отримання відповідачем ОСОБА_4 спірної земельної ділянки.

Так, зібраними у справі доказами не підтверджено факту незаконного отримання ОСОБА_4 Державного акту на право приватної власності на землю серія І-ДП № 091207 виданого Ювілейною селищною радою народних депутатів Дніпропетровського району Дніпропетровської області від 28.12.2002 року на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 29 липня 1998 року за №2770, акт зареєстровано у книзі записів державних актів на право приватної власності на землю № 5994.

Вищевказаний Державний акт на право приватної власності на землю серії І-ДП № 091207 виданий Ювілейною селищною радою народних депутатів Дніпропетровського району Дніпропетровської області від 28.12.2002 року на ім"я ОСОБА_4 не визнано незаконним та не скасовано.

Крім того, право власності на спірну земельну ділянку за ОСОБА_4 підтверджується також: витягом за №526 про присвоєння кадастрового номеру земельної ділянки №-02-017-0598 власнику ОСОБА_4, що виданий Дніпропетровським районним відділом Дніпропетровської регіональної філії Державного підприємства "Центр державного земельного кадастру"; довідкою за №02178 від 18.05.2010 року, виданою Дніпропетровським районним відділом Дніпропетровської регіональної філії Державного підприємства "Центр державного земельного кадастру"; листами за №0721 від 24.02.2014 року, за № 22-403-0.6-25/2-15 від 04.03.2015 року та за № 403-42/2-15 від 06.03.2015 року управління Держземагенства у Дніпропетровському районі Дніпропетровської області; листом за № 9-4-0.2-4219/2-15 від 05.03.2015 року Головного управління Держземагенства у Дніпропетровської області.

Крім того, до суду не надано висновків судових експертиз, вироку у кримінальній справі, рішення суду, щодо незаконності Державного акту на право приватної власності на землю серія І-ДП № 091207 виданого Ювілейною селищною радою народних депутатів Дніпропетровського району Дніпропетровської області від 28.12.2002 року та договору купівлі-продажу земельної ділянки від 29 липня 1998 року за №2770, а долучені до матеріалів справи: вирок Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 27 листопада 2012 року, ухвала Апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 січня 2014 року та ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 вересня 2014 року щодо ОСОБА_12, не є доказом того, що ОСОБА_4 реєстрував на своє ім"я право власності на спірну земельну ділянку на підставі підроблених його сином документів.

Відповідно до положень частини 1 статті 388 ЦК власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК.

Відповідно до ч.1 ст.388 Цивільного кодексу України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:

1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;

2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;

3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Пунктом 23 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ за №5 від 07 лютого 2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" передбачено, що відповідно до ст.387 Цивільного кодексу України та ч.3 ст.10 ЦПК України особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача.

До вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини 1 статті 388 ЦК) відносяться, зокрема, такі випадки, як вчинення правочину під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника власника з другою стороною, тобто у всіх випадках, коли майно вибуло з володіння поза волею власника (або законного володільця).

Оскільки, у справі, яка переглядається відсутні докази того, що відповідач ОСОБА_4 незаконно володів спірним майном, а інші вимоги перед судом не заявлені, то слід вважати, що відсутні докази того, що спірне майно вибуло з володіння позивача поза її волею і вона має право витребувати його від добросовісного набувача за правилами ст.388 ЦК України. Крім того, колегія зазначає, що недійсність правочину, на виконання якого передано майно, сама по собі не свідчить про його вибуття із володіння особи, яка передала це майно, не з її волі.

Таким чином, суд першої інстанції неналежним чином дослідив надані сторонами докази, неповно з"ясував обставини у справі, що мають суттєве значення для правильного вирішення даної цивільної справи, а тому, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення ухвалено з грубим порушенням норм матеріального та процесуального права.

Колегія судів вважає, що, суд першої інстанції, задовольнивши позовну заяву, ухвалив по суті неправильне рішення.

Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, судове рішення не відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права і тому, колегія апеляційного суду вважає, що згідно до ст. 309 ЦПК України апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції та додаткове рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового рішення.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 09 липня 2014 року - скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_3 - відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржено шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді