Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

11 лютого 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області

у складі : головуючого судді Мацунича М.В.

суддів : Куштана Б.П., Панька В.Ф.

з участю секретаря : Дашковської С.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгород цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1, ОСОБА_2 та їх представника ОСОБА_3 на рішення Мукачівського міськрайонного суду від 19 грудня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_1 й ОСОБА_2 до виконавчого комітету Мукачівської міської ради де третіми особами без самостійних вимог є: ОСОБА_4 й ОСОБА_5 про визнання права користування житлом та зобовязання укласти договір найму жилого приміщення, -

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2014 року ОСОБА_1 і ОСОБА_2 звернулись в суд із вищенаведеним позовом та як на підставу своїх вимог посилались на те, що в березні 1993 року за спільним рішенням адміністрації та профспілкової організації Мукачівського заводу будівельної індустрії виробничого обєднання Закарпатзалізобетон було виділено ОСОБА_1 разом із сімєю з 4-х чоловік для постійного проживання двокімнатну квартиру в гуртожитку № 1А по вул. Івана Франка (бічна) у м. Мукачево. А згідно рішення виконавчого комітету Мукачівської міськради від 29.01.1997 року за № 15 даний гуртожиток було прийнято в комунальну власність та переведено в житлові будинки державного житлового фонду (п.п. 4.1., 4.3. рішення). Вирішено видати мешканцям ордери, укласти договори найму житла й оформити постійну прописку. Проте, договору найму житла не було укладено і не оформлено прописку по місцю проживання, хоча в даній квартирі постійно приживають із березня 1993 року. Враховуючи дані обставини й просили задоволити позов.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 19 грудня 2014 року відмовлено в задоволенні позовних вимог із тих підстав, що позивачі не довели обставини на які посилались як на підставу своїх вимог.

Заперечуючи рішення суду, ОСОБА_1, ОСОБА_2 та їх представник ОСОБА_3, подали апеляційну скаргу в якій просять апеляційну інстанцію скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову. При цьому посилаються на те, що рішення суду ухвалено в порушення вимог норм матеріального та процесуального права, а тому підлягає скасуванню.

В апеляційній інстанції представник ОСОБА_3, підтримав, доводи апеляційної скарги, яку просив задовольнити з наведених у ній підстав.

У судове засідання апеляційної інстанції апелянти, відповідач і треті особи не зявились, але про час та місце судового засідання повідомлені належним чином, та заяв про відкладення розгляду справи не подали суду. Враховуючи вимоги ч. 2 ст. 305 ЦПК України та зважуючи на приписи ст. 303-1 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглядати скаргу за відсутності незявившихся сторін.

Колегія суддів, приймаючи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, пояснення сторони та обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування норм матеріального й процесуального права при винесенні оспорюваного судового рішення, знаходить апеляційну скаргу такою, що підлягає частковому задоволенню за наступних мотивів.

Відповідно до вимог статей 212 -214 ЦПК України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним рішення є тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й, всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, що регулює подібні відносини або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається, рішення в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, а висновки суду про встановлені обставини й правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності й підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Проте зазначеним вимогам закону ухвалене в справі рішення суду не відповідає.

Виходячи з положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Як зазначено в ч. 1 ст. 9 ЖК України, громадяни мають право на одержання в безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду, або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів.

Стаття 53. Порядок надання жилих приміщень у будинках громадського житлового фонду

А згідно ст. 53 ЖК України, жилі приміщення в будинках громадського житлового фонду надаються громадянам за спільним рішенням органу відповідної організації та її профспілкового комітету з наступним повідомленням виконавчому комітетові відповідно районної, міської Ради народних депутатів про надання жилих приміщень для заселення.

На виконання даних норм за рішенням спільного засідання адміністрації і профспілки Мукачівського ПБМР-1 від 12.03.1993 року було виділено сімї ОСОБА_1 у складі 4 особи звільнену малосімейку, двокімнатну квартиру за № 307 в будинку № 1А по вул. Івана Франка (бічна) у м. Мукачево, що підтверджується випискою із протоколу № 1, а.с. 8.

У листі від 19.03.1993 р. за № 821 ПБМР-1 м. Мукачево до голови виконкому Ради народних депутатів м. Мукачево, просило прописати сімю робітника підприємства ОСОБА_1 у квартирі № 307, що в будинку № 1А по вул. Івана Франка (бічна) у м. Мукачево в складі 4 чоловік, а.с. 10.

Та актом № 69 від 21.10.2014 року ТзОВ І.Т.В. Сервіс Плюс стверджено, що позивачі з 1993 року і по час складання акту, тобто постійно проживають у квартирі № 307, що в будинку № 1А по вул. Івана Франка (бічна) у м. Мукачево, а.с. 6.

У ході судового розгляду суду першої інстанції представник виконкому Мукачівської міської ради в особі ОСОБА_6 визнала позовні вимоги стосовно визнання за позивачами права на користування займаним житлом.

Оскільки, позивачам була надана двокімнатна квартира згідно встановленого на той час порядку в якій вони проживають по теперішній час, то представниця відповідача обґрунтовано визнала позовні вимоги у цій частині.

Що ж стосується відсутності у позивачів прописки в спірній квартирі, то дана обставина як розяснив Пленум ВСУ в п. 15 постанови від 01.11.1996 року за № 9 Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживає або ж для відмови їй у цьому.

Проте враховуючи вище наведені факти, слід дійти до думки, що позивачі на законних підставах зайняли спірне житло, дане приміщення являється їхнім постійним місцем проживання в якому більше 20-ти років проживають. Зазначене свідчить про те, що позивачі мають право користування спірним жилим приміщенням, яке підлягає підтвердженню, оскільки місце проживання позивачів не зареєстровано в передбаченому порядку.

Стосовно вимог позивачів про укладення з ними Договору найму жилого приміщення на спірну квартиру. То такі є безпідставними, оскільки житловим законодавством на виконавчий комітет не покладено обовязок по укладенню такого.

Згідно ч. 2 ст. 61 ЖК України договір найму жилого приміщення в будинках державного житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем житлово-експлуатаційною організацією і наймачем громадянином.

Як вбачається зі змісту рішення виконавчого комітету Мукачівської міськради від 29.01.1997 року за № 15 даний гуртожиток було прийнято в комунальну власність та переведено в житлові будинки державного житлового фонду (п.п. 4.1., 4.3. рішення). Та вирішено видати мешканцям ордери, укласти договори найму житла і оформити постійну прописку.

Дані вимоги рішення не виконані відповідачем у частині видачі ордера на жиле приміщення. Проте, позивачі не оспорювали таку бездіяльність відповідача, що вказує на те, що вимоги позовні в частині укладення договору найму жилого приміщення не можуть бути задоволені. Через це, суд першої інстанції підставно відмовив у задоволенні цієї позовної вимоги.

Ураховуючи викладене у взаємозвязку з наведеними нормами права, колегія суддів зазначає, що ухвалене судом першої інстанції судове рішення не можна визнати законним у частині вимоги про визнання права на користування жилою квартирою та воно підлягає скасуванню на підставі ч. 1 ст. 309 ЦПК України з ухваленням нового рішення суду про задоволення цієї позовної вимоги.

Зважуючи на встановлене та керуючись вимогами статей 10, 11, 60, 212, 309, 314, 316 і 319 ЦПК України, апеляційний суд, -

в и р і ш и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2 та їх представника ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду від 19 грудня 2014 року скасувати в частині вимоги про визнання права користування житлом та ухвалити в справі нове рішення.

Позов ОСОБА_1 й ОСОБА_2, задоволити частково.

Визнати право ОСОБА_1 й ОСОБА_2 на користування жилою квартирою № 307 в будинку № 1А по вул. Івана Франка (бічна) у м. Мукачево, Закарпатської області.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня набрання ним законної сили.

Головуючий : ___________________ Судді : ____________________

____________________