Номер провадження: 22-ц/785/9643/15
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Таварткіладзе О. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.12.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Таварткіладзе О.М.

суддів: Оверіної О.В., Кравця Ю.І.,

при секретарі: Книгиницькому О.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 22 вересня 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про припинення права власності та позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації вартості гаражу, -

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2014 року ОСОБА_2 звернувся до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовом до ОСОБА_3, Реєстраційної служби Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції Одеської області про припинення за ОСОБА_3 право власності на 2/10 частки житлового будинку по вул.Фрунзе, 18 в м.Білгород-Дністровський Одеської області внаслідок відчуження власником свого майна та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, скасування витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності та зобовязання реєстраційну службу ОСОБА_4 міськрайонного управління юстиції в Одеській області внести запис про скасування державної реєстрації прав та їх обтяжень.

У грудні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовом до ОСОБА_2, в якому просила стягнути грошову компенсацію вартості гаражу під літ.Д, який входить до 2/10 частин житлового будинку, який розташований за адресою: м.Б.Дністровський, Одеська область, вул.Фрунзе, 18 у розмірі 45 000 гривень, припинити її право власності на гараж з дня отримання грошової компенсації від ОСОБА_2 у розмірі 45 000 гривень, визнати за ОСОБА_2 право власності на даний гараж з дня отримання ОСОБА_3 грошової компенсації від нього та призначити по справі незалежну оцінку гаражу станом на день подачі позову до суду.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 23.12.2014 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про припинення права власності та позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації вартості гаражу об`єднані в одне провадження (т. 1 а. с. 62-65).

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 23.03.2015 року провадження у справі за позовними вимогами ОСОБА_2 до Реєстраційної служби Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції Одеської області про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, скасування витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності та зобовязання реєстраційну службу ОСОБА_4 міськрайонного управління юстиції в Одеській області внести запис про скасування державної реєстрації прав та їх обтяжень закрито на підставі ч.1 ст. 205 ЦПК України, як такі, що не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства України (т. 2 а. с. 44-48).

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 22 вересня 2015 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 та в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, до апеляційного суду Одеської області з апеляційними скаргами звернулися ОСОБА_3 та ОСОБА_2, в яких просять:

* ОСОБА_2 скасувати рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 22 вересня 2015 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі. В іншій частині рішення залишити без змін;

* ОСОБА_3 - скасувати рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 22 вересня 2015 року в частині відмови у задоволенні її позовних вимог та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі,

посилаючись на порушення судом першої інстанції при ухваленні рішення норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є:

1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими;

3) невідповідність висновків суду обставинам справи;

4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, а також розгляд і вирішення справи неповноважним судом; участь в ухваленні рішення судді, якому було заявлено відвід на підставі обставин, що викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою; ухвалення чи підписання постанови не тим суддею, який розглядав справу.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із Законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам не відповідає.

За положеннями ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відмовляючи у задоволенні вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про припинення права власності та у позові ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації вартості гаражу, суд першої інстанції виходив з того, що домоволодіння, на земельній ділянці якого було здійснено самочинне будівництво, знаходиться у спільній сумісній власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Проте погодитися з таким висновком суду першої інстанції не можна.

Судом встановлено, що:

ОСОБА_5, який помер 01.01.1991 року на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок, виданого Білгород-Дністровським ВКГ 06.01.1983 року, яке було зареєстровано в Білгород-Дністровському МБТІ належало 2/10 частин житлового будинку №18 по вул.Фрунзе, м.Білгород-Дністровський, Одеської області та складається з: літ.«А» - житловий будинок, загальною площею 126 кв.м., житловою площею 64,5 кв.м.; літ.«Б» - літня кухня; літ.«В»,«Є» - убиральні; літ.«Г» - сарай; №1-10,І споруди, які розташовані на земельній ділянці площею 600 кв.м..

25 серпня 1983 року ОСОБА_5 було отримано дозвіл на будівництво літньої кухні розміром 3,0 х 4,0 м.; сараю розміром 3 х 4 м. та гаражу розміром 3,5 х 5 м..

В свою чергу ОСОБА_5 самочинно збудовано будівлі: прибудову - літ.«а1», розміром 6,0 х 4,0 м.; прибудову - літ.«а5», розміром 1,53 х 2,42 м.; гараж - літ.«Д», розміром 5,52 х 3,40 м. по вул.Фрунзе 18, м.Білгород-Дністровський, Одеської області. Самочинно збудовані споруди були збудовані при житті ОСОБА_5 та ОСОБА_6, які були власниками домоволодіння.

15 червня 2010 року державним нотаріусом ОСОБА_7 після смерті ОСОБА_5, ОСОБА_2 було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 2/10 частини вказаного житлового будинку, в якому зазначено, що самовільно збудовані споруди: прибудова - літ.«а1»; прибудова - літ.«а5», гараж - літ.«Д» у свідоцтво не включено, їх вартість не зарахована.

ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, видане Білгород-Дністровською державною нотаріальною конторою 31.10.1991 року належало 2/10 частини житлового будинку №18 по вул.Фрунзе, м.Білгород-Дністровський, Одеської області, який розташований на земельній ділянці площею 600 кв.м. та складається з: літ.«А» - житловий будинок, загальною площею 126 кв.м., житловою площею 64,5 кв.м.; літ.«Б» - літня кухня; літ.«В»,«Є» - убиральні; літ.«Г» - сарай; №1-10,І споруди.

19 червня 2012 року після смерті ОСОБА_6, яка померла 18 березня 2010 року, державний нотаріус ОСОБА_7 видала ОСОБА_3 свідоцтво про право на спадщину за законом на 2/10 частини вказаного житлового будинку, у якому зазначено, що до складу домоволодіння входить, у тому числі гараж - літ.«Д», всього житлового будинку та господарських будівель (а не частки що належала померлим).

Окремі свідоцтва про право на спадщину на гараж під літ.Д та споруди а1 та а5 спадкоємцям померлих ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не видавалися та встановити належність будь-якій особі будівель та споруд нотаріальною конторою не можливо.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2 та відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3 суд першої інстанції виходив з того, що що домоволодіння, на земельній ділянці якого було здійснено самочинне будівництво, знаходиться у спільній сумісній власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3.

Погодитися з такими висновками суду першої інстанції не можна.

На підставі свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок від 06.01.1984 року, виданого Білгород-Дністровським міським відділом комунального господарства Одеської області та зареєстрованого того же дня в Білгород-Дністровському МБТІ Одеського облкомунуправління ОСОБА_8 ОСОБА_5 належало 2/5 частин домоволодіння №18 по вул.Фрунзе, м.Білгород-Дністровський, Одеської області.

Після смерті ОСОБА_5, який помер 01.01.1991 року на належну йому частку у даному домоволодінні (2/5) відкрилася спадщина.

До кола спадкоємців ОСОБА_5, які звернулися за спадщиною, увійшли його син ОСОБА_2 та дружина спадкодавця ОСОБА_6

ОСОБА_6В, оформила свідоцтво про право на спадщину 31.10.1991 року та зареєструвала набуте право власності на частку у домоволодінні.

ОСОБА_2, хоча прийняв спадщину, проте свідоцтво про право на спадщину не оформив.

Отже, право власності на домоволодіння № 18 по вул.Фрунзе в м.Білгород-Дністровський Одеської області було зареєстровано за ОСОБА_6 (2/10), ОСОБА_5 (2/10), ОСОБА_9 (6/10).

18.10.2010 року ОСОБА_6 померла.

Після смерті ОСОБА_6 за спадщиною звернулася її сестра ОСОБА_3

Після оформлення свідоцтва про право на спадщину і реєстрації його в БТІ ОСОБА_2 2010 році та ОСОБА_3 у 2012 році домоволодіння №18 по вул.Фрунзе, м.Білгород-Дністровський, Одеської області вказане домоволодіння знаходилося у спільній частковій власності ОСОБА_2 (2/10), ОСОБА_3 (2/10), ОСОБА_9 (6/10).

Спір виник між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 щодо права власності на гараж піж літ. «Д», що знаходиться на земельній ділянці при домоволодінні.

Рішенням Білгород-Дністровського районного суду Одеської області від 24.12.2010 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені. Визнано за ОСОБА_2 право власності на самочинно зведені будівлі: прибудову - літ.«а1»; прибудову - літ.«а5», гараж - літ.«Д».

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 27 листопада 2013 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 лютого 2014 року, рішення Білгород-Дністровського районного суду Одеської області від 24.12.2010 року - скасовано, та ухвалено нове рішення, яким у позові ОСОБА_2 до Білгород-Дністровської міської ради Одеської області, Білгород-Дністровського МБТІ Одеської області, Управління містобудування та архітектури м.Білгород-Дністровського про визнання права власності на самочинно зведені будівлі, тому числі гараж літ.«Д» - відмовлено. При цьому апеляційним судом встановлено, що вказаний гараж не був збудований ОСОБА_2 й належав ОСОБА_6 Крім того у зазначеному рішенні апеляційного суду Одеської області вказано, що дозвіл на будівництво спірного гаражу був отриманий батьком позивача у 1983 році і тому апеляційним судом набуто висновку, що будівля спірного гаражу не є самовільно збудованою (т. 3 а. с. 193-196).

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 21.01.2014 року, залишеного без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області 19.06.2014 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до державного нотаріуса Білгород-Дністровської державної нотаріальної контори Одеської області ОСОБА_7, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог, щодо предмета спору, ОСОБА_3 про визнання частково недійним свідоцтва про право на спадщину відмовлено. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що в рішенні апеляційного суду Одеської області від 27.11.2013 року, яким скасовано рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 24.12.2010 року у справі про задоволення позову ОСОБА_5 до Білгород-Дністровської міської ради про визнання права власності на самочинно збудовані будівлі літ. «а1», прибудову літ. «а5», гаражу літ. «Д», що розташовані за адресою: Одеська область, м. Білгород-Дністровський, вул. Фрунзе, 18, зазначено, що померлій ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом належала, у тому числі будівля гаражу літ. «Д», що розташований за адресою: Одеська область, м. Білгород-Дністровський, вул. Фрунзе, 18, право власності, в порядку спадкування, на який в свою чергу перейшло до її сестри ОСОБА_3 (т. 3 а. с. 197-200)

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 31.07.2014 року в задоволенні позовної заяви ОСОБА_3 до ОСОБА_2 за участю третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору Комунального підприємства «Білгород-Дністровське бюро технічної інвентаризації» та Білгород-Дністровської державної нотаріальної контори Одеської області про визнання права власності на спадкове майно, яке є самочинно збудованим відмовлено (т. 3 а. с. 201-203).

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 06.10.2014 року рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 31.07.2014 року змінено щодо обґрунтування. При цьому апеляційним судом зазначено, що згідно з матеріалами справи позивачка відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 19.06.2012 року є власником гаражу літ. «Д» розміром 5,52 х 3,40 м. по вул. Фрунзе, 18 в м. Білгород-Дністровський Одеської області (т. 3 а. с. 204-207).

Судова колегія звертає увагу, що 05.08.1992 року було прийнято постанову Кабінету Міністрів України № 449 "Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів державного замовлення" (втратила чинність), яке зробило введення в експлуатацію обов'язковим для всіх забудовників.

Тому для оформлення права власності (реєстрації) на збудовані до 05.08.1992 року приватні будинки, дачні будинки, гаражі, сараї, інші господарські будівлі законодавство не вимагає введення таких об'єктів в експлуатацію та отримання від ДАБКу сертифіката відповідності.

Також немає підстав для накладення штрафу за такий самобуд: немає закону - немає порушення - немає штрафу.

Інспекція ДАБК у своєму листі від 01.09.2011 року N 40-12-2409 «Щодо прийняття в експлуатацію об'єктів, закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року» чітко підтверджує відсутність необхідності введення в експлуатацію будівлі, до 05.08.1992 року та зазначає, що дату споруди ДАБК і будь-який інший орган отримує з технічного паспорта, який оформляється в БТІ. Власник будинку замовляє в БТІ таку послугу як "проведення технічної інвентаризації": інженер БТІ виїжджає на місце і оцінює, вимірює стан будинку, строго дотримуючись Інструкції БТІ про проведення технічної інвентаризації. Вимірювання БТІ оформляє в технічному паспорті, де і вказує всі дані про будинок: дату будівництва, площа, поверхи, наявність самовільного будівництва.

Згідно з Інструкцією БТІ, дату споруди інженер ставить зі слів власника, однак насправді перевіряються і зовнішній вигляд будинку, і всі можливі документи, які цю дату можуть підтвердити: "старий" техпаспорт, довідки та рішення місцевої ради, записи в будинкових та земельних книгах , договору купівлі-продажу, дарування, міни тощо.

Інспекція ДАБК у своєму листі від 01.09.2011 року N 40-12-2409 вважає, що для реєстрації права власності на побудовані до 05.08.1992 року об'єкти досить технічного паспорта з датою будівлі, а документи, що підтверджують введення в експлуатацію, не потрібні .

Як вбачається з технічного праспорту і це не оспорюється жодною із сторін, гараж під літ. «Д» побудований ОСОБА_5 у 1988-1989 роках.

Оцінюючи обставини, встановлені у судових рішеннях, які вступили в законну силу та обставини, які встановлені під час розгляду даної цивільної справи судом першої інстанції та апеляційним судом Одеської області на стадії апеляційного розгляду справи та приймаючи до уваги роз`яснення Інспекції ДАБК України, судова колегія вважає, що відстуні правові підстави відносити гараж під літ. «Д» до самочинних будівель.

Крім того, свідоцтвом про право на спадщину підтверджено, що гараж під літ. «Д» увійшов до складу частки, яку успадкувала ОСОБА_3 після смерті ОСОБА_6, що також встановлено рішенням апеляційного суду Одеської області від 27 листопада 2013 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 лютого 2014 року.

При таких обставинах гараж літ. «Д» увійшов у частку, яку ОСОБА_3 успадкувала після смерті ОСОБА_6

Таким чином ОСОБА_3 мала право розпоряджатися своєю часткою у домоволодінні, в тому числі і гаражем на правах власника.

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 17.10.2013 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору Білгород-Дністровська міська рада Одеської області, ОСОБА_10 про визнання права власності на 4/10 частки житлового будинку та виплату грошової компенсації задоволено. Визнано за ОСОБА_2 право власності на 4/10 часток житлового будинку №18, що розташований за адресою: 67701, Одеська область, м. Білгород-Дністровський, вул. Фрунзе під літерою «А», а саме кухню №2-1 площею 5,4 кв.м.; житлову кімнату № 2-2 площею 11,1 кв.м.; житлову кімнату № 2-3 площею 16,5 кв.м., всього загальна площа приміщень 33,0 кв.м. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію ринкової вартості 2/10 часток житлового будинку №18, що розташований за адресою: 67701, Одеська область, м. Білгород-Дністровський, вул. Фрунзе в розмірі 44472,78 (сорок чотири тисячі чотириста сімдесят дві гривні сімдесят вісім копійок) гривень (т. 3. а. с. 191-192).

Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 17.10.2013 року сторонами та іншими особами не оскаржувалося, вступило в законну силу та було повністю виконано. Зокрема ОСОБА_2 виплатив через державну виконавчу службу ОСОБА_3 грошову компенсацію ринкової вартості 2/10 часток житлового будинку №18, що розташований за адресою: 67701, Одеська область, м. Білгород-Дністровський, вул. Фрунзе, яка зазначена в рішенні суду в розмірі 44472,78 грн. та 26.11.2013 року зареєстрував за собою право власності на 4/10 частки вказаного домоволодіння в Державній реєстраційній службі.

Оскільки після фактичного виконання рішення суду та виплати за рішенням суду компенсації ОСОБА_2 ОСОБА_3В свідоцтво про право на спадщину від 19.06.2012 року у ОСОБА_3 вилучено не було, вона 28.10.2014 року зареєструвала за собою право власності на 2/10 часток житлового будинку №18, що розташований за адресою: 67701, Одеська область, м. Білгород-Дністровський, вул. Фрунзе на підставі вказаного свідоцтва.

Після цього частки власників у домоволодінні №18 по вул.Фрунзе, м.Білгород-Дністровський, Одеської області склали: ОСОБА_2 - 4/10 частки, ОСОБА_3 2/10 частки та ОСОБА_9 6/10 часток, що взагалі становить 12/10 часток, тобто більше одиниці.

Приймаючи до уваги, що ОСОБА_3 отримала за рішенням суду компенсацію вартості 2/10 часток житлового будинку №18, що розташований за адресою: 67701, Одеська область, м. Білгород-Дністровський, вул. Фрунзе в сумі, що визначена у рішенні суду 44472,78 грн., а ОСОБА_2 зареєстрував за собою право власності на 4/10 частини даного домоволодіння до яких увійшла його частка (2/10) та частка ОСОБА_3 (2/10) за яку він виплатив компенсацію виконавши таким чином рішення суду, яке вступило в законну силу і сторонами не оскаржувалося, судова колегія доходить висновку, що право власності ОСОБА_3 припинилося.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна.

Отже, подальша реєстрація в Державній реєстраційній службі ОСОБА_3 права власності на 2/10 частини житлового будинку №18 по вул.Фрунзе, м.Білгород-Дністровський, Одеської області після отримання нею грошової компенсації вартості цієї частки, яка увійшла до частки у праві власності ОСОБА_2, відбулася, коли право власності ОСОБА_3 на відчужену частку домоволодіння вже юридично припинилося .

Крім того, на час здійснення ОСОБА_3 державної реєстрації права власності на 2/20 частини у жовтні 2014 року, право власності на домоволодіння № 18, що розташоване за адресою: 67701, Одеська область, м. Білгород-Дністровський, вул. Фрунзе було вже зареєстровано за ОСОБА_2 на 4/10 частки, а решта часток домоволодіння (6/10) належить ОСОБА_9 і сторонами це не оспорюється.

Тобто на час реєстрації у жовтні 2014 року ОСОБА_3 права власності на 2/10 частки у спірному домоволодінні, вже були зареєстровані частки інших співвласників, які в сумі дорівнювали 10/10 часток, одній повній одиниці.

При таких обставинах у ОСОБА_3 після отримання нею грошової компенсації вартості за 2/10 частки домоволодіння №18 по вул.Фрунзе, м.Білгород-Дністровський, Одеської області, право власності на вказану частку припинилося в порядку п.1 ч.1 ст. 236 ЦК України і незважаючи на залишення у неї на руках свідоцтва про право на спадщину, яке у неї після отримання компесації не вилучалося, право власності у ОСОБА_3 повторно не виникло і не відновилося, а було вже припиненим.

Тому немає підстав окремо і додатково визнавати припиненим право власності ОСОБА_3 на 2 /10 частки частки № 18 по вул.Фрунзе, м.Білгород-Дністровський, Одеської області, яке припинилося після вступу в законну силу і фактичного виконання рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 17.10.2013 року, яким іншого співвласника домоволодіння ОСОБА_2 було зобов`язано сплатити грошову компенсацію ОСОБА_3 ринкової вартості її частки у домоволодінні та визнано за ОСОБА_2 право власності на колишню частку ОСОБА_3

ОСОБА_2 не позбавлений права заявити свої вимоги про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, скасування витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності та зобовязання реєстраційну службу ОСОБА_4 міськрайонного управління юстиції в Одеській області внести запис про скасування державної реєстрації прав та їх обтяжень в порядку адміністративного судочинства України.

Обгрунтовуючи вимоги до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації вартості гаражу, ОСОБА_3 посилається на те, що гараж під літ. «Д» увійшов до належних їй 2/10 частин домоволодіння №18 по вул.Фрунзе, м.Білгород-Дністровський, Одеської області, але у вартість частки ОСОБА_3 44472,78 грн., яка зазначена у рішенні Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 17.10.2013 року, не включено ціну гаражу, про що зазначено у висновку експерта, який був взятий за основу при визначенні розміру компенсації.

Отже, ОСОБА_3 фактично не згодна з розміром компенсації за належні їй 2/10 частин домоволодіння №18 по вул.Фрунзе, м.Білгород-Дністровський, Одеської області, який визначений у рішенні Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 17.10.2013 року 44472,78 грн.

Проте вказане рішення суду ОСОБА_3 не оскаржено, вступило в законну силу і фактично є виконаним.

При таких обставинах відсутні підстави для задоволення вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації вартості гаражу, який входить до 2/10 частин житлового будинку, який розташований за адресою: м.Б.Дністровський, Одеська область, вул.Фрунзе, 18 у розмірі 45 000 гривень.

З таких же підстав не можуть бути задоволеними і вимоги ОСОБА_3 про припинення її права власності на гараж з дня отримання грошової компенсації від ОСОБА_2 у розмірі 45 000 гривень, визнати за ОСОБА_2 право власності на даний гараж з дня отримання ОСОБА_3 грошової компенсації від нього.

На зазначене міськрайонний суд уваги не звернув, належну оцінку вказаним обставинам не надав, а виходив виключно з неможливості задоволення заявлених сторонами вимог у зв`язку із наявністю на земельній ділянці спірному домоволодінні, належному обом сторонам, самочинного будівництва.

При таких обставинах, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у позовах ОСОБА_2 і ОСОБА_3 з підстав наведених у рішенні апеляційного суду Одеської області.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 317 ЦПК України, судова колегія

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 22 вересня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, про припинення права власності відмовити.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації вартості гаражу відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, проте може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання законної сили рішенням суду.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: О.В. Оверіна

ОСОБА_11