Провадження № 2/161/3799/15
ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 грудня 2015 року Луцький міськрайонний суд Волинської області

в складі:

головуючого - судді Рудської С.М.,

при секретарі Марчак Е.Є.

за участю:

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Луцьку цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_5 до ОСОБА_3, третя особа без самостійних вимог ОСОБА_6, про визнання права власності не нерухоме майно за набувальною давністю, за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про визнання права власності на спадкове майно

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася до суду з вказаною позовною заявою, уточненою позовною заявою на обґрунтування вказавши, що вона проживає в частині квартири АДРЕСА_1. Інша кімната в цій квартирі належить ОСОБА_6 Частина квартири в якій вона проживає належить на праві власності ОСОБА_7, яка 06 лютого 1996 року зробила заповіт на вказану частину квартири на її (позивача) імя, дозволила зайняти кімнату та зареєструватися в ній. Після того як вона зайняла частину квартири, підтримувала її у належному стані, сплачувала та сплачує по теперішній час комунальні послуги. За весь період її користування частиною квартири ОСОБА_7 жодних претензій до неї не предявляла, всім говорила, що квартира перейде до неї у власність після її (ОСОБА_7М.) смерті. 15.05.1998 року ОСОБА_7 одружилася з братом відповідача та взяла прізвище чоловіка «Бусигіна». 24.01.2015 року ОСОБА_8 померла. Після її смерті відкрилася спадщина у вигляді частини квартири АДРЕСА_2 та квартири АДРЕСА_3. Після смерті ОСОБА_8 виявилося, що на частку квартири АДРЕСА_2 вона склала два заповіти: заповіт від 06 лютого 1996 року на її імя та заповіт на все належне їй майно на імя відповідача. Вважає, що заповіт, яким вона заповіла все своє майно відповідачу, ОСОБА_8 склала в силу помилки, оскільки вона мала на увазі все майно, крім того, що вже заповіла їй. Про це свідчить те, що весь період свого життя ОСОБА_8 говорила, що кімната, яку вона займає перейде у спадок їй (позивачу), про складання другого заповіту її не повідомила, не вчинила жодних дій спрямованих на передачу квартири новому спадкоємцю. Вважає, що протягом більше 10 років (з 02 жовтня 1999 року, тобто з моменту реєстрації у квартирі) вона добросовісно, безперервно, відкрито володіла спірною часткою квартири, а тому набула на неї право власності за набувальною давністю. Просить суд визнати за нею право власності за набувальною давністю на частину квартири спільного заселення № 59 в будинку № 61-Б по вулю Львівській в м. Луцьку, загальною площею 27,20 кв.м, житловою площею 17,10 кв.м, що належала на праві приватної власності ОСОБА_8, припинивши її право власності на цю частину квартири.

Відповідач ОСОБА_3 звернувся до ОСОБА_5 з зустрічною позовною заявою, заявою про збільшення позовних вимог, в яких вказав, що 24.01.2015 року померла ОСОБА_8, яка проживала разом з ним за адресою: м. Луцьк, вул. Кравчука, 19/80. На день смерті ОСОБА_8 залишила заповіт, посвідчений Першою Луцькою державною нотаріальною конторою 17.07.2006 року, яким заповіла йому все належне їй майно з чого б воно не складалося і де б не знаходилося. Оскільки на момент смерті він спільно проживав із спадкодавцем, то вважається таким, що фактично прийняв спадщину. Обєктом спадщини є: ? частина квартири АДРЕСА_3 та частина квартири АДРЕСА_2. На частину спадщини, а саме на ? частину квартири АДРЕСА_3 йому було видано свідоцтво про право власності на спадкове майно за заповітом, а у видачі свідоцтва на частину квартири АДРЕСА_2 було відмовлено у звязку з відсутністю правовстановлюючих документів. Законність заповіту ОСОБА_8 не викликає сумніву ні у нотаріуса, ні у інших осіб. Форма та посвідчення заповіту відповідають вимогам закону. Особи, які мають право на обовязкову частку спадщини в даному випадку відсутні. Оскільки нотаріус відмовила йому у видачі свідоцтва про право власності на спадкове майно, він вимушений звертатися до суду про визнання права власності на спадкове майно. Просить суд визнати за ним право власності на спадкове майно після смерті ОСОБА_8, яка померла 24 січня 2015 року, а саме: на квартиру № 59, яка знаходиться в м. Луцьку по вул. Львівській, буд. 61-Б.

В судовому засіданні позивач та представник позивачі первісні позовні вимоги підтримали, зустрічні позовні вимоги ОСОБА_9 не визнали, надали пояснення аналогічні до викладених у первісній позовній заяві.

Відповідач та представник відповідача первісні позовні вимоги ОСОБА_10 не визнали, зустрічні позовні вимоги підтримали, надали пояснення аналогічні до викладених у зустрічній позовній заяві.

Вислухавши пояснення сторін, їх представників, допитавши свідків, дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до наступного.

ОСОБА_7 встановлено, що ОСОБА_7 на праві власності належала частина квартири АДРЕСА_4 загальною площею 27,2 кв.м, житловою площею 17,1 кв.м на підставі свідоцтва про право власності № 175-р, виданого Відділом по приватизації житлового фонду виконкому Луцької міської ОСОБА_11 від 21.12.1995 року.

Право власності на вказане нерухоме майно було належним чином зареєстроване ОСОБА_7 18.04.2003 року.

Друга частина квартири АДРЕСА_2 загальною площею 21,5 кв.м, житловою площею 12,5 кв.м належала на праві власності ОСОБА_12 на підставі свідоцтва про право власності № 740-р, виданого Відділом по приватизації житлового фонду виконкому Луцької міської ОСОБА_11 від 17.08.2006 року.

31.07.2013 року ОСОБА_12 подарував, а ОСОБА_6 прийняла в дар приміщення квартири спільного засідання № 59а в будинку № 61-Б по вул. Львівській в м. Луцьку на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу ОСОБА_11

15.05.1998 року ОСОБА_7 вступила у шлюб з ОСОБА_13 (а.с. 16), після одруження взяла прізвище «Бусигіна».

Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Згідно до ч. 1 ст. 1234 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності в нього з цими особами сімейних, родинних відноси н,а також інших учасників цивільних відносин.

06.02.1996 року ОСОБА_7 склала заповіт, яким заповіла належну їй квартиру АДРЕСА_5 (ОСОБА_10) О.Ю. (а.с. 15).

Як слідує з ч.ч. 2, 3 ст. 1254 ЦК України заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше , скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним.

17.07.2006 року ОСОБА_8 склала заповіт, яким заповіла все належне їй майно, з чого б воно не складалося і де в воно не знаходилося, і взагалі все те, що буде належати їй на день смерті і на що вона матиме право за законом ОСОБА_3 (а.с. 46).

Таким чином, заповіт від 06.02.1996 року складений ОСОБА_7 на користь ОСОБА_14, був скасований новим заповітом від 17.07.2006 року, складеним на користь ОСОБА_3

Заповіт від 17.07.2006 року на день розгляду справи судом не скасовано, недійсним не визнано, в судовому порядку учасниками процесу не оспорюється.

24 січня 2015 року ОСОБА_8 померла (а.с. 45).

Після смерті ОСОБА_8 відкрилася спадщина у вигляді ? частина квартири АДРЕСА_3 та частина квартири АДРЕСА_2.

Відповідач ОСОБА_3 є єдиним спадкоємцем після смерті ОСОБА_8, інших спадкоємців, осіб, які б мали право на обовязкову частку у спадку немає.

Відповідач ОСОБА_3 прийняв спадщину після смерті ОСОБА_8 шляхом подання 13.02.2015 року до Першої Луцької державної нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини за заповітом.

26.08.2015 року ОСОБА_3 звернувся до Першої Луцької державної нотаріальної контори з заявою про видачу йому свідоцтва про право на спадщину за заповітом.

26.08.2015 року ОСОБА_3 було видано свідоцтво про право власності за заповітом, а саме: на ? частку квартири АДРЕСА_3 (а.с. 50).

Постановою державного нотаріуса Першої Луцької державної нотаріальної контори від 07.09.2015 року (а.с. 47) у видачі ОСОБА_3 свідоцтва про право на спадщину за заповітом на ? частку квартири АДРЕСА_6 було відмовлено у звязку з відсутністю документів на підтвердження того, що зазначене нерухоме майно належить померлій ОСОБА_8

Таким чином, право на спадкове майно після смерті спадкодавця ОСОБА_8 має спадкоємець за заповітом ОСОБА_3, який прийняв спадщину у встановленому законом порядку, подавши в нотаріальну контору заяву про прийняття спадщини.

З урахуванням наведеного, суд вважає, що зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 підлягають до часткового задоволення за ним має бути визнано право власності на спадкове майно після смерті ОСОБА_8, яка померла 24 січня 2015 року, а саме: на частину квартири № 59, яка знаходиться в м. Луцьку по вул. Львівській, буд. № 61-Б, загальною площею 27,2 кв.м, житловою площею 17,10 кв.м.

Що стосується позовних вимог ОСОБА_5 про визнання за нею права власності на спірне майно в порядку набувальної давності, то суд вважає, що ці вимоги не підлягають до задоволення, оскільки не ґрунтуються на законі.

Частиною 1 ст. 344 ЦК України встановлено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Відповідно до п.8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України правила статті 344 Цивільного кодексу України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом.

Згідно п. 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 7.02.2014 року відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК.

При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

За змістом вищенаведеного однією з обов'язкових ознак, яка є необхідною для набуття права власності на річ за набувальною давністю, є те, що володіння має бути добросовісним, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, інакше кажучи обставини, у зв'язку з якими виникло таке володіння, не давали найменшого сумніву стосовно правомірності набуття ним майна.

Позивач визнає, що їй було відомо про те, що спірна частка квартири в яке вона вселилася належало ОСОБА_8, користувалася квартирною з дозволу останньої. Позивач також зазначила, що сплачувала відповідні платежі за спожиті комунальні послуги.

Таким чином, судом встановлено, що позивач ОСОБА_5 користувалася спірною часткою квартири з відома і дозволу власника ОСОБА_8, тобто вона достовірно знала і не могла не знати про відсутність у неї (позивача) підстав для набуття на цей час права власності.

Проживання в квартирі і її утримання, а також відсутність претензій з боку власника нерухомого майна, не може вважатися підставою добросовісного набуття.

За таких обставин визнання права власності за позивачем на спірне житло за набувальною давністю є неможливим.

З урахуванням наведеного у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 про визнання за нею права власності на спірне нерухоме майно за набувальною давністю слід відмовити.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні на користь якої постановлено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати, а тому з ОСОБА_5, як з відповідача за зустрічним позовом, на користь ОСОБА_3 підлягають стягненню понесені ним судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1441 грн.

На підставі ст. ст. 344, 1220, 1122, 1223, 1226, 1258, 1262, 1268, 1274 ЦК України, керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 212-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про визнання права власності не нерухоме майно за набувальною давністю відмовити за необґрунтованістю.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про визнання права власності на спадкове майно задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на спадкове майно після смерті ОСОБА_8, яка померла 24 січня 2015 року, а саме: на частину квартири № 59, яка знаходиться в м. Луцьку по вул. Львівській, буд. № 61-Б, загальною площею 27,2 кв.м., житловою площею 17,10 кв.м.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_3 відмовити за необгрунтованістю.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 понесені ним судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1441 (тисяча чотириста сорок одна) грн.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Волинської області через Луцький міськрайонний суд Волинської області шляхом подачі в 10-денний строк з дня його проголошення апеляційної скарги.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Луцького міськрайонного

суду Волинської області ОСОБА_15