АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Категорія: сімейні Доповідач - ШвецоваЛ.А.
УХВАЛА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2011 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі :

головуючого - Швецової Л.А

суддів - Малінської С.М., Даниленка В.М.

при секретарі - Подпрядовій В.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1, прокурора Московського району м. Харкова

на рішення Московського районного суду м. Харкова від 20 липня 2011 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав, -

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2007 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3, в якому просить на підставі п. 2 ст. 164 СК України позбавити його батьківських прав у відношенні дочки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 року, мотивуючи це тим, що після розпаду їх сім»ї в січні 2005 року, відповідач матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, участі у вихованні доньки не приймає, жодного разу з дитиною на час звернення з позовом до суду не зустрічався, не цікавився її життям

В судовому засіданні представник позивача позов підтримала, просила їх задовольнити.

Відповідач проти задоволення позову заперечував, вважав, що не має достатніх підстав для задоволення позову.

Представник служби у справа дітей Московського району управління служб по справах дітей міської ради позовні вимоги просив задовольнити, вважав за доцільне позбавити ОСОБА_1 батьківських прав відносно малолітньої дитини ОСОБА_4.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 20 липня 2011 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені. Позбавлено ОСОБА_1 батьківських прав у відношенні неповнолітньої дочки ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1.

Не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подав на нього апеляційну скаргу, в якій, з посиланням на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2

Також на вказане рішення суду була подана апеляційна скарга прокурором Московського району м. Харкова, в якій з посиланням на порушення прав неповнолітньої дитини ставиться питання про скасування рішення суду та ухвалення нового про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2

Судова колегія, вислухавши доповідь судді, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну скаргу, якщо встановлює, що суд першої інстанції постановив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до п.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За правилами ч.З ст.10 ЦПК України кожна сторонам повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх доводів або заперечень.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що районний суд повно і всеобічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Приймаючи рішення про позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав, районний суд виходив із того, що відповідач не виявляв до доньки батьківського піклування, матеріальну допомогу позивачці на утримання дитини не надав.

Згідно з ч. 1 ст. З Конвенції про права дитини та частин 7 та 8 ст. 7 СК, при вирішенні будь-яких питань щодо дітей, суд повинен керуватися в першу чергу максимальним забезпеченням їх інтересів.

Згідно із ч. 1 ст. 8 Закону України „ Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального культурного, духовного соціального розвитку.

Відповідно до ст. 165 СК підставами для позбавлення батьківських прав батьків є: якщо мати, батько не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров"я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляти щодо неї батьківського піклування,; ухиляються від виконання своїх обов'язків з виховання дитини; жорстоко поводяться з дитиною, є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються будь-яких видів експлуатації дитини; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Представник позивача та третя особа в судовому засіданні зазначали, що відповідач ОСОБА_1 дитиною не цікавиться, матеріальної допомоги на її утримання не надає.

Пленум Верховного Суду України в п. 15.16 постанови від ЗО березня 2007 року № З „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав" роз'яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на її виховання, захист її інтересів, на відібрання дитини від інших осіб, які їх незаконно утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і грунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла 18 років, і тільки на підставах, передбачених ст. 164 СК України.

Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не пілкуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків та свідомого нехтування своїми обов'язками.

Ухилення від виконання юридичного обов'язку - завжди акт свідомої поведінки, оскільки особа має реальну можливість виконати його, але не вчиняє певних дій і тому позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків і тому це питання можливо вирішувати тільки після з'ясування ставлення батьків до дітей.

Відповідно до вимог ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Ст. 181 СК передбачає, що способи виконання батьками обв'Язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними.

За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і ( або) натуральній формі.

Судовим розглядом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 2002 року по 2005 роки. Шлюбно-сімейні стосунки припинили у вересні 2004 року. Від даного шлюбу у стоні ІНФОРМАЦІЯ_1 року народилася ОСОБА_4

Згідно довідки, виданої дільницею № 35 Московської філії комунального підприємства „Жилкомсервіс" від 09.10.2007 року, ОСОБА_4 2002 року народження проживає за адресою: АДРЕСА_1 разом зі своєю матір"ю.

Відповідно до висновку опікунської ради виконавчого комітету Московської районної в м. Харкові ради від 28 березня 2008 року щодо доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 відносно малолітньої доньки ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_4, з урахуванням всіх обставин було рекомендовано позбавити ОСОБА_1 батьківських прав щодо малолітньої ОСОБА_1 2002 року народження.

Судова колегія приходить до висновку, що твердження відповідача ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, що він приймає участь у вихованні дитини є безпідставними, оскільки з матеріалів справи вбачається, що за весь період розгляду справи в суді з 2007 року він участі у вихованні дитини не приймав, не відвідував свята, не приймав участі у батьківських зборах, жодного разу не приводив і не забирав дитину ні з дитячого садку, ні зі школи, не цікавився її успіхами. Згідно з довідками за час перебування дитини у дитячих садках та у школі, усі питання по вихованню і навчанню дитини вирішувала мати, яка сама приводила і забирала дитину.

Твердження відповідача про те, що позивач навмисно не дає спілкуватися йому з дитиною у зв"язку з чим неодноразова переводила її з одного дитячого садочку до іншого, та з однієї школи до іншої, судова колегія також вважає безпідставними, оскільки відповідно до ст. 59,60 ЦГТК України відповідачем не були надані належні та допустимі докази в обгрунтування того що, відповідач звертався з цього приводу до правоохоронних органів та органу опіки та піклування. Крім цього судова колегія відноситься критично до пояснень відповідача стосовно того, що він неодноразово звертався до позивача з проханням дозволити зустрічі з дитиною, але йому було відмовлено, оскільки відповідачем не було надано письмових доказів з цього приводу, крім цього довідки як з дитячих садків та й зі школи свідчать, що батько жодного разу не приходив ні до шкоди ні до дитячого садку для того щоб поспілкуватися з дитиною. Згідно довідки комунального закладу охорони здоров"я „ Харківська міська дитяча лікарня № 5" при обстеженні ОСОБА_4 2002 року народження було виявлено адекватний рівень взаємовідносин у сім"ї дівчини, позитивне відношення дитини до вітчима. Рідного батька дитина останній раз бачила, коли була маленькою.

Відповідно до ч. 2 ст. 166 СК України, особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов"язку щодо утримання дитини, таким чином квитанції про перевід грошових коштів позивачу у 2009 році не можуть вважатися належними доказами про участь у вихованні дитини, оскільки вони сплачені лише після звернення позивача з вказаним позовом до суду.

Також судова колегія приходить до висновку, що апеляційна скарга прокурора не обгрунтована та не підлягає задоволенню, так, прокурор приймав участь у розгляді справі для захисту інтересів малолітньої дитини, однак, ні яких доказів на підтвердження того, що діями позивача ОСОБА_2 порушуються права малолітньої дитини і що відповідач належним чином виконує свої батьківські обов"язки, в судове засідання не надано.

Доводи апеляційної скарги, стосовно того, що в порушення вимог ЦГЖ в судовому засіданні не була опитана малолітня донька ОСОБА_4 і тому є підстави для скасування рішення суду першої інстанції, судова колегія вважає безпідставними.

Доводи, викладені в апеляційніх скаргах, були предметом судового розгляду, і їм дана належна оцінка у відповідності до ст. 212 ЦПК України.

Таким чином судова колегія вважає, що доводи апеляційних скарг суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

На підставі викладеного і керуючись статтями 303, 307, 308, 314, 315, 317, 319 Цивільного процесуального кодексу України, колегія суддів судової палати у цивільних справах,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Апеляційну скаргу прокурора Московського району м. Харкова відхилити.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 20 липня 2011 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили негайно, проте може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий

Судді