Номер провадження: 22-ц/785/8711/15
Головуючий у першій інстанції Огренич І. В.
Доповідач Погорєлова С. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.12.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Одеської області у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Цюри Т.В., Сидоренко І.П.

при секретарі Колмакові В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 07 вересня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи - ОСОБА_2, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Василенко О.В., Третя Одеська державна нотаріальна контора, про визнання договору дарування частково недійсним та визнання права власності,-

встановила:

ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4 та просив визнати договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4, посвідчений 15.05.2014 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Василенко О.В., реєстраційний № 2051, недійсним в частині 1/3 його частини, а також визнати за позивачем право власності на 1/3 частину вказаної квартири в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 2-5).

В обґрунтування свого позову посилався на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його брат - ОСОБА_6 Після смерті брата, позивач у встановленому законом порядку звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, однак правовстановлюючі документи на спірну квартиру знаходились у ОСОБА_2, в зв'язку з чим позивачу було відмовлено в видачі свідоцтва про право власності на спадщину за законом, з 2009 року по 2014 рік між ОСОБА_3 та колишньою дружиною брата - ОСОБА_2 існували судові спори відносно спадщини, однак і після закінчення судових спорів позивач не зміг оформити право на спадщину, так як ОСОБА_2 оформила договір дарування, а тому ОСОБА_3 вимушений звернутись до суду з даним позовом.

Ухвалою суду від 17.03.2015 року заяву ОСОБА_3 про забезпечення позову задоволено. Накладено арешт на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_4 до розгляду справи по суті (а. с. 31-32).

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 07 вересня 2015 року позов ОСОБА_3 - задоволено. Визнано недійсним договір дарування в 1/3 частині квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4, посвідчений 15.05.2014 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Василенко О.В., реєстраційний № 2051. Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1, в порядку спадкування за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 (а. с. 94-96).

В апеляційній скарзі апелянт просить рішення скасувати, ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на його необґрунтованість, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права (а. с. 104-107).

Заслухавши суддю - доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає відхиленню.

Частиною 1 ст. 303 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом правильно встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 11 травня 1993 року квартира АДРЕСА_1 належала на праві спільної часткової власності ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_7.

26 вересня 1997 року шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 був розірваний.

22 серпня 2008 року померла ОСОБА_7 яка була донькою ОСОБА_6 та ОСОБА_2, після її смерті відкрилась спадщина у вигляді 1/3 частини квартири АДРЕСА_1, яку згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Третьої одеської державною нотаріальною конторою 07 березня 2009 року, успадкувала ОСОБА_2

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_6, після його смерті ОСОБА_3 у встановленому законом порядку, як спадкоємець 2 черги за законом, звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини.

З відповіді № П-963-07 від 10 листопада 2009 року головного управління юстиції в Одеській області на ім'я позивача, вбачається що 27.04.2009 року до Третьої ОДНК звернулась колишня дружина померлого, ОСОБА_2, з заявою про те, що вона буде звертатися до суду для визнання права власності на майно, набуте під час шлюбу. 14 жовтня 2009 року ОСОБА_2 повідомила Третю ОДНК про звернення до суду з відповідним позовом, просила не видавати свідоцтво про право на спадщину за законом, в зв'язку з чим вчинення нотаріальної дії було зупинено.

14 лютого 2011 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, розподіл спільного майна, визнання права власності та усунення перешкод в користуванні власністю.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 10 грудня 2012 року, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 було відмовлено. Рішенням апеляційного суду Одеської області від 17.05.2013 року рішення Київського районного суду м. Одеси від 10 грудня 2012 року, в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, розподіл спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності на його частку скасовано. В цій частині ухвалено нове рішення. Визнано свідоцтво про право на спадщину за законом, виданого 16 лютого 2011 року державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори, ОСОБА_8, на ім'я ОСОБА_3, яке зареєстровано в реєстрі за № 3-140, недійсним в ? його частині. Визнано за ОСОБА_2 право власності на ? частину квартири АДРЕСА_2, яка складається в цілому з однієї житлової кімнати та підсобних приміщень, загальною площею 40,1 кв.м., в тому числі житловою площею 20,4 кв.м. В решті рішення залишено без змін(а. с. 8-13).

30 жовтня 2013 року, після закінчення судового спору, листом державного нотаріуса Третьої одеської державної нотаріальної контори позивачу було запропоновано надати правовстановлюючі документи на квартиру АДРЕСА_1 для оформлення свідоцтва про право на спадщину за законом спадкоємцями після ОСОБА_2, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 15).

13 грудня 2013 року державний нотаріус Третьої одеської державної нотаріальної контори, ОСОБА_9, повідомила представнику ОСОБА_3 - ОСОБА_10 про те, що ОСОБА_2 відмовляється надати правовстановлюючі документи на спірну квартиру, що унеможливлює видачу свідоцтва про право на спадщину за законом (а. с. 17).

Заочним рішенням Київського райсуду м. Одеси від 23 січня 2014 року визнано за ОСОБА_2 за набувальною давністю право власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 (а. с. 18-20). Рішенням апеляційного суду Одеської області від 25.09.2014 року зазначене рішення суду було скасовано. Ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання права власності за набувальною давністю на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 (а. с. 21-23).

При розгляді іншої справи 26 вересня 2014 року ОСОБА_3 стало відомо про існування договору дарування, посвідченого 15 травня 2014 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Василенко О.В., згідно якого ОСОБА_2 подарувала ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1, яка належала дарувальнику на підставі свідоцтва про право власності на житло від 11 травня 1993 року, свідоцтва про право на спадщину за законом від 07 березня 2009 року та заочного рішення Київського райсуду м. Одеси від 23 січня 2014 року.

В обґрунтування позовних вимог про визнання договору дарування недійсним в частині передачі у власність ОСОБА_4 1/3 частини квартири, ОСОБА_3 обґрунтовано посилався на те, що ОСОБА_2 не мала права відчужувати 1/3 частину квартири АДРЕСА_1, оскільки вказана частина належить є спадковим майном, після смерті його брата, а заочне рішення Київського райсуду м. Одеси від 23 січня 2014 року, яким визнано за ОСОБА_2 за набувальною давністю право власності на 1/3 частину спірної квартири скасовано.

Так, відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України одна із сторін договору або інша заінтересована особа вправі заперечити його дійсність, якщо недійсність правочину прямо не встановлена.

Частиною першою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, частиною першою статті 203 ЦК України, за якою зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Суд першої інстанції задовольняючи позов ОСОБА_3 про визнання договору дарування частково недійсним, обґрунтовано виходив з того, що укладаючи 15 травня 2014 року договір дарування квартири, ОСОБА_2 не мала необхідного обсягу цивільної дієздатності, оскільки набула право власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 на підставі судового рішення, яке в подальшому скасовано.

Судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що, оскільки заочне рішення Київського райсуду м. Одеси від 23 січня 2014 року, яким визнано за ОСОБА_2 за набувальною давністю право власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1, скасовано, ОСОБА_2 набула право власності на зазначену частину спірної квартири незаконно і не мала права її відчужувати ОСОБА_4

Довід апеляційної скарги про те, що ОСОБА_2 не порушувала приписи ст. 203 ЦК України свідчить про неправильне розуміння відповідачем норм матеріального права.

Згідно з ч. 3 ст. 215 ЦК України вимога про визнання правочину недійсним може бути заявлена як однією із сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Статтею 216 ЦК України передбачено загальні наслідки недійсності правочину - недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю, а згідно зі ст. 236 ЦК України правочин є недійсним з моменту його вчинення та не породжує тих юридичних наслідків, задля яких укладався, у тому числі не породжує переходу права власності до набувача.

У випадку якщо особа, яка вважає себе власником майна, не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв'язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб, то відповідно до ст. 392 ЦК України права такої особи підлягають захисту шляхом пред'явлення позову про визнання права власності на належне цій особі майно.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

ОСОБА_3 є спадкоємцем другої черги за законом, після смерті його брата - ОСОБА_3, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1, звернувся до нотаріальної контори у встановлений законом шестимісячний строк з заявою про прийняття спадщини, однак був позбавлений можливості своєчасно у встановленому законом порядку отримати свідоцтво про право на спадщину за законом у зв'язку із існуванням судових спорів з ОСОБА_2 та подальших перешкод з боку ОСОБА_2 в наданні правовстановлюючих документів нотаріусу для оформлення спадщини, а відтак його права підлягають захисту в судовому порядку.

Отже, з урахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про визнання за ОСОБА_3 право власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1, в порядку спадкування за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6.

Доводи апеляційної скарги про пропуск позивачем строків позовної давності, є неспроможними, оскільки ОСОБА_3 звернувся до нотаріальної контори у встановлений законом шестимісячний строк з заявою про прийняття спадщини, у зв'язку з чим вважається таким, що прийняв спадщину, а перешкоди, яки чинить ОСОБА_2 для її оформлення не впливають на перебіг строку позовної давності.

Інших доводів, які б спростували правильні висновки суду першої інстанції апеляційна скарга не містить.

При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Київського районного суду м. Одеси від 07 вересня 2015 року ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права підстав для його скасування немає.

Керуючись п.1 ч.1 ст. 307, ст. ст. 308, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 07 вересня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили до суду касаційної інстанції.

Головуючий Погорєлова С.О.

Судді Цюра Т.В.

Сидоренко І.П.