Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 вересня 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області у складі: головуючого Буцяка З.І.,

суддів Боймиструка С.В., Гордійчук С.О.;

секретар судового засідання Шептицька С.С.,

з участю представника ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду в м. Рівному цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства „Банк „Фінанси та кредит" на рішення Костопільського районного суду від 6 травня 2015 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства „Банк „Фінанси та кредит" до ОСОБА_1, ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про солідарне стягнення кредитної заборгованості,

в с т а н о в и л а :

26 лютого 2014 року ПАТ „Банк „Фінанси та кредит" звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про солідарне стягнення 465 992, 92 грн. кредитної заборгованості.

Поручитель ОСОБА_3 у квітні 2014 року пред'явив до банку зустрічний позов про визнання договору поруки недійсним, який ухвалою Костопільського районного суду від 6 травня 2015 року було залишено без розгляду на підставі п. 3 ч. 1 ст. 207 ЦПК України.

Рішенням Костопільського районного суду від 6 травня 2015 року позов ПАТ „Банк „Фінанси та кредит" до ОСОБА_1, ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про солідарне стягнення кредитної заборгованості задоволено частково. З відповідачів на користь позивача солідарно стягнуто 342 982, 69 грн. кредитної заборгованості, з яких: 275 856, 81 грн. - строкова заборгованість за тілом кредиту; 26 420, 22 грн. - прострочена заборгованість за тілом кредиту; 2 604, 60 грн. - строкова заборгованість за відсотками за користування кредитом; 25 101, 23 грн. - прострочена заборгованість за процентами за користування кредитом; 13 000 грн. - пеня за прострочення заборгованості за тілом кредиту, відсотками і комісією.

У задоволенні решти позовних вимог про стягнення пені відмовлено.

Вирішено питання про судові витрати.

В поданій на це рішення апеляційній скарзі позивач покликався на те, що вирішуючи спір, місцевий суд безпідставно зменшив розмір пені.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. З часу отримання кредиту позичальник не виконував належним чином умов кредитного договору, внаслідок чого в нього виникла прострочена кредитна заборгованість. Виходячи зі змісту ст. ст. 546, 548, 549, 551 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватися відповідно до закону або умов договору неустойкою, яку боржник повинен сплачувати у разі порушення зобов'язання. В укладеному сторонами кредитному договорі сторони визначили розмір пені.

Частиною 3 ст. 551 ЦК України встановлено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Згідно з ч. 2 ст. 616 ЦК України суд має право зменшити розмір збитків та неустойки, які стягуються з боржника, якщо кредитор умисно або з необережності сприяв збільшенню розміру збитків, завданих порушенням зобов'язання, або не вжив заходів щодо їх зменшення.

Проте таких обставин у справі позичальник суду не довів.

Покликаючись на наведене, позивач просив апеляційний суд солідарно стягнути з відповідачів пеню у повному розмірі. В решті рішення місцевого суду банк просив залишити без змін.

У запереченні на апеляційну скаргу відповідачка ОСОБА_1 рішення місцевого суду вважала законним та обґрунтованим і просила апеляційний суд залишити його без змін, а подану апеляційну скаргу відхилити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі і з'явилися в судове засідання, перевіривши подані докази та доводи апелянта, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а ухвалене місцевим судом рішення частковим скасуванню та зміні з таких підстав.

Частиною 1 ст. 303 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною 3 ст. 303 ЦПК України визначено, що апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

З матеріалів справи вбачається, що 16 липня 2008 року між ВАТ „Банк „Фінанси та кредит", правонаступником якого є ПАТ „Банк „Фінанси та кредит", і ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № Ф1-08/57620-66, за яким позичальник отримав у тимчасове користування на умовах забезпеченості, поворотності, строковості і платності кредитні ресурси в сумі 40 000, 00 доларів США під 9,4 % річних строком до 15 липня 2023 року (а. с. 4-6).

Для забезпечення виконання цих кредитних зобов'язань між банком, з одного боку, та відповідачами у справі ОСОБА_2 і ОСОБА_3, з другого боку, 16 липня 2008 року були укладені два окремі договори поруки № Ф1-08/57620-66/1п та № Ф1-08/57620-66/2п (а. с. 11-12, 14-15).

У подальшому 21 грудня 2011 року сторони до укладених договорів уклали додаткові угоди (а. с. 7-10, 13, 16).

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною 2 ст. 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Позичальник ОСОБА_1 узяті на себе зобов'язання перед банком за кредитним договором порушила і станом на 3 грудня 2013 року, виходячи з курсу НБУ, допустила кредитну заборгованість на загальну суму 465 992, 92 грн., з яких: 275 856, 81 грн. - строкова заборгованість за тілом кредиту; 26 420, 22 грн. - прострочена заборгованість за тілом кредиту; 2 604, 60 грн. - строкова заборгованість за процентами за користування кредитом; 25 101, 23 грн. - прострочена заборгованість за процентами за користування кредитом; та 136 010, 23 грн. - пеня за прострочення заборгованості за тілом кредиту, відсотками і комісією (а. с. 202-203).

Доказів, які б спростовували правильність зробленого банком розрахунку кредитної заборгованості чи спростовували взагалі наявність кредитної заборгованості, у справі немає.

Відповідно до ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Статтею 553 ЦК України передбачено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або декілька осіб.

Згідно із ч. 1 ст. 554 ЦК у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

З тексту оскаржуваного рішення вбачається, що зменшуючи розмір неустойки зі 136 010, 23 грн. до 13 000 грн., суд першої інстанції виходив з правил ч. 3 ст. 551 ЦК України.

Проте відповідно до цієї правової норми розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 27 своєї постанови № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснив, що положення частини третьої статті 551 ЦК України про зменшення розміру неустойки може бути застосовано судом лише за заявою відповідача до відсотків, які нараховуються як неустойка, і не може бути застосовано до сум, які нараховуються згідно з частиною другою статті 625 ЦК, які мають іншу правову природу. При цьому проценти, які підлягають сплаті згідно з положеннями статей 1054, 1056-1 ЦК, у такому порядку не підлягають зменшенню через неспівмірність із розміром основного боргу, оскільки вони є платою за користування грошима і підлягають сплаті боржником за правилами основного грошового боргу.

Істотними обставинами в розумінні частини третьої статті 551 ЦК можна вважати, зокрема, ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (наприклад, відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов'язання).

Проте значне перевищення розміру неустойки над розміром збитків у даній справі відсутнє.

Крім того, місцевий суд не встановив й інших обставин, які мають істотне значення, що слугували б достатньою підставою для зменшення відповідачці розміру неустойки, як це передбачено правилами ч. 3 ст. 551 ЦК України.

Зменшуючи неустойку, місцевий суд необґрунтовано обмежився лише фактом погіршення фінансового становища позичальника та безпідставно послався на відсутність у позивача (якому ОСОБА_1 до цього часу не повернула понад 40 000 доларів США) прямих збитків. При цьому суд проігнорував ступінь виконання (невиконання) боржником кредитного зобов'язання та не з'ясував реального майнового стану позичальника: умов її проживання, наявності об'єктів рухомого і нерухомого майна, вкладів у банках тощо.

Відповідачкою ОСОБА_1, яка до цього часу залишається працівником позивача, із зазначеного приводу суду теж не надано відповідних переконливих доказів. Позичальником та судом не враховано і того, що кредитну заборгованість за договором № Ф1-08/57620-66 від 16 липня 2008 року позивач визначив боржнику, виходячи ще з курсу 7,993 грн. за 1 долар США, і в подальшому перерахунку кредитної заборгованості не проводив.

Крім того, стягуючи кредитну заборгованість одночасно з позичальника і двох поручителів солідарно, місцевий суд не врахував неможливості застосування до спірних правовідносин положень ч. 3 ст. 554 ЦК України, оскільки поручителі не несуть солідарної відповідальності між собою, позаяк відсутня їхня спільна порука і ними було укладено два окремі договори поруки.

Відповідно до ч. 1 ст. 541 ЦК України солідарний обов'язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов'язання. У разі солідарного обов'язку боржників кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників, так і від будь-якого з них окремо (ч. 1 ст. 543 ЦК України). Правові наслідки порушення зобов'язання, забезпеченого порукою, передбачені ст. 554 цього Кодексу.

У справі встановлено, що ОСОБА_1 не виконала своїх кредитних зобов'язань, а її поручителі ОСОБА_2 і ОСОБА_3 кожен окремо один від одного поручилися солідарно відповідати за зобов'язаннями позичальника лише разом із позичальником (тобто незалежно один від одного), уклавши про це з кредитором відповідні договори поруки, а тому їхня відповідальність настає відповідно до правил ч. 1 ст. 554 ЦК України.

Помимо викладеного, чинним законодавством не передбачено солідарного стягнення судових витрат у справі.

Зважаючи на наведене, рішення місцевого суду не у повній мірі відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України, через що підлягає частковим скасуванню та зміні.

Відповідачами у справі рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку не оскаржено.

На підставі викладеного та керуючись ст. 541, ч. 3 ст. 551, ст. 554 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 60, 303, 304, 307, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства „Банк „Фінанси та кредит" задовольнити частково.

Рішення Костопільського районного суду від 6 травня 2015 року в частині зменшення неустойки скасувати.

Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства „Банк „Фінанси та кредит" до ОСОБА_1, ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про солідарне стягнення 136 010, 23 грн. неустойки задовольнити у повному обсязі.

Абзаци 2 і 3 оскаржуваного рішення викласти в такій редакції:

«Стягнути солідарно з ОСОБА_1 і ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором № Ф1-08/57620-66 від 16 липня 2008 року у загальній сумі 465 992 (чотириста шістдесят п'ять тисяч дев'ятсот дев'яносто дві) грн. 92 коп., з яких: 275 856, 81 грн. - строкова заборгованість за тілом кредиту; 26 420, 22 грн. - прострочена заборгованість за тілом кредиту; 2 604, 60 грн. - строкова заборгованість за процентами за користування кредитом; 25 101, 23 грн. - прострочена заборгованість за процентами за користування кредитом; та 136 010, 23 грн. - пеня за прострочення заборгованості за тілом кредиту, відсотками та комісією.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 і ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором № Ф1-08/57620-66 від 16 липня 2008 року у загальній сумі 465 992 (чотириста шістдесят п'ять тисяч дев'ятсот дев'яносто дві) грн. 92 коп., з яких: 275 856, 81 грн. - строкова заборгованість за тілом кредиту; 26 420, 22 грн. - прострочена заборгованість за тілом кредиту; 2 604, 60 грн. - строкова заборгованість за процентами за користування кредитом; 25 101, 23 грн. - прострочена заборгованість за процентами за користування кредитом; та 136 010, 23 грн. - пеня за прострочення заборгованості за тілом кредиту, відсотками та комісією.

Стягнути з ОСОБА_1, ОСОБА_2 і ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства „Банк „Фінанси та кредит" 4 269 (чотири тисячі двісті шістдесят дев'ять) грн. 05 коп. судового збору у рівних частках».

В решті рішення місцевого суду залишити без змін.

Рішення Апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення. Воно може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді: