Справа № 308/8171/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 грудня 2015 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в особі головуючого судді Дергачової Н.В., при секретарі судового засідання Меркуловій Ю.П., розглянувши у відкритому судовому зсіданні в залі суду в м. Ужгороді позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач - ОСОБА_1 звернувся із позовною заявою до ОСОБА_2 за якою просить суд визнати спільною сумісною власністю подружжя об'єкт незавершеного будівництва житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 та визнати за ним право власності на 1/2 частину об'єкту незавершеного будівництва - житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 - інвентаризаційна вартість якого (згідно довідки БТІ) становить 851 611 грн. та на ? частини земельної ділянки за цією ж адресою.

В обґрунтування позову позивач зазначив наступне.

Він, ОСОБА_1, перебував у шлюбі з ОСОБА_2, зареєстрованому 11 червня 1977 року. Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 29вересня 2014року шлюб між ними розірваний, з даного часу вони разом не проживають, спільного

господарства не ведуть.

В період шлюбу за спільні кошти ним та відповідачкою на підставі договору купівлі-продажу від 1981 року набуто спірне майно - будинок по АДРЕСА_1 Проте будинок був старий і вони з дружиною вирішили перебудувати його.

09.02.1982 року позивач звернувся до виконавчого комітету Оноківської сільської ради народних депутатів та отримав дозвіл на перебудову індивідуального житлового будинку.

23.04.1985 року позивачем було отримано паспорт на забудову земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1, в якому зазначено, що будівництво дозволено з 11.06.1986 року. Цього року він також отримав дозвіл районного архітектора на право виконання будівельних робіт.

11.06.1986 року рішенням виконкому Ужгородської районної ради народних депутатів позивачеві надано дозвіл на будівництво індивідуального житлового будинку та видачу «свідоцтва про забудову садиби».

За професією він будівельник, тому власноруч брав участь у зведенні будівництва. І вже у 2013 році отримав затверджений план будівлі.

Тому, позивач вважає. що будинок по АДРЕСА_1 являється об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Після розірвання шлюбу відповідачка проживає у спірному будинку. На сьогоднішній день вони з нею не дійшли згоди про порядок поділу нерухомого майна, що й зумовило відповідне звернення до суду.

Позивач у судове засідання не прибув, однак подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності.

Відповідач в судове засідання не прибув, незважаючи на той факт, що про час і місце розгляду справи був судом належним чином повідомлений, причини неприбуття суду не повідомив.

Як зазначено у ч. 2 ст. 197 ЦК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

З урахуванням зазначених положень та у зв'язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу судом не здійснювалося.

Розглянувши матеріали справи, всебічно та повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи на яких ґрунтується позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу НОМЕР_2 ОСОБА_4 та ОСОБА_2 11.06.1977 року уклали шлюб.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме із заочного рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 29 вересня 2014 року у справі № 308/7875/14-ц, яке набуло законної сили з 15.10.2014 року, 11.06.1977 р. між ОСОБА_1 та позивачкою (ОСОБА_2) було укладено шлюб, який зареєстровано у Майській сільській раді Ленінського району Кокчетавської області за актовим записом № 6. Від даного шлюбу дітей не мають. Подружнє життя між сторонами не склалося, вони припинили спільне проживання та не підтримують ніяких відносин з 2002 року. Тому судом було зазначений шлюб розірвано.

За договором купівлі - продажу від 04.03.1981 ОСОБА_2 купила житловий будинок, що знаходиться в АДРЕСА_1

Як стверджує позивач в період шлюбу за спільні кошти ним та відповідачкою на підставі договору купівлі-продажу від 1981 року було набуто спірне майно - будинок по АДРЕСА_1 Проте будинок був старий і вони з дружиною вирішили перебудувати його.

Позивач звернувся до виконавчого комітету Оноківської сільської ради народних депутатів Ужгородського району Закарпатської області та отримав рішення № 15 від 09.02.1981 року «Про надання дозволу на перебудову індивідуального житлового будинку ОСОБА_1, жителю АДРЕСА_1».

Відповідно до цього рішення позивачем було отримано паспорт на забудову земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1, в якому зазначено, що будівництво дозволено з 11.06.1986 року. Дата закінчення будівельних робіт 11.06.1988 р. 08.07.1986 р. позивач також отримав у районного архітектора будівельний паспорт на забудову земельної ділянки індивідуального забудовника.

За рішенням Оноківської сільської ради народних депутатів Ужгородського району Закарпатської області від 20.02.2014 року було надано ОСОБА_1 дозвіл на виготовлення технічної документації по встановленню (відновленню) меж земельної ділянки пл. 0,07 га для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд в АДРЕСА_1

Як зазначено у ч. 2 ст. 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.

Тобто сторони у період з 11.06.1977 року по 15.10.2014 перебували у законному шлюбі.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно із частиною першою Прикінцевих положень СК України цей Кодекс набрав чинності з 1 січня 2004 року.

Спірне майно придбано подружжям до 2004 року, тобто до набрання чинності СК України, а тому до спірних правовідносин слід застосовувати положення КпШС України, який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин.

Майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку спадкування, за умовами статті 24 КпШС України є власністю кожного з них (роздільним майном).

Згідно зі статтею 28 КпШС України в разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, їх частки є рівними.

Аналогічні положення містяться і у Сімейному кодексі України, який аналізується судом, оскільки спірний будинок є недобудованим і точно неможливо встановити якими частинами і під час дії якого кодексу він будувався.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Таке ж положення містить і норма статті 368 ЦК України.

У силу статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна, частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Оскільки будівництво недобудованого будинку розпочато за час шлюбу, то такий будинок може бути визнаний об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у справі за № 6-37 цс 13 (постанова від 15.05.2013 року) виходячи із положень статей 60, 69, 70 СК України, частини третьої статті

368 ЦК України незавершений будівництвом будинок, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об'єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток.

При поділі майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, в разі, якщо речі є неподільними, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини четверта, п'ята статті 71 СК України).

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статтею 365 ЦК України.

Для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Питання щодо припинення права особи на частку у спільному майні жодною із сторін не ставилося, тому з урахуванням вищезазначених норм закону суд вважає зазначений недобудований будинок спільною сумісною власністю подружжя, яке підлягає розподілу рівними частками по ? кожному, тому позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Суд також вважає за необхідне зазначити, що позивачем питання щодо виділення частки в натурі не ставилося, клопотання про проведення судово-будівельної експертизи не заявлялося, тому зазначене питання судом не вирішується.

Відповідно до наданого позивачем рішення Оноківської сільської ради народних депутатів Ужгородського району Закарпатської області від 20.02.2014 року було надано ОСОБА_1 дозвіл на виготовлення технічної документації по встановленню (відновленню) меж земельної ділянки пл. 0,07 га для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд в АДРЕСА_1 Зазначене свідчить, що на цей час земельна ділянка не оформлена належним чином.

Як зазначено у п. б) ч. 1 ст. 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності.

Пунктом 18-2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» визначено, що відповідно до положень статей 81, 116 ЗК окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.

Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статей 120 ЗК, 377 ЦК.

Відповідно до ч. 4 ст. 120 ЗК України при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.

Згідно ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

З урахуванням викладеного вимоги позивача щодо розподілу земельної ділянки не підлягають задоволенню, оскільки право власності на зазначену земельну ділянку він у встановленому законом порядку не набув.

У відповідності до ст. 88 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача ? витрат із сплати судового збору, що складає 1827,00 грн., пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Решту витрат із сплати судового збору покласти на позивача.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 10, 60, 88, 212, 213, 215, 294 ЦПК України, ст.ст. 60, 61 СК України, ст. 81, 116, 120 ЗК України, ст.ст. 368, 377 ЦК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна, - задовольнити.

Визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 об'єкт незавершеного будівництва житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, право спільної сумісної власності на 1/2 частину за кожним щодо об'єкту незавершеного будівництва - житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 - інвентаризаційна вартість якого (згідно довідки БТІ) становить 851 611 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_3, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, витрати із сплати судового збору в сумі 1827,00 грн. (одна тисяча вісімсот двадцять сім грн. 00 копійок).

У відповідності до ст. 88 ЦПК України решту витрат із сплати судового збору покласти на позивача.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду Н.В. Дергачова