Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/778/6520/15 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«24» грудня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Пільщик Л.В.

суддів: Сапун О.А.

ОСОБА_2

при секретарі: Евальд Д.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу ОСОБА_3

на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 02 листопада 2015 року по справі

за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Автомобільний ринок», третя особа: Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробничо-комерційна фірма «ЗОРЗ», про стягнення грошових коштів, -

ВСТАНОВИЛА:

В листопаді 2013 року ТОВ «Автомобільний ринок» звернулось з позовною заявою до ОСОБА_3, третя особа: ТОВ «Виробничо-комерційна фірма «ЗОРЗ», про стягнення суми боргу, в якій просило стягнути з ОСОБА_3 на його користь за основні та додаткові послуги автомобільного ринку за період з 12.12.2009 року по 20.08.2013 року у розмірі 21066,48 грн. та суму витрат з оплати судового збору у розмірі 229,40 грн.

В січні 2014 року ОСОБА_3 подав зустрічну позовну заяву, в якій зазначав, що 01 листопада 2005 року він та ТОВ «Авто-Плюс», що діяло в інтересах ТОВ «Автомобільний ринок» на підставі договору про довірче управління майном від 10.06.2004 року, уклали договір про надання основних та додаткових послуг, згідно з яким ТОВ «Авто-Плюс» за плату надає йому послуги щодо користування торговим місцем № 109 в торговельному ряду № 3, в 2006 році нумерація змінена на 4 ряд, місце 107.

Додатковою угодою від 23.05.2006 року за згодою сторін договір довірчого управління від 10.06.2004 року був розірваний, що потягло за собою перехід до відповідача прав і обовязків за договором про надання послуг автомобільного ринку.

01 серпня 2007 року відповідач уклав з ТОВ «Виробничо-комерційна фірма «ЗОРЗ» договір управління майном, за яким передав в управління цілісний майновий комплекс «Автомобільний ринок».

Вважає, що ТОВ «Виробничо-комерційна фірма «ЗОРЗ» не могло мати статусу ринку, оскільки згідно з Правилами торгівлі на ринках, затвердженими наказом Міністерства економіки та з питань європейської інтеграції України, Міністерства внутрішніх справ України, Державного комітету стандартизації, метрології та сертифікації України, ринком є субєкт господарювання, створений на відведеній за рішенням місцевого органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування земельній ділянці і зареєстрований в установленому порядку, функціональними обовязками якого є надання послуг та створення для продавців та покупців належних умов в процесі купівлі-продажу товарів.

Оскільки ТОВ «Виробничо-комерційна фірма «ЗОРЗ» не набула статусу ринку в аспекті наведеного визначення, то лише договір управління майном не є підставою для надання послуг ринку.

Передача майна в довірче управління є формою реалізації власником права володіння, користування та розпорядження своїм майном, тому права і обовязки за договором № 862 від 01.11.2005 року по мірі розірвання договору довірчого управління з ТОВ «Авто-Плюс» перейшли до установника управління ТОВ «Автомобільний ринок».

Проте, він не отримував жодних послуг від ТОВ «Автомобільний ринок» та ТОВ «Виробничо-комерційна фірма «ЗОРЗ», що надаються ринком відповідно до вказаних Правил.

Він як фізична особа-підприємець, починаючи з 2007 року був позбавлений можливості відправляти на свій розсуд підприємницьку діяльність через перешкоди, які чинили йому посадові особи ТОВ «Виробничо-комерційна фірма «ЗОРЗ». Зокрема, його примушували до укладення договорів з фізичною особою-підприємцем СПД ОСОБА_4 № ГС-0000101 від 01.03.2008 року, з фізичною особою-підприємцем СПД ОСОБА_5 № ЛІ-0000075 від 01.05.2008 року, з фізичною особою-підприємцем СПД ОСОБА_6 № ПЄ-0000099 від 01.03.2006 року.

В 2008 році керівництво ТОВ «Виробничо-комерційна фірма «ЗОРЗ» заблокувало його торговельний кіоск, розташований відповідно до зміненої в 2006 році нумерації в четвертому ряду за номером 107, що виразилось у пошкодженні електрозваркою замків на дверях, пошкодженні вхідних дверей та вітрини та позбавило його можливості здійснювати підприємницьку діяльність.

Невиконання ТОВ «Автомобільний ринок», який в односторонньому порядку відмовився від виконання зобовязань за договором, обовязків, передбачених п. 3.1.4, а також п. 5.3 договору № 862 про надання основних та додаткових послуг, згідно з якими виконавець послуг зобовязаний забезпечити збереження та цілісність розташованих на торговому місці торгових обєктів і відповідає за втрату або пошкодження торгового обєкту, завдало йому майнової шкоди, яка складається з вартості товарно-матеріальних цінностей, що знаходились в кіоску, у сумі 450000 грн., втраченої вигоди через неможливість здійснювати підприємницьку діяльність з моменту проникнення до кіоску до кінцевого строку дії договору, а саме: до 1 червня 2013 року, у сумі 266200 грн., витрат відповідно до п. 6.5 договору у сумі 11977 грн.

Просив стягнути з ТОВ «Автомобільний ринок» вартість товару в сумі 450 000 грн., суму втраченої можливої вигоди 266 200 грн., відшкодування матеріальних витрат відповідно до п.6.5 договору №862 від 01.11.2005 року в розмірі 11 977 грн.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 25 червня 2014 року зустрічний позов залишено без розгляду.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 22 грудня 2014 року вказану ухвалу суду першої інстанції скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 02 листопада 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Апеляційне провадження відкрито за апеляційною скаргою ОСОБА_3

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на однобічність та упередженість розгляду справи, помилковість висновку суду про пропуск позовної давності, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), з урахуванням встановлених обставин і вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України, дійшов обґрунтованого висновку про відмову в позові, виходячи з недоведеності порушення прав та інтересів ОСОБА_7 товариством «Автомобільний ринок».

Висновки суду ґрунтуються на доказах, досліджених у судовому засіданні, відповідають фактичним обставинам справи.

Фактична сторона справи встановлена з додержанням вимог процесуального права.

Послуги щодо користування ОСОБА_3 торгівельним місцем на автомобільному ринку надавалися на підставі договору №862 від 01 листопада 2005 р., який був укладений між приватним підприємцем ОСОБА_3 та ТОВ «Авто-Плюс» в інтересах ТОВ«Автомобільний ринок» на підставі договору довірчого управління №2 від 10.06.2004р., за яким цілісний майновий комплекс «Автомобільний ринок» переданий в управління ТОВ «Авто-Плюс».

01.08.2007 р. ТОВ«Автомобільний ринок» уклав договір довірчого управління з ТОВ «Виробничо-комерційна фірма «ЗОРЗ».

Згідно зі ст.ст.10, 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Юридична заінтересованість позивача у цивільному процесі зобовязує його довести як наявність спірних матеріальних правовідносин, так і ту обставину, що на даного відповідача має бути покладено відповідальність.

Заявивши вимоги до ТОВ«Автомобільний ринок», доказів завдання збитків саме відповідачем позивач не надав, не зазначив факти та не надав докази, які б могли свідчити про невиконання саме відповідачем зобовязання за договором і в чому воно полягає та невідворотність результату такого порушення у вигляді втрат позивача майнового характеру.

Так, заявивши вимоги про стягнення 450000 грн. вартості майна та 266200 грн. втрачених прибутків, ОСОБА_3 не визначив перелік та вартість цього майна, не надав жодних доказів, які б підтвердили підставність і розмір упущеної вигоди, не обґрунтував з якими конкретними неправомірними діями відповідача повязує заподіяння йому збитків.

В позовній заяві та під час розгляду справи ОСОБА_3 як на підставу заявленого позову посилався на неправомірне вилучення майна з торговельного місця та його переміщення товариством «Виробничо-комерційна фірма «ЗОРЗ», протиправність дій посадових осіб цього товариства, причетних до вилучення майна, його втрату та пошкодження та наявність ознак злочину в їх діях.

Проте, посилання ОСОБА_3 на скоєння протиправних дій, що підпадають під дію ст.355 КК України, зі сторони директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробничо-комерційна фірма «ЗОРЗ», розслідування кримінального провадження за фактом протиправного заволодіння його майном за ознаками ч.3 ст.185 КК України, не дають підстав для покладення цивільно-правової відповідальності на ТОВ «Автомобільний ринок», до якого заявлено позов. Цивільне провадження є процесом встановлення фактів, які надають можливість вирішити цивільно-правовий спір, проте, позивачем не доведено порушення права або охоронюваного законом інтересу саме відповідачем.

Вимоги про стягнення 11977 грн., що, як зазначає позивач, відповідає його витратам на придбання розбірного кіоску для здійснення ним підприємницької діяльності, не є збитками у розумінні ст.22 ЦК України, ст.224 ГК України. Розбірна конструкція торговельного повільну, як встановив суд і проти чого не заперечували сторони, знаходиться на території ринку, вимоги про його витребування позивач не заявляв. Позивач на підтвердження права на отримання вартості кіоску посилався на п.6.5 договору №862 від 01.11.2005 р. ( а.с.27 т.1). Проте зміст цього пункту не відповідає заявленим вимогам позивача і не передбачає обовязків відповідача після припинення договору відшкодувати позивачу витрати на придбання кіоску.

Таким чином, судом правильно встановлено, що позивач не довів відповідно до вимог ст.ст.10,11,60 ЦПК України заподіяння йому збитків відповідачем.

Разом з тим, суперечливими є висновки суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову одночасно з підстав пропуску позовної давності та у зв'язку з безпідставністю заявленого позову.

Виходячи зі змісту ст.ст. 257, 267 ЦК України, їх положення про правові наслідки спливу позовної давності можуть застосовуватися лише у тих випадках, коли буде доведено існування самого суб'єктивного цивільного права і факт його порушення або оспорювання. Якщо ж при розгляді справи буде встановлено, що у позивача немає суб'єктивного права, про захист якого він просить, або ж воно не порушувалось чи не оспорювалось, суд повинен відмовити в позові не через пропуск позовної давності, а за безпідставністю матеріально-правової вимоги.

Відповідно до абз. 3 п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленого до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Таким чином, наслідки пропуску позовної даності застосовуються в разі доведеності позовних вимог.

Проте, наведені обставини свідчать, що у даній справі позивачем не доведено наявність у нього права вимоги до відповідача, тому відсутні підстави для застосування ст.ст.257,267 ЦК України.

Відповідно до ч.4 ст.309 ЦПК України підставами для зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

За таких обставин рішення суду у відповідності до п.4 ст.309 ЦПК України підлягає зміні з виключенням з рішення суду посилання на пропуск позовної давності як на підставу відмови у позові.

Керуючись ст. ст. 307,309 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 02 листопада 2015 року у змінити. Виключити з рішення посилання на пропуск позовної давності як на підставу відмови у позові.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення.

Рішення може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: