Єдиний унікальний номер 235/9175/15-ц Номер провадження 22-ц/775/1181/2015
Єдиний унікальний номер 235/9175/15-ц Головуючий у 1-ій інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження22ц/775/1181/2015 Доповідач - Агєєв О.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2015 року м.Артемівськ

Апеляційний суд Донецької області в складі:

головуючого судді Агєєва О.В.,

суддів Гапонова А.В., Краснощокової Н.С.

за участі секретаря Чуряєва В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 19 листопада 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження житловим приміщенням шляхом виселення, -

ВСТАНОВИВ:

23 жовтня 2015 року ОСОБА_2 звернувся до Красноармійського міськрайонного суду Донецької області з позовною заявою, в якій просить усунути перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження власним нерухомим майном квартирою №59 в будинку №12а по вулиці Шмідта в м.Красноармійськ Донецької області, шляхом примусового виселення відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4 з цього житлового приміщення.

Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 19 листопада 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Вважає, що рішення суду є незаконним, оскільки винесено з порушенням норм матеріального права, та підлягає скасуванню.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції при ухваленні рішення послався на статті Житлового кодексу УРСР, в той час як частиною 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу встановлено, що правовідносини у сфері захисту права власності регулюються нормами Цивільного Кодексу України, якщо ці правовідносини виникли після набрання чинності Цивільним Кодексом. Правовідносини щодо користування квартирою виникли в 2014 році, отже суд повинен був керуватися чинним Цивільним Кодексом України, а не Житловим кодексом УРСР. Крім того судом не були враховані положення ч.3 п.2 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 №14, згідно якої: - у разі наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають однакову юридичну силу, застосуванню підлягає той з них, який прийнято пізніше. Отже застосуванню підлягає ЦК України, як нормативно-правовий акт, який прийнятий пізніше, та який у повній мірі регулює відносини права приватної власності, захисту права власності, порядок користування чужим майном тощо. Також, судом не взято до уваги п.39 Пленуму ВССУ №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року, в якому зазначено, що питання стосовно права користування житлом членами сімї власника регулюються нормами, передбаченими гл.32 ЦК України, а не Житловим кодексом УРСР.

Позивач ОСОБА_2 в судове засідання апеляційного суду не зявився, був повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи, надав суду заяву з проханням про розгляд справи за його відсутності.

Відповідачі в судове засідання не зявились, були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Так, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 5 грудня 2013 року приватним нотаріусом Красноармійського міського нотаріального округу Донецької області, що підтверджено копією самого договору, витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №14040444. Фактично позивач разом з дружиною проживає за іншою адресою - в квартирі АДРЕСА_2. В спірній квартирі він (позивач) не мешкав. В даній квартирі на реєстраційному обліку з 8 жовтня 2014 року перебувають та фактично мешкають за згодою позивача лише відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4, що підтверджено відповідними штампами в паспортах відповідачів та не заперечується сторонами.

Позивачем (на підтвердження його пояснень щодо підстав позову) було дано відповідне приватне оголошення в місцевій газеті про продаж спірної квартири (а.с.15-17).

27 серпня 2015 року позивачем надіслано на адресу відповідачів лист з вимогою здійснити, в добровільному порядку, зняття з реєстраційного обліку та звільнити належну йому на праві власності квартиру. Між тим відповідачі спірне житлове приміщення не звільнили. Тому позивач звернувся з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження власною квартирою.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення в даному випадку регулюється нормами ЖК УРСР, тому при розгляді справи предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені ЖК підстави для позбавлення права на житло.

Оскільки відповідачі правомірно вселились та користуються спірним житлом, а підстав для їх виселення згідно норм ЖК УРСР в суді не встановлено, то суд прийшов до вірного висновку про відмову у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги про те, що в даному випадку застосуванню підлягають норми ЦК України (ст.ст.319, 321, 391 та глава 32), як акту, який прийнятий пізніше, та який у повній мірі регулює відносини права приватної власності, захисту права власності, порядок користування чужим майном тощо є необґрунтованими та такими, що не впливають на правильність рішення суду з таких підстав.

Згідно ст.ст.317, 319, 321 ЦК України власникові належать права володіння, користування і розпорядження своїм майном, які він здійснює на власний розсуд. Право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкоду здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно з вимогами ст.ст.16, 386 ЦК України власник має право звернутися до суду із вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який враховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.

Крім того, ст.383 ЦК України закріплено право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд, що також передбачено і ст.150 ЖК УРСР.

Як зазначив Верховний Суд України в листі від 01.07.13р.: «Право вимагати в судовому порядку виселення членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) має сам власник житла відповідно до ст.157 ЖК, але за наявності обставин, передбачених ч.1 ст.116 цього Кодексу. Передбачені статтями 9, 156, 157 ЖК обмеження щодо виселення членів сім'ї власника не є порушенням права власності. Відповідно до ч.4 ст.41 Конституції України, ст.319, ч.1.2 ст.321 ЦК власник не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у цьому праві, однак у передбачених законом випадках обмеження права власності можуть мати місце. У цьому випадку обмеження прав власника передбачені статтями 156, 157 ЖК.

З матеріалів справи вбачається, що позивач, надаючи згоду на реєстрацію та проживання відповідачів (свого сина та невістки) у належній йому на праві власності квартирі, здійснив своє право та розпорядився своєю власністю на свій розсуд. Тож відповідачі на законних підставах користуються спірною житловою площею (набули права передбачені ЖК) і підстави для їх виселення передбачені саме житловим законодавством.

Крім того, звертаючись з даним негаторним позовом, позивач в судовому засіданні не довів вчинення відповідачами перешкод в реалізації його права на розпорядження та користування нерухомим майном.

Враховуючи наведене колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права та підстав для його скасування немає.

Керуючись ст.ст.307, 308, 313-315 ЦПК України, апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 19 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання чинності.

Головуючий:

Судді: