У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 грудня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Ізмайлової Т.Л., Карпенко С.О.,

Мостової Г.І., Наумчука М.І.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання права власності на нерухоме майно, за касаційною скаргою ОСОБА_6, яка діє від імені ОСОБА_4, на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 16 грудня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 27 травня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом. Зазначав, що 11 листопада 1971 року він придбав у ОСОБА_7 за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу частину житлового будинку АДРЕСА_1, що складалась із шести кімнат, двох кухонь, двох коридорів та двох підвалів. Посилаючись на те, що внаслідок допущеної помилки у довідці Шабівської сільської ради від 19 жовтня 1971 року нотаріусом під час посвідчення вказаного договору купівлі-продажу було зазначено про придбання ним лише Ѕ частини житлового будинку, просив визнати за ним право власності на АДРЕСА_1, яка складається з таких приміщень: № 3-1 - кухня, площею 9,3 кв.м, № 3-2 - кладова, площею 3,2 кв.м, № 3-3 - сарай, площею 10,6 кв.м, № 3-4 - гараж, площею 17,3 кв.м, № 3-5 - житлова кімната, площею 8,9 кв.м, № 3-6 - житлова кімната, площею 29,4 кв.м, № 3-7 - житлова кімната, площею 23,6 кв.м, V - сіни, площею 10,2 кв.м, VI - підвал, площею 25,4 кв.м, загальною площею 102,3 кв.м, в тому числі житловою 61,9 кв.м, підсобною 40,4 кв.м

Крім того, його право на 58/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1 підтверджується також інвентаризаційними матеріалами та висновком судової будівельно-технічної експертизи від 15 червня 2009 року, яку було проведено у цивільній справі № 2-69/09, яка розглядалась Білгород-Дністровським міськрайонним судом Одеської області.

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 16 грудня 2013 року (з урахуванням виправлених в ньому описок ухвалами суду від 10 березня 2014 року та 11 березня 2014 року), залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 27 травня 2015 року, позов задоволено. Визнано за ОСОБА_3 право власності на АДРЕСА_1, до якої входять приміщення: № 3-1 - кухня, площею 9,3 кв.м, № 3-2 - кладова, площею 3,2 кв.м, № 3-3 - сарай, площею 10,6 кв.м, № 3-4 - гараж, площею 17,3 кв.м, № 3-5 - житлова кімната, площею 8,9 кв.м, № 3-6 - житлова кімната, площею 29,4 кв.м, № 3-7 - житлова кімната, площею 23,6 кв.м, V - сіни, площею 10,2 кв.м, VI - підвал, площею 25,4 кв.м, загальною площею 102,3 кв.м, в тому числі житловою 61,9 кв.м, підсобною 40,4 кв.м.

ОСОБА_6, яка діє від імені ОСОБА_4, звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою, в якій просить судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що доводи позивача підтверджуються висновком судової будівельно-технічної експертизи № 46/09, відповідно до якої розмір частки позивача у житловому будинку АДРЕСА_1 станом на 11 листопада 1971 року складав 59/100 частин.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд погодився із його висновками та залишив ухвалене судом першої інстанції рішення без змін.

Проте повністю погодитись із такими висновками суду апеляційної інстанції не можна.

Судами встановлено, що 11 листопада 1971 року ОСОБА_3 за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу придбав у ОСОБА_7 Ѕ частину житлового будинку АДРЕСА_1, до складу якої входило шість кімнат, дві кухні, два коридори та два підвали.

10 липня 1989 року Білгород-Дністровським міжміським БТІ було зареєстровано вказаний договір купівлі-продажу, проведено технічну інвентаризацію будинку та складено технічний паспорт, відповідно до якого за позивачем зареєстровано такі приміщення: № 3-1 - кухня, площею 9,3 кв.м, № 3-2 - кладова, площею 3,2 кв.м, № 3-3 - сарай, площею 10,6 кв.м, № 3-4 - гараж, площею 17,3 кв.м, № 3-5 - житлова кімната, площею 8,9 кв.м, № 3-6 - житлова кімната, площею 29,4 кв.м, № 3-7 - житлова кімната, площею 23,6 кв.м, V - сіни, площею 10,2 кв.м, VI - підвал, площею 25,4 кв.м, загальною площею 102,3 кв.м, в тому числі житловою - 61,9 кв.м та підсобною - 40,4 кв.м.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

У ч. 2 ст. 16 ЦК України зазначені способи захисту цивільних прав та інтересів.

У разі порушення цивільного права у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту, який залежить від виду порушення, тобто особа має право обирати той спосіб захисту, який відповідає характеру порушення її права чи інтересу.

Згідно із ст. 48 ЦК Української РСР недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей. По недійсній угоді кожна з сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 56 ЦК Української РСР угода, укладена внаслідок помилки, що має істотне значення, може бути визнана недійсною за позовом сторони, яка діяла під впливом помилки.

Отже, у разі незгоди із розміром набутого за угодою майна у зв'язку з допущеною помилкою під час її укладення, особа може вимагати визнання цієї угоди недійсною.

Згідно із ст. 119 ЦК Української РСР коли учасник спільної часткової власності на жилий будинок збільшить в ньому за свій рахунок корисну площу будинку шляхом прибудови, надбудови або перебудови, проведеної за згодою решти учасників і в установленому порядку, частки учасників у спільній власності на будинок і порядок користування приміщеннями в ньому підлягають відповідній зміні.

Згідно із ч. 3 ст. 357 ЦК України співвласник має право на відповідне збільшення своєї частки у праві спільної часткової власності, якщо поліпшення спільного майна, які не можна відокремити, зроблені ним своїм коштом за згодою всіх співвласників, з додержанням встановленого порядку використання спільного майна.

Частиною 4 цієї статті встановлено, що співвласник житлового будинку, іншої будівлі, споруди може зробити у встановленому законом порядку за свій рахунок добудову (прибудову) без згоди інших співвласників, якщо це не порушує їхніх прав. Така добудова (прибудова) є власністю співвласника, який її зробив, і не змінює розміру часток співвласників у праві спільної часткової власності.

Із вказаних положень норм матеріального права випливає, що у разі набуття особою майна у спільну часткову власність та збільшення розміру частки в такому майні за згодою інших співвласників, частка такої особи підлягає відповідній зміні, в тому числі у судовому порядку, якщо співвласники заперечують проти такої зміни.

Як убачається із наявних у матеріалах справи технічних паспортів на жилий будинок індивідуального житлового фонду АДРЕСА_1, які було складено у квітні 1989 року, до складу домоволодіння входять споруди, збудовані в період із 1917 року до 1988 року (а.с. 8-11, 173-174).

Згідно із ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_3 просив визнати за ним право власності на більшу розміром частку у праві власності на домоволодіння АДРЕСА_1, ніж та, яка зазначена у договорі купівлі-продажу цього домоволодіння від 11 листопада 1971 року, вимогу обґрунтовував тим, що при його укладенні було допущено помилку.

Вимоги про визнання цього договору недійсним у вказаній справі ним у встановленому порядку не заявлялись.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд на зазначені норми матеріального права уваги не звернув, не перевірив належним чином доводи апеляційної скарги ОСОБА_5, до якої приєдналась ОСОБА_4, та їх не спростував, не врахував, що позивач договір купівлі-продажу від 11 листопада 1971 року у судовому порядку не оспорював, зробив передчасний висновок про можливість захисту порушеного права позивача в обраний ним спосіб.

Наведені порушення норм процесуального права (ст. ст. 10, 60, 179 ЦПК України) унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, тому ухвалу апеляційного суду не можна визнати законною та обґрунтованою, в зв'язку з чим вона підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до цього суду.

Крім того, з огляду на положення ст. 348 ЦПК України підлягає скасуванню ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 3 липня 2015 року, якою відмовлено у відкритті касаційного оскарження за касаційною скаргою ОСОБА_5 на судові рішення у цій справі.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 348 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_6, яка діє від імені ОСОБА_4, задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Одеської області від 27 травня 2015 року та ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 3 липня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ.О. Кузнєцов
Судді:Т.Л. Ізмайлова С.О. Карпенко Г.І. Мостова М.І. Наумчук