Номер провадження: 22-ц/785/9596/15
Головуючий у першій інстанції Груца Є. Є.
Доповідач Парапан В. Ф.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.12.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Одеської області у складі:

Головуючого: судді Парапана В.Ф.

Суддів: Панасенкова В.О., Громіка Р.Д.

За участю секретаря Добряк Н.І.,

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 22 вересня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю та виділ в натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності,-

в c т а н о в и л а:

У березні 2015р. ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю та виділ в натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності, в якому зазначала, що на підставі свідоцтва про право власності на спадщину за законом від 17.07.2013р., зареєстрованого у встановленому законом поряду, вона є власником ? частини житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, розташованими за адресою: АДРЕСА_1

Вказану спадщину вона отримала після смерті її батька - ОСОБА_4, а останній отримав спадщину після смерті своєї матері - ОСОБА_5

Іншу ? частину на зазначене майно, після смерті ОСОБА_5, отримав її дядько і рідний брат покійного батька відповідач по справі - ОСОБА_2

Позивачка просила поділити спірний будинок та земельну ділянку в натурі у відповідності до часток у будинку та виділити їй майно згідно першого варіанту висновку №070/2015 судової будівельно-технічної експертизи ПП «Одеський науково - дослідний центр експертних досліджень ім. Скибинського С.С.» від 27.07.2015р. й усунути перешкоди у користуванні власністю.

Справу розглянуто у відсутності відповідача.

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 22.09.2015р. позов задоволено: виділено у натурі частку з майна, яка належить на праві приватної спільної часткової власності ОСОБА_3, а саме ? частку житлового будинку з надвірними спорудами, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 згідно першого варіанту в житловому приміщенні: частину веранди - 1; вартістю 20 130 грн.; кладову - 2, вартістю 10 707 грн.; житлову кімнату - 3, вартістю 21 950 грн.; літню кухню (В), вартістю 16 681 грн.; а всього вартістю 69 468 грн., що відповідає 50/100 частинам. ОСОБА_2 виділено в натурі ? частку житлового будинку з надвірними спорудами, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 згідно другого варіанту в житловому приміщенні: частини

веранди 1, вартістю 26 447 грн.; коридор - 4, вартістю 8 780 грн.; кухня-5 вартістю 8459 гривень, житлову кімнату - 6, вартістю 226 769 грн.; а всього вартістю 70 455 грн, що відповідає 50/100 частинам.

Між сторонами визначено порядок користування земельною ділянкою, площею 0,20 га, яка знаходиться за вказаною адресою та закріплено за ОСОБА_3 право користування земельною ділянкою розміром 1 161 м.кв., а за ОСОБА_2 закріплено право користування земельною ділянкою площею 1 381 м. кв., що рекомендовано експертом.

Зобов'язано ОСОБА_2 допустити ОСОБА_3 до користування житловим будинком з надвірними спорудами та присадибною земельною ділянкою за зазначеною адресою, вселено ОСОБА_3 у вказаний житловий будинок.

Не погодившись із прийнятим судом по справі рішенням, відповідач в апеляційній скарзі просить скасувати це судове рішення та ухвалити у справі нове рішення, яким виділити йому в натурі частину будинку та земельної ділянки згідно першого варіанту судової будівельно-технічної експертизи, а позивачці - виділити в натурі частину будинку та земельної ділянки згідно другого варіанту цієї експертизи, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального і процесуального права.

З наведеного випливає, що рішення суду в частині вирішення позову ОСОБА_3 щодо усунення їй перешкод у користуванні власністю ОСОБА_2 не оскаржено.

Позивач та її представник в судове засідання апеляційної інстанції не з'явилися, про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, що видно з поштових повідомлень. З урахуванням положень ч. 2 ст. 305 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розглядові справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення районного суду у відповідності до ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Обгрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності та підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

В даному ж випадку рішення суду першої інстанції, що ухвалене по справі, не відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права, а його висновки не відповідають обставинам справи.

Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтями 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно зі ст.ст. 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

За положеннями ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з вимогами ч.ч. 1, 2 ст. 131 ЦПК України сторони зобов'язані подати свої докази суду до або під час попереднього судового засідання у справі, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться, до початку розгляду справи по суті. Докази, подані з порушенням вимог, встановлених ч.1 цієї статті, не приймаються, якщо сторона не доведе, що докази подано несвоєчасно з поважних причин.

Задовольняючи заявлені позивачкою вимоги та приймаючи рішення про поділ в натурі спірного будинку та земельної ділянки згідно з висновком судової будівельно-технічної експертизи суд першої інстанції виходив із того, що запропонований сторонами варіант поділу будинку та встановлення порядку користування земельною ділянкою відповідає порядку користування цим майном, що склався між сторонами на протязі багатьох років, й тому дійшов висновку виділити відповідачу другий варіант, а позивачці - першій варіант, згідно висновку зазначеної експертизи.

Однак, із таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погодитися не може, оскільки він суперечать матеріалам справи та не ґрунтується на законі.

У силу положень ст. ст. 21, 24, 41 Конституції України, ст. 319 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі й щодо права спільної власності.

Виходячи з цих положень правовий режим спільної власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників.

Відповідно до ст. ст. 355, 356 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Здійснення права спільної часткової власності регулюється ст. 358 ЦК України, згідно якої право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Відповідно до ст.ст. 364, 367 ЦК України кожен із співвласників має право на виділ в натурі частки із спільного майна, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності, а також на поділ спільного майна за умови, що запропонований варіант поділу є припустимим і технічно можливим без заподіяння шкоди господарському призначенню майна та інтересам інших співвласників.

Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим, співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Згідно з розясненнями, наданими в п.п. 6, 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 4 жовтня 1991р. №7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» з наступними змінами, поділ жилого будинку в натурі між учасниками спільної часткової власності на будинок можливий за умови, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру), яка відповідає розміру їх часток у праві власності, а також за наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири.

У тих випадках, коли для поділу необхідне переобладнання та перепланування будинку, він провадиться з дотриманням вимог ст. 152 ЖК УРСР, тобто виключно за наявності належного, оформленого відповідним рішенням, дозволу виконавчого комітету місцевої ради на проведення такого переобладнання і (або) перепланування та узгодження з Державною пожежною інспекцією і газовим господарством тощо.

При поділі жилого будинку суд зобов'язаний зазначити в рішенні, яка відокремлена (ізольована після переобладнання) частина будинку конкретно виділяється і яку частку в будинку вона складає.

Як встановлено судом та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, об'єктом спору є житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами АДРЕСА_1, який складається в цілому з одного житлового будинку з глини, зазначеного на схематичному плані літ. «А», загальною площею 115,10 кв.м, в тому числі житловою площею 45,50 кв.м. на надвірних будівель, літ. «Б»- погріб, «В» - літня кухня, «Г» - сарай, «Д» - гараж, споруди 1-4 - огорожа та земельна ділянка за цією ж адресою, площею 0,26 га.

Даючи висновок про варіанти розподілу цього будинку та виділення у користування земельної ділянки, експерт виходив з того, що для здійснення поділу житлового будинку між співвласниками необхідно виконати такі роботи з перепланування: заложити дверний проріз між приміщеннями №1-3 - житлова та №1-4 коридор, встановити перегородку в приміщенні 1-1-веранда, а для забезпечення автономного функціювання кожної частки досліджуємого об'єкту необхідно виконати поділ інженерних комунікацій.

Як видно з висновку експерта із систем інженерного устаткування в зазначеному будинку маються: опалення - пічне, електрифікація, каналізації - вигрібна яма.

Приймаючи рішення про поділ спірного будинку та не вирішивши питання щодо поділу інженерних комунікацій у будинку, суд першої інстанції безумовно порушив права сторін на належні житлові та санітарно-гігієнічні умови проживання.

При цьому в матеріалах цивільної справи відсутні будь-які висновки компетентних служб чи установ щодо можливості поділу інженерних комунікацій будинку.

Не надано доказів щодо існування такої можливості й до суду апеляційної інстанції.

Крім того, покладаючи в основу судового рішення варіант поділу спірного будинку між його співвласниками, запропонований експертом, суд першої інстанції не врахував, що для здійснення такого варіанту поділу потрібні певні будівельні роботи з перепланування будинку, та не врахував, що для проведення таких робіт потрібний відповідний дозвіл.

Відповідно до ст. 152 ЖК України переобладнання і перепланування житлового будинку (квартири), що належить громадянинові на праві приватної власності, провадяться з дозволу виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів.

Приймаючи рішення про поділ спірного житлового будинку згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи, який передбачає його перепланування та переобладнання, суд першої інстанції на порушення вимог ст.ст. 212-214 ЦПК України не вирішив, на кого із сторін необхідно покласти обов'язок по переплануванню та витрати на це.

Суд першої інстанції не з'ясував, чи відповідатиме вимогам будівельних норм і правил, санітарним та протипожежним вимогам проведення робіт та переобладнання спірного будинку у разі його поділу за варіантом судової будівельно-технічної експертизи.

У матеріалах справи відсутні висновки відповідних державних органів з вказаних питань.

У справі відсутній відповідний дозвіл на це інспекції державного архітектурно - будівельного контролю, яка на теперішній час у відповідності до вимог Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» надає такий дозвіл.

У апеляційній скарзі апелянт зазначає, що суд, всупереч своїм обґрунтуванням та його поясненням, виділив йому не ту частину будинку, якою він давно користується і не ту частину ділянки на якій знаходяться його теплиці.

Між тим ці аргументи відповідача заслуговують на увагу, однак вони судом залишені без відповідного дослідження.

За таких обставин, враховуючи наведене вище, рішення Біляївського районного суду Одеської області від 22.09.2015р. в частині вирішення позову щодо поділу будинку та визначення порядку користування земельною ділянкою не може бути визнане законним, обґрунтованим, а тим більш, справедливим, у зв'язку з чим судова колегія вважає за необхідне на підставі п.п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України скасувати це судове рішення у цій частині та ухвалити у справі нове рішення, яким відмовити в задоволенні цих вимог за їх безпідставністю.

При цьому, судова колегія вважає доцільним зазначити, що прийняте судом апеляційної інстанції по справі рішення не позбавляє права позивачки знову звернутися до суду з позовом для вирішення виниклого спору щодо виділу частки із спільного майна у натурі між співвласниками, надавши необхідні належні та допустимі, в розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України, докази на підтвердження можливості проведення такого виділу (поділу) з урахуванням прав та законних інтересів сторін, а також дотриманням будівельних, протипожежних та санітарних норм і правил.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313-314, 316 -317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 22 вересня 2015 року в частині задоволення позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про виділ в натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності та встановлення порядку користування земельною ділянкоюскасувати та ухвалити у цій частині нове рішення, яким у задоволенні цих вимог відмовити.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду Одеської області: В.Ф. Парапан

Р.Д.Громік

В.О.Панасенков