АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 січня 2016 м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Перепелюк Л. М.

суддів: Винту Ю.М., Половінкіної Н.Ю.

секретар: Герман Я.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 06 листопада 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» про захист прав споживача та визнання недійсним кредитного договору та договору поруки, -

встановила:

Позивачі ОСОБА_1, ОСОБА_2 звернулись в жовтні 2015 року до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» про захист прав споживача та визнання недійсним кредитного договору та договору поруки.

Посилались на те, що 24 червня 2008 року між ОСОБА_1 та Закритим акціонерним товариством «Альфа-Банк» укладено договір про надання траншу №SME0013609 у відповідності до рамкової угоди № SMERS01079, за яким ОСОБА_1 надано кошти в розмірі 465 000 доларів США/чотириста шістдесят пять тисяч/.

24 червня 2008 року між ОСОБА_2 та закритим акціонерним товариством «Альфа-Банк», в забезпечення виконання зобов'язань позичальника, укладено договір поруки № SME0013609/1.

У відповідності до п. 1.1. кредитного договору грошові кошти надаються з 24.06.2008 року на 180 місяців.

Зазначали,що текст даного кредитного договору містить положення, які значно погіршили становище позивачів, як споживачів за кредитом по

№22-ц/794/50/16. Головуючий у І інстанції Волошин С.О.

Категорія 2 Доповідач Перепелюк Л.М.

відношенню до умов, встановлених діючим законодавством України, а саме: надавши кредит у доларах США ,відповідач порушив норми ст. 99 Конституції України, ст. 524 ЦК України, ст. З Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», ст. З Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», ст. ст. 6, 7 Постанови Національного банку України №200 від 30.05.2007 року «Про затвердження правил використання готівкової іноземної валюти на території України». Вважають, що надання їм доларів США, як предмету кредитування за споживчим кредитом, є внесення в кредитний договір умови, яка є дискримінаційною (такою, що всупереч принципу добросовісності має наслідком істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду позичальника), що значно погіршує її, позивачки ОСОБА_1, становище ,як споживача,в порівнянні з відповідачем (надавачом фінансових послуг) в разі настання певних подій, що дає їм право відповідно до п. 2 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», вимагати визнання в цілому кредитного договору недійсним.

Крім того, вважали, що спірний кредитний договір укладено з порушеннями вимог діючого законодавства України в частині недотримання істотних умов, які обов'язкові для кредитних договорів, чим були порушені права ОСОБА_1, як споживача кредитних послуг, які закріплені Законом України «Про захист прав споживачів» та у Правилах про надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління Національного Банку України за № 168 від 10 травня 2007 року, оскільки в момент укладання вказаного кредитного договору ОСОБА_1 вважала, що положення, вказані у договорі ,не є завідомо невигідними, а також, що сторони спірного договору не порушують закону та діють у повній відповідності до чинного законодавства України, так як повністю довіряла відповідачу, як професійному надавачу певного виду споживчих послуг у сфері кредитування.

Зазначали, що банк не вказав сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки , вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов»язань. Посилались на те, що умови спірного кредитного договору є несправедливими, так, як всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду позивача, споживача кредитних послуг. Несправедливими є ,зокрема, умови кредитного договору в частині надання кредиту у доларах США, що передбачає згідно умов кредитного договору погашення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом у доларах США, що є способом зловживання правом, коли всі ризики знецінення національної валюти України шляхом порушення вимог закону відповідач, як суб'єкт підприємницької (господарської) діяльності поклав виключно на позивача-позичальника за кредитним договором та споживача кредитних послуг, що є грубим порушенням ч. З ст. 13 ЦК України.

Просили ухвалити рішення, яким визнати недійсним договір про надання траншу № SME0013609 від 24 червня 2008 року, укладений між Публічним Акціонерним товариством «Альфа-Банк» та ОСОБА_1. Визнати недійсним договір поруки № SME0013609/1 від 24 червня 2008 року, укладений між Публічним Акціонерним товариством «Альфа-Банк» та ОСОБА_2.

Рішенням Шевченківського районного суд м.Чернівці від 06 листопада 2015 року в позові відмовлено.

На дане рішення суду позивачі подали апеляційну скаргу, в якій просять скасувати його та ухвалити нове, яким задовольнити їх позовні вимоги повністю.

Посилаються на те, що при ухваленні рішення судом порушені норми матеріального та процесуального права,що призвело до порушення їх прав.

Заслухавши доповідача про суть оскаржуваного рішення, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Колегія суддів вважає, що висновок суду про безпідставність та недоведення позовних вимог позивачів є правильним, таким, що ґрунтується на обставинах справи, встановлених на підставі наданих сторонами доказів, та нормах матеріального права.

Так, судом встановлено, що 24.06.2008 р. між ОСОБА_1 та Закритим Акціонерним товариством «Альфа-Банк» укладено договір про надання траншу №SME0013609 у відповідності до рамкової угоди №SMERS01079. Сторонами договору визначені основні умову Кредиту - сума кредиту в розмірі 465 000 доларів США; строк кредитування - 180 місяців зі сплатою 18,38 % річних (а.с. 9-10); спосіб надання Кредиту - шляхом перерахування коштів на поточний рахунок позичальника №7601 у ЗАТ «Альфа-Банк», МФО 300346 (п.п. 26 Договору); цільове призначення кредиту - придбання нерухомості та фінансування витрат на ремонт та реконструкцію цієї нерухомості для її подальшого використання в підприємницькій діяльності (п.п. 1.2 Договору).

До вказаного кредитного договору між Сторонами підписаний додаток - Графік погашення кредиту (п.п. 3.1 Договору).

01.02.2010 р. між ОСОБА_1 та Публічним Акціонерним товариством «Альфа-Банк» укладено додаткову угоду до договору про надання траншу №SME0013609 від 24.06.2008 року у відповідності до рамкової угоди №SMERS01079, згідно якої внесено ряд суттєвих змін до основного договору,зокрема, в частині розміру відсотків в різні періоди , а деякі статті договору викладені в новій редакції.

В забезпечення виконання зобов'язань позичальника 24 червня 2008 року між ОСОБА_2 та Закритим Акціонерним товариством «Альфа-Банк» укладено договір поруки №БМЕ0013609/1, відповідно до якого поручитель на добровільних засадах бере на себе зобов'язання перед кредитором відповідати за зобов'язаннями ОСОБА_1, які виникають з умов Рамкової угоди, Договору траншу, договору Овердрафту, Кредитного договору №БМЕ0013609 від 24.06.2008 року в повному обсязі цих зобов'язань, незалежно від отримання або неотримання вимоги кредитора про погашення кредитного договору (а.с. 18-19).

Посилання позивачів та апелянтів на істотну зміну становища щодо виконання боргових зобов'язань за кредитним договором внаслідок підвищення курсу іноземної валюти та ріст суми боргу, яку необхідно сплачувати ,як на підставу для скасування оспорюваних умов кредитного договору та визнання кредитного договору недійсним в цілому спростовується пунктом 16 Постанови Пленуму ВССУ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів ,що виникають із кредитних правовідносин» № 5 від 30.03.2012 р. , згідно якого саме по собі зростання /коливання /курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для розірвання кредитного договору на підставі статті 652 ЦК, оскільки зазначене стосується обох сторін договору й позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті.

Відповідає також нормам матеріального права оспорюваний договір траншу, оскільки згідно ст. 524 ЦК України, зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні, але сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання і в іноземній валюті.

При цьому, суд 1-ї інстанції ухвалив рішення відповідно до ст. 533 ЦК України згідно, якої грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях, але якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Суд першої інстанції правильно та обгрунтовано вважав, що умови спірного кредитного договору та договору поруки в повній мірі відповідають вимогам ст.ст. 524, 533 ЦК України та Правилам надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, встановленим Постановою правління Національного Банку України № 168 від 10.05.2007 р., зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 25.05.2007 р. за № 541/13808, яка передбачає що Правила регулюють порядок надання банками споживачу повної необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про сукупну вартість: споживчого кредиту ( кредиту на поточні потреби, кредиту в інвестиційну діяльність, іпотечного кредиту) з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням та погашенням кредиту (у тому числі наданого у формі кредитної лінії, овердрафту за картковим рахунком тощо) і мають бути оплачені споживачем згідно з вимогами законодавства України та/або кредитного договору про надання споживчого кредиту.

Кредитний договір має містити графік платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до цих Правил. У графіку платежів має бути докладно розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом.

При ухваленні рішення суд першої інстанції керувався також згаданими нормами та вимогами Закону України «Про захист прав споживачів», правильно зазначивши, що права позивачів, як споживачів, оспорюваними договорами не порушені.

Такий висновок суду також підтверджується умовами додаткових угод, які укладались між відповідачем та позивачкою ОСОБА_1 від 01.02.2010 року, 19.03.2010 року, згідно яких ще раз підтверджується пояснення відповідача про те, що позивачці ОСОБА_1 достовірно було відомо про всі умови договору, які на її вимогу або за погодженням з нею неодноразово змінювалися.

Посилання апелянтів на те, що їм не було розяснено про сукупну вартість кредитного договору та договору поруки, спростовується вищенаведеним а також додатковими угодами до договору поруки від 01.02.2010 року, 19.03.2010 року,27.05.2010 року, 06.03.2013 року, 16.05.2014 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст.131 ЦПК України сторони зобов'язані подати свої докази чи повідомити про них суд до або під час попереднього судового засідання у справі. Докази подаються у строк, встановлений судом з урахуванням часу, необхідного для подання доказів. Докази, подані з порушенням вимог, встановлених частиною першою цієї статті, не приймаються, якщо сторона не доведе, що докази подано несвоєчасно з поважних причин.

Усупереч вимогам ст. 60 ЦПК України, апелянт не надав суду належні та допустимі докази на спростування висновків суду першої інстанції.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів вважає, що рішення постановлене з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 06 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

На ухвалу може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з моменту вступу її в законну силу.

Головуючий:

Судді: