Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" грудня 2015 р.

Суворовський районний суд м.Одеси у складі:

головуючої судді - Середи І.В.,

при секретарі Дідик М.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду №9 в м.Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_2 Експрес» про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення заборгованості по заробітній платі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до ТОВ «ОСОБА_2 Експрес» і після уточнення вимог просив скасувати наказ №62/1 від 22.04.2014 року «Про звільнення водія автотранспортних засобів ОСОБА_1 за п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України, зобовязати поновити його на роботі на посаді водія автотранспортних засобів, стягнути заборгованість по заробітній платі 39342,27 грн. в тому числі заборгованість по заробітній платі за період : з 01 березня 2014 року по 08 грудня 2015 року за весь час вимушеного прогулу 30408,27 грн., 3 % річних 853,64 грн., інфляційні збитки 8080,36 грн., а також моральну шкоду у розмірі 50000 грн. та судові витрати. В частині стягнення заробітної плати допустити негайне виконання.

В обгрунтування позову ОСОБА_1 вказував на те, що з березня 2011 року він працював водієм вантажного автомобіля в ТОВ «ОСОБА_2 Експрес». 01 березня 2014 року його було відправлено у відрядження в м.Київ з вантажем, який потребував митного оформлення, при цьому гроші підприємством не було виплачено, заведено порядок платити відрядні після повернення та здачі путівки. Відрядження тривало до 11 квітня 2014 року, більш як місяць позивач завантаженим чекав на митниці оформлення документів до вантажу. За вказаний час керівництво не турбувало, в яких умовах він знаходиться. Запас грошових коштів мав на тиждень, але довелося жити 40 днів. Оскільки це була ще холодна пора доводилося прогрівати машину , щоб не замерзнути , витратив для цього 200 л палива, про що відразу повідомив керівництво гаража в телефонному режимі. Під час знаходження на митниці у одного з їх водіїв ОСОБА_3 не залишилося палива. Тому для того, щоб він зміг виїхати з митниці та доїхати до заправки надав йому 50 л палива. 12 квітня 2014 року позивач повернувся до ОСОБА_4, начальник колони ОСОБА_5 без зазначення причин витребував усі його документи, а саме паспорт, водійські права і закордонний паспорт. По результатам відрядження 14 квітня у нього була бесіда з керівництвом, його було звинувачено у крадіжці палива та запчастин, викликали міліцію. В гаражі він здав путівку, а автомобіль поставив на ремонт, у звязку з чим йому було запропоновано побути у відпустці. 22 квітня 2014 року був викликаний в ЛВ УМВС України в смт.Усатове та давав свідчення відносно заяви керівництва підприємства про крадіжку палива, після чого поїхав в гараж зясувати, що відбувається, але його туди не впустили. 18 травня 2014 року по телефону заступник директора ОСОБА_6 рекомендував йому прийти до відділу кадрів, оформити якісь документи, а до бухгалтерії принести гроші як компенсацію за викрадені паливо та запасні частини. 19 травня 2014 року на територію гаражу його не впустили і він не зміг зясувати, що відбувається, грошові кошти не заплатили, трудову книжку, паспорт, водійські права і закордонний паспорт не віддали. В результаті позивач залишився без документів, без роботи, без коштів для існування. 26 травня 2014 року він звернувся до територіальної Державної інспекції з питань праці в Одеській області і вже з відповіді дізнався про своє звільнення. Належних сум при звільнені йому не сплачено, а трудова книжка знаходиться у відділі кадрів. Копію наказу про звільнення він отримав у відповідь на запит адвоката, а лише листом від 20 червня 2014 року підприємство повідомило про звільнення та запросило зявитися за трудовою книжкою.

Відсутність на роботі з 14 по 16 квітня 2014 року пояснюється відстороненням його відповідачем та відправленням у відпустку у звязку з ремонтом автомобіля, що є поважними причинами відсутності на роботі. Якщо відповідач звільняв за прогул 14 квітня тоді наказ про звільнення повинен був бути складений в цей же день , видано трудову книжку та здійснено розрахунок відповідно до норм ст.ст.47,116,117 КЗпП України, і прогулів 15 та 16 квітня вже не було. Із наказу вбачається, що фактично звільнили його 22 квітня, тому він не здійснив прогулу з 14 по 16 квітня, а 22 квітня був викликаний повісткою в міліцію.

Неправильне формулювання причин звільнення в його трудовій книжці та несвоєчасна видача трудової книжки стали перешкодою для працевлаштування на іншу роботу, тому має право на виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Незаконні дії відповідача призвели до моральних переживань, позивач втратив душевний спокій, постійно перебуває у роздратованому стані, оскільки його звільнили обманним шляхом фактично відправивши у відпустку, всі моральні страждання відобразилися на його родині, він змушений знаходитися на утриманні дружини.

В судовому засіданні позивач та його адвокат ОСОБА_7 повністю підтримали позов та просили його задовольнити. Позивач вказував на те, що він був тверезим, вів себе нормально, керівництво стало предявляти до нього претензії через те, що він надав іншому водію паливо, не допустили до автомобіля, не надали можливості забрати його документи, а коли він вийшов за територію підприємства до кіоску, куди постійно виходять усі працівники, охорона за розпорядженням керівництва скористалася цим і не впустила його. Також в засіданні адвокат позивача підтверджувала, що 23 червня 2014 року було отримано копію наказу, позивач своєчасно звернувся позовом до суду, за його заявою позов було залишено без розгляду, строк для звернення не пропущено, оскільки ще раніше ніж прийнято ухвалу, позивач вже звернувся з даним позовом.

Представник відповідача заперечувала проти заявлених вимог посилаючись на те, що позивача було звільнено з роботи відповідно до вимог трудового законодавства за прогули. Крім того, вказувала на те, що 14 квітня 2014 року позивача бачили на території підприємства в нетверезому вигляді, вів себе неадекватно в другій половині дня його вже не було на роботі. В цей же день він складав пояснення щодо недостачі палива. Про причини неявки позивач нікого не повідомляв, звязувалися за телефоном з донькою та сказала, що він спить. 16 квітня після обіду він зявився знову в нетверезому вигляді. Пояснення щодо відсутності на роботі не захотів надавати. Про звільнення ОСОБА_1 повідомляли поштою 29 квітня 2014 року, за трудовою книжкою не зявився, і до теперішнього часу відмовляється від її отримання, а гроші не перераховували на картку, оскільки з цим банком не працювали. Також звернула увагу на строки звернення та те, що позивач звертався до суду з позовом і його було залишено без розгляду по заяві позивача.

Заслухавши позивача його адвоката, представника відповідача та свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з нормами ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у розгляді справи.

Як було встановлено судом на підставі наказу №62/1 від 22 квітня 2014 року позивача ОСОБА_1 з 14 квітня 2014 року було звільнено з посади водія автотранспортних засобів за прогул без поважних причин, учинений з 14 по 16 квітня 2014 року за п.4 ст.40 КЗпП України (а.с.8).

Відповідно до п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Допитана в суді свідок ОСОБА_4 , яка працює начальником відділу кадрів, пояснила, що 14 квітня 2014 року позивач був на роботі до обіду, не приступив до обовязків, водії казали, що він був у нетверезому стані, до машини його не допускали, в наступні дні не зявився, телефонували доньці, а 22 квітня звільнили. Направляли йому копію наказу, але повідомлення повернулося не врученим, потім приходили до будинку на дзвінок в домофон ніхто не відповідав. Також пояснила, що позивач часто був випившим на роботі, вів себе неадекватно. Після 16 квітня 2014 року бачила його за територією підприємства біла кіоску, де наливають алкогольні напої на розлив, просила щоб зайшов на підприємство, однак він цього не зробив.

ОСОБА_8, яка є донькою позивача, будучи допитаною в якості свідка, повідомила, що в квітні зателефонували з роботи сказали, що батько в неадекватному стані, пригає по забору. В цей же день вона його бачила він був в нормальному стані, на наступний день він поїхав і його вже не впустили, і так декілька днів. Коли він спав зателефонували з роботи та просили щоб він приїхав.

Свідок ОСОБА_9, яка є дружиною позивача, пояснювала, що 14 квітня 2014 року вона разом з чоловіком виходила з квартири, був тверезий. Близько 11-12 години їй зателефонувала донька та повідомила, що батька не впускають на територію підприємства. 16 квітня 2014 року впустили на підприємство, коли були працівники міліції. Чоловік був тверезим і 15 і 16 квітня, при ній він телефонував і його повідомили, що він у відпустці, після чого він поїхав на батьківщину. Лише з листа він дізнався про своє звільнення.

Свідок ОСОБА_5, який працює механіком, пояснив, що бачив 14 квітня 2014 року на території підприємства ОСОБА_1 віддав йому два технічні паспорти на автомобілі, ключі, картки на заправку паливом, був він в нетверезому вигляді, від нього пахло алкоголем та він хитався, отримання вказаних речей він його не бачив.

Свідок ОСОБА_10 інженер по безпеці руху пояснив, що 14 квітня позивач був в нетверезому вигляді, в наступні дні він його взагалі не бачив, у звязку з відсутністю ОСОБА_1 протягом трьох днів ним було складено три доповідні .

Свідок ОСОБА_11, який є директором підприємства, повідомив, що звільнення позивача відбулося у звязку з його відсутністю на роботі, про що повідомив начальник колони ОСОБА_10. Члени комісії розслідували ці обставини, при цьому акт про знаходження в нетверезому вигляді ОСОБА_1 не складався, на лінію його автомобіль не виходив.

Свідок ОСОБА_6 заступник директора, пояснював, що 14 квітня позивача він не бачив, зі слів інших працівників знає, що він був пяний, від роботи його не відсторонювали. Однак зазначив, що 14 квітня він спілкувався з ним з приводу недостачі палива. Розпоряджень не допускати до роботи позивача він не приймав. На підприємстві є медик. Свідок також зазначив, що до позивача він завжди добре відносився, прощав багато порушень, в тому числі по вживанню алкоголю.

Допитаний свідок ОСОБА_12 пояснив, що на той час, коли бачив ОСОБА_1, він приїхав на виклик зі слідчою групою працівників міліції, працював водієм. Це була друга половина дня, яке число не памятає, позивач знаходився в неадекватному стані, на запитання працівників міліції бурно реагував, йому було вручено повістку про виклик для допиту.

Згідно з наданими доповідними, які були складені ОСОБА_10, інженером по безпеці руху, ОСОБА_4, начальником відділу кадрів, повідомлялося керівництво про відсутність ОСОБА_1 на роботі 15,16,17,18 та 21 квітня 2014 року ( а.с. 97-102).

22 квітня 2014 року було складено акт про відсутність позивача на робочому місці з 14 по 21 квітня 2014 року (а.с.96).

29 квітня 2014 року відповідачем було складено лист про повідомлення про звільнення, запрошення для отримання трудової книжки та розрахунку, лист повернувся без вручення за закінченням зберігання (а.с.108,113), а 20 червня 2014 року підприємство підготувало повторний лист, який було отримано позивачем 26 червня 2014 року (а.с.109,111) .

09 липня 2014 року комісією із трьох осіб ОСОБА_4, ОСОБА_13 та ОСОБА_14 було складено акт про виїзд за місцем мешкання позивача і відмову в отриманні трудової книжки та розрахунку (а.с.103).

Оцінивши представлені докази в сукупності, суд приходить до висновку, що наказ про звільнення було прийнято з порушенням вимог ст.40 КЗпП України, тому він є незаконним, оскільки по - перше, із наданих доповідних записок, які є підставою для прийняття такого наказу, відсутні відомості про відсутність позивача на робочому місці 14 квітня, тоді як звільнення відбулося саме через відсутність у вказаний день в тому числі, по-друге, керівництво підприємства не зясовувало у позивача, коли він зявився 16 квітня на підприємство, про причини його відсутності та не запропонувало йому надати пояснення з цього приводу в письмовому вигляді. Доводи представника відповідача, що позивач відмовився надавати пояснення також не знайшли свого підтвердження, оскільки акт про відмову не складався. Пояснення свідків та представника відповідача про знаходження особи в стані алкогольного спяніння суд не приймає до уваги, оскільки при наявності як зазначив заступник директора медика на підприємстві, належними доказами вони не підтверджені.

Отже, враховуючи встановлені судом факти суд приходить до висновку, що звільнення позивача було незаконним.

Разом з цим, в задоволенні позову необхідно відмовити у звязку з пропуском позивачем строку для звернення до суду, що є підставою самостійною підставою, виходячи з наступного.

23 червня 2014 року позивач отримав поштою копію вказаного наказу .

30 липня 2014 року позивач звернувся до Суворовського районного суду м.Одеси з позовом до ТОВ «Ламан Транс-Експрес».

08 грудня 2014 року ухвалою Суворовського районного суду м.Одеси за заявою позивача ОСОБА_1 було залишено без розгляду його позовну заяву до ТОВ «Ламан Транс-Експрес» про зміну дати звільнення та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу.

05 грудня 2014 року позивач звернувся до суду з позовом до ТОВ «Ламан Транс-Експрес» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заборгованості по заробітній платі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, та моральної шкоди.

Статтею 233 КЗпП України встановлено строки звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів і згідно з її нормами працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Отже, в даному випадку позивач пропустив строк для звернення до суду з позовом про скасування наказу та поновлення його на роботі оскільки з вимогою про скасування наказу та про поновлення на роботі він вперше звернувся 05 грудня 2014 року, тобто пропустивши місячний строк для звернення до суду. Посилання адвоката позивача на те, що строк не був пропущений, оскільки після залишення без розгляду попереднього позову і зверненням з новим позовом не було розриву не приймається судом до уваги, оскільки позивач раніше звертався з позовом про зміну дати наказу, тобто предмет спору був інший.

Що стосуюється вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі розмірі 39342,27 грн., то в першу чергу суд звертає увагу на те, що фактично заявлено вимогу про стягнення середнього заробітку за заборгованості за час вимушеного прогулу у звязку з незаконним звільненням, а не заборгованість по нарахованій заробітній платі, яка підлягає виплаті при звільнені, це також вбачається і з представленого розрахунку, де розрахунок суми складається з розміру середнього заробітку за заборгованості за весь час вимушеного прогулу 30408,27 грн., за період: з 01 березня 2014 року по 08 грудня 2015 року, 3 % річних 853,64 грн., інфляційні збитки 8080,36 грн..

Враховуючи встановлені судом обставини та вказані висновки, вказані вимоги та вимога про стягнення моральної шкоди також не підлягають задоволенню, оскільки вони напряму залежать від задоволення інших вимог, про скасування наказу та поновлення на роботі задоволенню, є похідними від них.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60,64, 88,212-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_2 Експрес» про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення заборгованості по заробітній платі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, та моральної шкоди залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області через Суворовський районний суд м. Одеси шляхом подання апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення.

Суддя: