Справа № 404/7729/15-ц
Номер провадження 2/404/4203/15
Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2015 року Кіровський районний суд м.Кіровограда в складі:

головуючого судді Панфілової А.В.

при секретарі - Мосійчук А. Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Кіровограді цивільну справу за позовом Відділу Головного управління Державної фельд`єгерської служби України в місті Кіровограді до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок незаконного звільнення ( в порядку регресу),-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся з позовом до відповідача про відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок незаконного звільнення ( в порядку регресу) в сумі 11431,57грн. В обґрунтування позову зазначено, що в 2009 році наказом по Головному управлінню Державної фельд`єгерської служби України № 50 від 11.02.2009р. на посаду начальника відділу Головного управління Державної фельд`єгерської служби України в місті Кіровограді був призначений підполковник внутрішньої служби ОСОБА_1 .

29 березня 2012року полковником внутрішньої служби ОСОБА_1 було видано наказ №127о/с по Відділу ГУ Держфельдслужби в місті Кіровограді про звільнення заступника начальника Відділу ГУ Держфельдслужби в місті Кіровограді Стадника С.А. з Держфельдслужби. Незаконність виданого відповідачем наказу доведена, і підтверджується постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду по справі № 1170/2ф-1286/12 від 20.09.2012року.

Після поновлення ОСОБА_2 на роботі, йому за час вимушеного прогулу (за рахунок коштів державного бюджету) Відділом ГУ Держфельдслужби в місті Кіровограді було виплачено грошове забезпечення у розмірі 11431,57грн. Факт виплати матеріальної шкоди підтверджується розрахунковими листами за жовтень, листопад. В результаті своїх незаконних дій ОСОБА_1 було завдано збитків державі на вищезазначену суму.

Керівництвом ГУ Держфельдслужби було запропоновано ОСОБА_1 самостійно повернути завдані його незаконними діями матеріальні збитки, також по факту незаконного звільнення керівництвом ГУ Держфельдслужби було проведено службове розслідування за результатами якого були складені відповідні висновки та підтверджено неправомірність дій ОСОБА_1 в незаконному звільненні. З висновком службового розслідування 13.12.2012р. ОСОБА_1 було ознайомлено, але завдані збитки ним так і не були відшкодовані, свою провину він не визнавав.

20.12.2014року ОСОБА_1 особисто подав рапорт на ім`я т.в.о. начальника ГУ Держфельдслужби, відповідно до якого він в добровільному порядку виявив бажання відшкодувати завдані збитки шляхом внесення коштів на рахунок відділу, таким чином визнавши неправомірність своїх дій щодо звільнення.

Наказом по ГУ Держфельдслужби №670 о/с від 30.12.2014року та наказом по МВС України №2784 о/с від 30.12.2014року ОСОБА_1 з 31.12.2014року звільнено з органів Держфельдслужби та органів МВС України за п.64 «а» (за віком) відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України.

Керівництво ГУ Держфельдслужби пішло на зустріч ОСОБА_1 і частково в березні, а в квітні повністю йому проведена виплата вихідної допомоги з надією на те, що він поверне завдані матеріальні збитки на користь Відділу ГУ Держфельдслужби в місті Кіровограді. Станом на 01.08.2015року ОСОБА_1 завдані матеріальні збитки в розмірі 11431,57грн. не відшкодував, і під час телефонних розмов повідомив, що відшкодовувати вищезазначену матеріальну шкоду він не збирається.

Відповідно до п.31 Постанови у разі звільнення у запас або у відставку чи вибуття із військової частини винної особи (винних осіб) до прийняття рішення про стягнення з неї заподіяної шкоди командир (начальник) військової частини у порядку, встановленому чинним законодавством, подає цивільний позов до суду на суму заподіяної цією особою шкоди, а тому представники позивача в судовому засіданні просять задовільнити позов повністю.

В судовому засіданні відповідач та його представник позовні вимоги не визнали та просять відмовити в задоволенні позову повністю, оскільки вирішення питання прийняття та звільнення ОСОБА_1 з займаної посади належить начальнику Головного управління Державної фельд`єгерської служби України, а не начальнику Відділу Головного управління Державної фельд`єгерської служби України в місті Кіровограді Відділ не є належним позивачем.

Всі розрахунки зі ОСОБА_2 по виплаті йому грошових коштів за вимушений прогул проводилось саме Головним управлінням Державної фельд`єгерської служби України, а не його структурним підрозділом, яким являється Відділ Головного управління Державної фельд`єгерської служби України в м. Кіровограді.

Стверджують що 29 березня 2012 року заступника начальника Відділу ГУ

Держфельдслужби в місті Кіровограді Стадника С.А. було звільнено, але не тільки з Держфельдслужби в місті Кіровограді, а й звільнено з органів внутрішніх

справ.

ОСОБА_2 власноручно написав рапорт про його звільнення з органів внутрішніх справ України та Державної фельд`єгерської служби України за власним бажанням , ОСОБА_1 за вихідним № 12-126 від 29.03.2012 року звернувся до начальника Головного управління Державної фельд`єгерської служби України з листом, що мав назву: „Про погодження щодо звільнення з ОВС та ДФС України начальника відділу Стадника С.А.". 29.03.2012 року начальник Головного управління Державної фельд`єгерської служби України Рябой О.І. погодив рапорт ОСОБА_2 при умові дотримання звільнення відповідно до Положення про проходження служби та узгодження УМВС України в Кіровоградській області (наказ про звільнення з ОВС України). ОСОБА_1 на рапорті ОСОБА_2 на ім`я начальника УМВС Украйні ж Кіровоградській області полковника міліції Пожидаєва К.М. вписав своє клопотання по суті рапорту.

Отже у процесі звільнення ОСОБА_2 приймало участь 3 посадові особи: начальник відділу Головного управління Державної фельд`єгерської служби України в місті Кіровограді Фарик М.І., начальник Головного управління Державної фельд`єгерської служби України Рябой О.І. та начальник УМВС України в Кіровоградській області Пожидаєв К. М. відповідно відшкодування шкоди державі повинні всі три посадові особи.

11.12.2012 року Головним управлінням проведено службове розслідування по факту незаконного звільнення заступника начальника відділу ГУДФС України в м. Кіровоград майора вн. сл. Стадника С.А. згідно якого було вирішено притягнути ОСОБА_1 до матеріальної відповідальності.

Але будь-який наказ з цього приводу Головним управлінням Державної федьд`єгерської служби України щодо стягнення з ОСОБА_1 будь-яких сум не видавався, що є порушенням пункту 23 «Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі».

Окрім того, стверджується про порушення позивачем строків звернення до суду, що є підставою для відмови в задоволенні позову і про те, що рішення суду про поновлення на роботі ОСОБА_2 жодним чином не містить жодного зазначення про визнання дій ОСОБА_1 неправомірними, у зв`язку з чим, просять суд відмовити в задоволенні позову повністю.

Судом встановлено наступні факти.

29 березня 2012року полковником внутрішньої служби ОСОБА_1 було видано наказ №127о/с по Відділу ГУ Держфельдслужби в місті Кіровограді про звільнення заступника начальника Відділу ГУ Держфельдслужби в місті Кіровограді Стадника С.А. з Держфельдслужби.

Згідно постанови Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду по справі № 1170/2ф-1286/12 від 20.09.2012року останнього поновлено на роботі .

Згідно ч.З. ст. 61 Цивільного процесуального кодексу України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Після поновлення ОСОБА_2 , йому за час вимушеного прогулу було виплачено грошове забезпечення у розмірі 11431,57грн., що підтверджується розрахунковими листами за жовтень, листопад ( а.с. 36,37 ).

По факту незаконного звільнення керівництвом ГУ Держфельдслужби було проведено службове розслідування за результатами якого були складені відповідні висновки та підтверджено неправомірність дій ОСОБА_1 в незаконному звільненні. З висновком службового розслідування 13.12.2012р. ОСОБА_1 було ознайомлено, свою провину він не визнавав.

20.12.2014року ОСОБА_1 особисто подав рапорт на ім`я т.в.о. начальника ГУ Держфельдслужби, відповідно до якого він в добровільному порядку виявив бажання відшкодувати завдані збитки шляхом внесення коштів на рахунок Відділу, як ним було повідомлено в судовому засіданні для можливості звільнення, та як повідомлено представниеком позивача як визнання вини.

Наказом по ГУ Держфельдслужби №670 о/с від 30.12.2014року та наказом по МВС України №2784 о/с від 30.12.2014року ОСОБА_1 з 31.12.2014року звільнено з органів Держфельдслужби та органів МВС України за п.64 «а» (за віком) відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України.

Керівництвом ГУ Держфельдслужби частково виплачено вихідну допомогу та подано зазначений позов до суду.

Згідно п. З ч. 1 ст. 134 КЗпП України, відповідно до законодавства, працівники несуть матеріальну відповідальність у повному обсязі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, коли шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку.

На підставі ст. 233 КЗпП України, для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питання стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної, підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди.

У відповідності до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками" від 29.12.92р. № 14, право регресної вимоги до працівника виникає з часу виплати підприємством, організацією, установою сум третій особі і з цього часу обчислюється строк на пред`явлення регресного позову.

Згідно з ч. 1 ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлено законом.

Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 р. N 14 "Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками" передбачена відповідальність керівників підприємств, установ, організацій та їх заступників, а також керівників структурних підрозділів на підприємствах, в установах, організаціях та їх заступників якщо шкоду заподіяно зайвими грошовими виплатами до яких відносяться, зокрема, суми заробітної плати, виплаченої працівникові у зв`язку із затримкою з вини службової особи видачі трудової книжки, розрахунку, неправильним формулюванням причин звільнення тощо.

Відповідно до ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків.

Згідно ст. 237 КЗпП України суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижче оплачуваної роботи.

При цьому , судом встановлено, що Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 20.09.15 року не встановлено і не встановлювались обставини , пов`язані з незаконністю дій керівника в особі ОСОБА_1 , чим спростовуються зазначення позивача, щодо встановленя даним рішенням суду неправомірних дій особи ( а.с. 38-42).

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку щодо відмови в задоволенні позову повністю, оскільки обставини на які послались представники позивача в суді не знайшли свого підтвердження , постанова Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 20.09.15 року не містить зазначення про неправомірність дій ОСОБА_1 , вищезазначеними нормами законодавства визначено строки на звернення до суду з даним позовом , які позивачем порушено, при цьому посилання представників позивача на заяви ОСОБА_1 про відшкодування ним зазначених сум є безпідставним та необгрунтованим, а заява відповідача про порушення строків звернення до суду є підставою для відмови в задоволенні позову. Крім того, відповідачами у справі про поновлення ОСОБА_2 були Управління Міністерства Внутрішніх справ в Кіровоградській області , Головне управління Державної фельд`єгерської служби України в м. Кіровограді та начальник саме Головного управління Державної фельд`єгерської служби України в м. Кіровограді , а не Відділу.

Такм чином позов є безпідставнм та необгрунтованим і задоволенню не підлягає повністю.

Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає справу в межах позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами.

Згідно ст.88 ЦПК України суд вирішує судові витрати залишити по їх фактичному понесенню сторонами.

Керуючись ч. 1 ст. 1191 ЦК України, ст.ст. 130,134, 233 КЗпП України, Постановою Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 р. N 14 "Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками", ст.ст. 3, 10, 11, 60, 61,88, 212-218 ЦПК України,суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову Відділу Головного управління Державної фельд`єгерської служби України в місті Кіровограді до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок незаконного звільнення ( в порядку регресу), відмовити повністю.

Судові витрати залишити по їх фактичному понесенню сторонами.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Кіровоградської області через Кіровський районний суд м. Кіровограда шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня отримання копії рішення .

Суддя Кіровського А. В. Панфілова

районного суду

м.Кіровограда