Справа № 308/545/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

23 грудня 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Закарпатської області в складі:

головуючого судді Куштана Б.П. (доповідача),

суддів: Мацунича М.В. і ОСОБА_1,

секретар Дашковська С.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 12 червня 2015 р. за позовом ОСОБА_2 до Головного управління юстиції у Закарпатській області та начальника управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Закарпатській області ОСОБА_3 про спростування недостовірної інформації, -

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_2 звернувся у суд із позовом до Головного управління юстиції у Закарпатській області та ОСОБА_3 у січні 2015 р.

Просив визнати факт поширення ОСОБА_3 як посадовою особою недостовірної інформації у зверненні від 19.03.2012 р. до начальника управління внутрішнього аудиту міністерства юстиції України, а саме: «працівником управління ОСОБА_2 витребувано документи щодо діяльності торгуючих організацій, які здійснюють реалізацію конфіскованого майна. Програмою аудиту не передбачено такого виду перевірки, а дії ОСОБА_2 Й,В. носять самовільний характер і дають підстави вважати про його особисту зацікавленість» і спростувати.

На обґрунтування зазначав, що в указаному зверненні ОСОБА_3 поширила стосовно нього недостовірну інформацію, яка містить фактичні дані, та підлягає спростуванню, чим порушила його особисті немайнові права (право на повагу до гідності і честі та право на недоторканість ділової репутації).

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 12.06.2015 р. у позові відмовлено (а.с.62-65).

ОСОБА_2 просить скасувати це рішення із підстав, передбачених ст. 309 ч.1 п.1, п.п.3-4 ЦПК України, та ухвалити нове по суті позовних вимог. Указує, що ним особисто жодного документа щодо діяльності торгуючих організацій, які здійснюють реалізацію конфіскованого майна, не витребовувалося і в ході аудиту не оцінювалося. Звернення ОСОБА_3 містить її твердження із фактичними даними, які підлягають перевірці на правдивість, а тому висновок суду першої інстанції про оціночне судження є неправильним.

У письмових запереченнях Головне територіальне управління юстиції у Закарпатській області та ОСОБА_3 не визнали скаргу як безпідставну та просять залишити рішення суду без змін (а.с.84-86, 112-115).

Апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення скасуванню із ухваленням нового рішення по суті позовних вимог, із таких мотивів.

Суд першої інстанції виходив із того, що звернення начальника управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Закарпатській області ОСОБА_3 від 19.03. 2012 р. до начальника управління внутрішнього аудиту було оціночним судженням про його особисту зацікавленість щодо витребування документів, які є матеріалами виконавчого провадження і виїмка яких чітко регулюється нормами чинного законодавства, зокрема, ст. 178 КПК України та ч.7 ст. 83 Закону України «Про виконавче провадження».

Колегія суддів не погоджується із цим висновком через його невідповідність обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Відповідно до ч.1 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Пленум Верховного Суду України в п.15 постанови від 27 лютого 2009 р. № 12 «Про судову практику в справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» розяснив, що при розгляді зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності, честі чи ділової репутації, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного звязку; викладення в характеристиках, заявах, листах адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

У п.19 указаної постанови Пленуму Верховного Суду України також роз'яснено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до статті 277 ЦК України, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Згідно зі ст. 30 Закону України "Про інформацію" ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Установлено, що відповідно до листа Головного управління юстиції у Закарпатській області від 27.03.2013 р. ОСОБА_3 була відряджена з 19.03. по 21.03.2012 р. у м. Київ до ДВС України 9а.с.7).

19.03.12 р. начальник управління ДВС Головного управління юстиції у Закарпатській області ОСОБА_3 звернулася письмово до начальника управління внутрішнього аудиту ОСОБА_4 із листом, у якому зазначила, що працівником управління внутрішнього аудиту ОСОБА_2 витребувано документи щодо діяльності торгуючих організацій, які здійснюють реалізацію конфіскованого майна; програмою аудиту не передбачено такого виду перевірки, а дії ОСОБА_2 носять самовільний характер і дають підстави вважати про його особисту зацікавленість (а.с.6).

Тобто, в указаному звернення ОСОБА_3 ідеться саме про фактичні твердження, які можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності.

За письмовою інформацією Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області від 04.11.2015 р. указаний лист-звернення ОСОБА_3 не зареєстрований (а.с.121).

У судовому засіданні ОСОБА_3 пояснила, що звернулася до ОСОБА_4 із власної ініціативи під час перебування у відрядженні в м. Києві.

Твердження ОСОБА_3 про те, що ОСОБА_2 було витребувано документи щодо діяльності торгуючих організацій, які здійснюють реалізацію конфіскованого майна, є недостовірним, оскільки ОСОБА_2 особисто жодних документів не витребував. Натомість, у справі міститься звернення керівника аудиторської групи ОСОБА_5 до в. о. начальника Головного управління юстиції у Закарпатській області ОСОБА_6 про надання необхідних документів (актів приймання-передавання, накладних,відомостей тощо) щодо розукомплектованих транспортних засобів на прилади, вузли та агрегати з подальшою їх реалізацією на підставі укладених договорів із приватним підприємцем ОСОБА_7 на виконання договірних зобовязань.

Також у своєму листі-зверненні від 19.03.2012 р. ОСОБА_3 стверджує, що «програмою аудиту не передбачено такого виду перевірки». Проте, відповідно до програми аудиту (аналогічно змісту Аудиторського звіту від 30.03.2012 № 18-36/2 про оцінку стану фінансово-господарської діяльності (фінансовий аудит та аудит відповідності) Головного управління юстиції у Закарпатській області за 2010-2011 роки (а.с.9-13), внутрішньому аудиту підлягало питання «оцінки взяття і обліку зобовязань стану розрахункової дисципліни, укладення господарських угод; дотримання при укладанні угод діючого законодавства про закупівлю товарів, робіт та послуг, за державні кошти».

Тобто, ОСОБА_2 у складі аудиторської групи було здійснено оцінку діяльності установи (Головного управління юстиції у Закарпатській області) при укладанні господарських договорів на предмет дотримання законності відповідно до Програми аудиту, проте ОСОБА_3 у своєму листі від 19.03.2012 р. стверджує, що ОСОБА_2 було витребувано документи щодо діяльності торгуючих організацій, які здійснюють реалізацію конфіскованого майна, а ще звертає увагу на те, що програмою аудиту не передбачено такого виду перевірки.

При цьому жодних скарг на дії ОСОБА_2 у складі аудиторської групи під час проведення внутрішнього аудиту Головного управління юстиції у Закарпатській області не надходило, зауважень щодо його особистої зацікавленості та що його дії носять самовільний характер (як це убачається із листа ОСОБА_3 до начальника управління внутрішнього аудиту ОСОБА_4 від 19.03.2012 р.) не було.

Суд першої інстанції не врахував того факту, що поширена ОСОБА_3 у листі від 19.03.2012 р. інформація набула розголосу в Міністерстві юстиції України та Національному агентстві України з питань державної служби, а також поширена начальником Управління внутрішнього аудиту ОСОБА_4 у формі бланку щорічної оцінки виконання ОСОБА_2 посадових обовязків і завдань за 2012 рік (а.с.49), а саме: «при аудиті ФГД ГУЮ в Закарпатській області займався вивченням питань, не передбачених програмою».

Посилання місцевого суду на ст. 1 Закону України «Про звернення громадян», згідно з вимогами якої громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об'єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов'язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення, у контексті спірних правовідносин є необґрунтованим, оскільки ОСОБА_3 зверталася до начальника управління внутрішнього аудиту ОСОБА_4 як посадова особа.

З наведеного випливає, що має місце факт поширення ОСОБА_3 недостовірної інформації, яка порочить особисті немайнові права позивача. Протилежного не доведено.

Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність у зверненні ОСОБА_3 оціночних суджень.

Відповідно до ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї.

За приписами ст. 277 ЦК України спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Поширювачем інформації, яку подає посадова чи службова особа при виконанні своїх посадових (службових) обов'язків, вважається юридична особа, у якій вона працює. Якщо недостовірна інформація міститься у документі, який прийняла (видала) юридична особа, цей документ має бути відкликаний.

Спростування має здійснюватися у такий самий спосіб, у який поширювалася недостовірна інформація. У разі, якщо спростування недостовірної інформації неможливо чи недоцільно здійснити у такий же спосіб, у який вона була поширена, то воно повинно проводитись у спосіб, наближений (адекватний) до способу поширення, з урахуванням максимальної ефективності спростування та за умови, що таке спростування охопить максимальну кількість осіб, що сприйняли попередньо поширену інформацію (п.25 постанови від 27 лютого 2009 р. № 12 «Про судову практику в справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»).

Тобто, за загальним правилом, інформація, що порочить особу, має бути спростована у спосіб, найбільш подібний до способу її поширення (шляхом публікації у пресі, повідомлення по радіо, телебаченню, оголошення на зібранні громадян, зборах трудового колективу, відкликання документа тощо).

З урахуванням цих вимог і фактичних обставин справи поширену ОСОБА_3 недостовірну інформацію щодо ОСОБА_2 належить спростувати саме шляхом відкликання письмового звернення від 10.03.2012 р., що адекватно способу поширення.

Згідно з положеннями ст. 303 ч.1 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Предметом позову є визнання факту поширення недостовірної інформації і спростування такої.

За правилами ст. 10 ч.1, ч.3, ст. 60 ч.1, ч.4, ст. 213 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

У контексті наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України, в звязку з чим таке підлягає скасуванню із ухваленням нового про задоволення позову як обґрунтованого.

Керуючись ст. 32 Конституції України, ст. 277 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 60, 212, 213, 215, 303 ч.1, 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п.п.3-4, ч.2, 313, 314 ч.2, 316, 317, 319 ЦПК України, -

в и р і ш и л а :

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

2. Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 12 червня 2015 р. скасувати.

3. Позов ОСОБА_2 задовольнити.

4. Визнати факт поширення посадовою особою Головного управління юстиції у Закарпатській області ОСОБА_3 недостовірної інформації у зверненні від 19.03.2012 р. до начальника управління внутрішнього аудиту Міністерства юстиції України, а саме: «працівником управління ОСОБА_2 витребувано документи щодо діяльності торгуючих організацій, які здійснюють реалізацію конфіскованого майна. Програмою аудиту не передбачено такого виду перевірки, а дії ОСОБА_2 носять самовільний характер і дають підстави вважати про його особисту зацікавленість».

5. Спростувати вказану інформацію шляхом зобовязання ОСОБА_3 відкликати своє звернення (лист) начальнику управління внутрішнього аудиту ОСОБА_4 від 19.03.2012 р. протягом одного місяця із дня набрання цим рішенням законної сили.

6. Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили шляхом подачі скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: