Справа № 463/5279/14 Головуючий у 1 інстанції: Жовнір Г.Б.
Провадження № 22-ц/783/7653/15 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Н. Л.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 грудня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючий суддя: Шумська Н.Л.

судді: Струс Л.Б., Шандра М.М.

секретар: Бадівська О.О.

особи, які беруть участь у справі: пр.-ки ОСОБА_2, ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради на рішення Личаківського районного суду м.Львова від 07 листопада 2014 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Львівської міської ради, третя особа ЛКП «Господар» про визнання права власності на гараж, -

ВСТАНОВИЛА:

Позивач ОСОБА_4 звернулась до суду 06.10.2014року з позовом до Львівської міської ради про визнання права власності на гараж площею 19,0кв.м. по вул.. Личаківській,22 в м.Львові з підстав передбачених ч.4ст.344 ЦК України за набувальною давністю.

Рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 07 листопада 2014 року позов ОСОБА_4 до Львівської міської ради, третя особа ЛКП «Господар» про визнання права власності на гараж задоволено; визнано за ОСОБА_4 право власності на гараж площею 19,0 кв.м. позначеного на поверхневому плані в технічному паспорті літ. «Б-1», що знаходиться за адресою м.Львів, вул. Личаківська, 22.

Рішення суду оскаржено Управлінням комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради. В апеляційній скарзі покликається на неповне з»ясування обставин справи, на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, на неправильне застосування норм матеріального та процесуального права. Зокрема зазначає, що, згідно інформації наданої ОКП ЛОР БТІ, за адресою: м. Львів, вул. Личаківська, 22, нежитлових приміщень, в тому числі гаража, площею 19 кв.м. немає. Суд першої інстанції встановив, що позивач добросовісно заволоділа майном і тому набула право власності на спірне майно у звязку із набувальною давністю. Однак управління не погоджується з таким твердженням, оскільки закон визначив ознаки володіння, які є необхідними для набуття права власності на річ за набувальною давністю. Володіння має бути добросовісним, тобто якщо володілець не знав та не міг знати про те, що володіє чужою річчю та не давали найменшого сумніву стосовно правомірності набуття майна та фактичні обставини справи свідчили про відсутність добросовісного володіння позивачкою майном міської ради. Суд при встановленні факту добросовісного володіння не врахував і тої обставини, що набувальна давність поширюється тільки на випадки фактичного володіння чужим майном, а наявність у володільця, наприклад, договору оренди, наймання, зберігання тощо виключає застосування цього інституту. З рішення випливає, що позивач знала, що спірне нежитлове приміщення перебувало у користуванні її батька на підставі Рішення Виконавчого комітету Ленінської районної ради депутатів трудящих від 26.12.1962. Тобто міська рада на підставі рішення надала у користування батькові Позивача майно що належить територіальній громаді м Львова. Також їй відомо і про договір оренди гаража укладеного між Домоуправлінням №8 Ленінського району м Львова та батьком. Таким чином твердження про її добросовісне заволодіння майном суперечить нормам матеріального права.

На судовому засіданні апеляційного суду представник доводи апеляційної скарги підтримала повністю, просила рішення Личаківського районного суду м.Львова від 07 листопада 2014 року скасувати та ухвалити нове по відмову у позові повністю.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які брали участи у справі, перевіривши доводи апеляційної скарги та докази у справі, апеляційний суд знаходить підстави для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову у позові.

Відповідно до ст.344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном- протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред'явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п'ятнадцять, а на рухоме майно- через п'ять років з часу спливу позовної давності. Втрата не з своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності у разі повернення майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції прийшов до висновку про доведеність факту добросовісного заволодіння гаражем по вул.Личаківській,22 в м.Львові позивачем та батьками та відкритого безперервного володіння з 1962 року по даний час.

Однак, такі висновки суду не ґрунтуються на законі та дійсних обставинах справи, встановлених на підставі доказів.

Відповідно до ст.213 ЦПК, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд, відповідно до ч.1ст.303 ЦПК, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційним судом встановлено невідповідність рішення суду вимогам ст.212-214 ЦПК, законності та обґрунтованості, тому рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Встановлено, що позивач ОСОБА_4 звернулась до суду про визнання права власності за набувальною давністю на гараж, мотивуючи тим, що користується ним з після смерті матері ОСОБА_5 25.10.2009 року. Мати, відповідно, користувалась гаражем після смерті чоловіка ОСОБА_6, інваліда війни, який помер у 1997 році. Батько користувався гаражем на правах оренди.

Отже, як вбачається з мотивів позову та матеріалів справи, позивач відкрито безперервно володіє гаражем з 2009 року. До того часу гаражем володіли інші особи.

Подаючи позов про визнання права власності за набувальною давністю у 2014 році, позивач не дотримала строку набувальної давності щодо нерухомого майна, який становить 10 років.

Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 р. "Про судове рішення в цивільній справі" рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до цих правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми. При відсутності таких норм рекомендується застосовувати норми закону, що регулює подібні відносини (аналогія закону), або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України (аналогія права).

Як передбачено ч.1ст.309 ЦПК, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є: неповне з»ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав доведеними; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Крім того, суд не встановив дійсної площі гаража, оскільки у матеріалах справи містяться суперечливі докази щодо площі будівлі ( 27 кв.м. (а.с.5), у технічному паспорті вказана площа 24,2кв.м. і 19 кв.м, а у довідці КП БТІ- 25 кв.м) та доказів реалізації намірів райвиконкому помістити у це приміщення ще інших користувачів на правах оренди. Також відсутні висновки щодо можливості експлуатації будівлі та відповідності вимогам ДБН.

Така неповнота вже стала підставою для постановлення помилкової ухвали про виправлення описки у рішенні суду у частині площі гаража з 19 кв.м. на 25 кв.м., яка скасована ухвалою апеляційного суду від 06.04.2015року. у виправленні описки відмовлено.

Тому апеляційний суд, встановивши неповноту з»ясування обставин справи та порушення норм матеріального права, що полягає у помилковому встановленні факту добросовісного безперервного володіння гаражем протягом 10 років, скасовує рішення суду першої інстанції та ухвалює нове про відмову у позові.

Керуючись ст.303, п.2ч.1ст.307, ч.1ст.309, ч.2ст.314, 316, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради задовольнити.

Рішення Личаківського районного суду м.Львова від 07 листопада 2014 року скасувати. Ухвалити нове рішення.

У позові ОСОБА_4 до Львівської міської ради, третя особа ЛКП «Господар» про визнання права власності на гараж відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення й може бути оскаржено протягом 20-ти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий суддя Н.Л. Шумська

Судді: Л.Б. Струс

ОСОБА_7