Ухвала

іменем україни

24 грудня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

ВисоцькоїВ.С., Кафідової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Краснослобідської сільської ради Обухівського району Київської області, ОСОБА_5, третя особа - приватний нотаріус Гринько Ангеліна Павлівна, про визнання заповіту недійсним, за касаційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_7 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 08 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 17 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла його мати ОСОБА_8, після смерті якої він звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. 05 березня 2015 року приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Гринько А.П. повідомлено позивача про існування заповіту, складеного ОСОБА_8 на користь ОСОБА_5, посвідченого 07 листопада 2005 року секретарем Краснослобідської сільської ради Обухівського району Київської області Калитою Н.Ю. При складанні зазначеного заповіту мати позивача не усвідомлювала правові наслідки укладення зазначеного заповіту, не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Крім того, секретар Краснослобідської сільської ради Обухівського району Київської області Калита Н.Ю. не мала права посвідчувати заповіт.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 08 липня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 17 вересня 2015 року, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, мотивуючи свою вимогу неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням нормпроцесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та направити справу на новий розгляд.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга не може бути задоволена з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи у касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 року померла мати сторін по справі - ОСОБА_8, після смерті якої відкрилася спадщина на належне їй майно.

Згідно заповіту, посвідченого 07 листопада 2005 року секретарем Краснослобідської сільської ради Обухівського району Київської області Калитою Н.Ю., ОСОБА_8 все належне їй на день смерті майно заповіла ОСОБА_5

Разом з тим, Калита Н.Ю. працювала на посаді секретаря Краснослобідської сільської ради Обухівського району Київської області з 22 жовтня 1984 року по 07 квітня 2006 року. В коло її обов'язків входило також виконання нотаріальних дій, а саме: посвідчення заповітів, довіреностей.

Відповідно до ст. 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до ч. 4. ст. 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251 - 1252 цього Кодексу.

Згідно ст. 1251 ЦК України, якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування.

За приписами ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсність іншої його частини. У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах.

Заповіт є одностороннім правочином, а тому повинен відповідати загальним вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Таким чином, відповідно до ч. 2 ст. 1257 ЦК України виключно підстави недійсності правочину, визначені у статях 225, 231 ЦК України, зумовлюють те, що волевиявлення заповідача не було вільним та не відповідало його внутрішній волі.

У відповідності до ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Правила цієї статті ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними.

Доказів, які б свідчили про те, що на момент посвідчення заповіту заповідач ОСОБА_8 не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, позивачем суду надано не було.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, відповідно до вимог статей 10, 11, 60 ЦПК України дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, обґрунтовано виходив із того, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами заявлених позовних вимог, зокрема, щодо відсутності волевиявлення заповідача на розпорядження своїм майном на випадок смерті. Разом з тим, секретар Краснослобідської сільської ради Обухівського району Київської області Калита Н.Ю., обіймаючи посаду секретаря сільської ради, була уповноваженою особою на виконання нотаріальних дій (посвідчувати заповіти, довіреності, тощо), що підтверджується довідкою Краснослобідської сільської ради Обухівського району Київської області № 313 від 07 липня 2015 року (а.с. 57).

Таким чином, місцевий суд всебічно та повно дослідив обставини справи та дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні позову, вирішивши справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст. 8 ЦПК України, а також правильно витлумачив ці норми. Крім того, апеляційний суд відповідно до вимог ст. 303 ЦПК України перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, та обґрунтовано залишив вказане рішення без змін.

Докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій і додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Доводи касаційної скарги на правильність висновків судів не впливають та їх не спростовують.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 08 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 17 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: В.С. Висоцька

О.В.Кафідова

І.М. Фаловська