Ухвала

іменем україни

02 грудня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Амеліна В.І., Дербенцевої Т.П.,

Остапчука Д.О., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 до Рівненського міського голови, виконавчого комітету Рівненської міської ради, публічного акціонерного товариства «Рівнеоблплемселекцентр», товариства з обмеженою відповідальністю «Шакар Компані», товариства з обмеженою відповідальністю «Велбер», треті особи: орган опіки і піклування виконавчого комітету Рівненської міської ради, комунальне підприємство «Рівненське міське бюро технічної інвентаризації», про визнання права власності за набувальною давністю, передачу житла у приватну власність, скасування розпорядження Рівненського міського голови, визнання частково недійсним свідоцтва про право власності, визнання недійсним договору купівлі-продажу та зустрічним позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Шакар Компані», товариства з обмеженою відповідальністю «Велбер» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про витребування з чужого незаконного володіння та користування нежитлового приміщення шляхом виселення, за касаційними скаргами товариства з обмеженою відповідальністю «Велбер» (далі - ТОВ «Велбер») та товариства з обмеженою відповідальністю «Шакар Компані» (далі - ТОВ «Шакар Компані») на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 11 квітня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 01 липня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 року позивачі звернулися до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що у 1992 році ОСОБА_3 як працівнику відкритого акціонерного товариства Рівненський «Облплемселекцентр» та членам його сім'ї - ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 було надано в користування у відомчому будинку житлове приміщення, яке складається з трьох кімнат житловою площею 40,95 кв. м, без вигод, за адресою: АДРЕСА_1. З 1992 року і по даний час позивачі в установленому законом порядку зареєстровані та проживають у вищевказаному житловому приміщенні, в якому провели роботи з благоустрою та опорядженню та регулярно сплачують кошти за комунальні послуги. Окрім того, у вказаному житловому приміщенні без реєстрації місця проживання проживає малолітня дитина - ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1. Дане житлове приміщення входить до складу державного житлового фонду. Згідно виписки з протоколу №1 загальних зборів акціонерів відкритого акціонерного товариства Рівненського «Облплемселекцентру» від 28 лютого 2002 року ОСОБА_3 надано дозвіл на приватизацію зазначеного житлового приміщення. Однак, реалізувати своє право відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» позивачі не змогли у зв'язку з тим, що частина будівлі загальною площею 48,6 кв. м. по АДРЕСА_1 належить ТОВ «Велбер» відповідно до свідоцтва про право власності від 10 жовтня 2007 року, виданого виконавчим комітетом Рівненської міської ради на підставі розпорядження міського голови №1778-р від 10 жовтня 2007 року, а інша частина житлового приміщення, яким фактично користуються позивачі, зареєстрована за ТОВ «Шакар Компані» на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 19 жовтня 2007 року, укладеного між ВАТ Рівненський «Облплемселекцентр» та ТОВ «Шакар Компані».

З огляду на зазначене, з урахуванням уточнених позовних вимог, позивачі просили визнати незаконним та скасувати розпорядження Рівненського міського голови від 10 жовтня 2007 року №1778-р про видачу свідоцтва про право власності на нерухоме майно ТОВ «Велбер» в частині приміщення площею 11,2 кв. м, зазначене на плані цифрою 6 у будинку АДРЕСА_1; визнати недійним свідоцтво про право власності від 10 жовтня 2007 року, видане виконавчим комітетом Рівненської міської ради ТОВ «Велбер» в частині приміщення, площею 11,2 кв. м, зазначене на плані цифрою 6; визнати недійсним договір купівлі-продажу від 19 жовтня 2007 року, укладений між ВАТ «Рівненський «Облплемселекцентр» та ТОВ «Шакар Компані» та визнати за ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 право спільної часткової власності на приміщення №1 площею 3,8 кв. м, зазначене в експлікації до плану - тамбур, приміщення № 2 площею 3,2 кв. м, зазначене в експлікації до плану - коридор, приміщення №3 площею 2,7 кв. м, зазначене в експлікації до плану - підсобна, приміщення №4 площею 10,4 кв. м, зазначене в експлікації до плану - кабінет, приміщення №5 площею 15,0 кв. м, зазначене в експлікації до плану - кабінет, приміщення № 6, зазначене в експлікації до плану - кабінет, площею 15,1 кв. м. в будівлі АДРЕСА_1 та приміщення площею 11,2 кв. м, зазначене на плані цифрою 6 у спірній будівлі, загальною площею 61,4 кв. м, в порядку приватизації за набувальною давністю.

У серпні 2013 року ТОВ «Велбер» пред'явило зустрічний позов, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що воно є власником адміністративного приміщення АДРЕСА_1. Посилаючись на те, що позивачі за первісним позовом створюють йому перешкоди у користуванні власністю, просив суд витребувати з чужого незаконного володіння та користування частину зазначеного адміністративного приміщення площею 11,2 кв. м шляхом виселення відповідачів та звільнення приміщення від їх особистих речей та надання безперешкодного доступу в будь-який час до цього приміщення його представникам.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 11 квітня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 01 липня 2014 року, первісний позов задоволено частково.

Скасовано розпорядження Рівненського міського голови від 10 жовтня 2007 року №1778-р про видачу свідоцтва про право власності на нерухоме майно ТОВ «Велбер» в частині приміщення площею 11,2 кв. м, яке зазначене на плані цифрою 6 по АДРЕСА_1.

Визнано недійсним свідоцтво про право власності від 10 жовтня 2007 року, видане виконавчим комітетом Рівненської міської ради ТОВ «Велбер» в частині приміщення площею 11, 2 кв. м, яке зазначене на плані цифрою 6 по АДРЕСА_1.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу від 19 жовтня 2007 року, укладений між відкритим акціонерним товариством Рівненський «Облплемселекцентр» та ТОВ «Шакар Компані» в частині приміщення №1 площею 3,8 кв. м, зазначене в експлікації до плану - тамбур, приміщення № 2 площею 3,2 кв. м, зазначене в експлікації до плану - коридор, приміщення №3 площею 2,7 квадратних метра, зазначене в експлікації до плану - підсобна, приміщення №4 площею 10, 4 кв. м, зазначене в експлікації до плану - кабінет, приміщення №5 площею 15,0 кв. м, зазначене в експлікації до плану - кабінет по АДРЕСА_1.

У задоволенні іншої частини первісного позову відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову відмовлено.

У касаційних скаргах ТОВ «Велбер» та ТОВ «Шакар Компані» просять скасувати зазначені судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК Українипідставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частково задовольняючи первісний позов, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив із того, що позивачі вселилися до спірного приміщення на законних підставах, а тому їх право на житло було порушено та підлягає захисту шляхом скасування розпорядження міського голови, визнання недійсними свідоцтва про право власності та договору купівлі-продажу частини спірної будівлі.

Проте погодитися з такими висновками судів попередніх інстанцій не можна з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК Українирішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам оскаржувані судові рішення не відповідають.

Судами установлено, що у 1992 році ОСОБА_3 видано службовий ордер №1 на право зайняття жилого приміщення без вигод розміром 40,96 кв. м жилої площі, яке складається із трьох кімнат у відомчому будинку за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.19).

Згідно виписки з протоколу №1 загальних зборів акціонерів ВАТ Рівненський «Облплемселекцентр» від 05 лютого 1998 року вирішено надати ОСОБА_3 дозвіл на приватизацію будинку по АДРЕСА_1, в якому він проживає з сім'єю з 1987 року (а.с.20).

05 лютого 1998 року між правлінням ВАТ Рівненський «Облплемселекцентр» та працівником ОСОБА_3 укладено договір про передачу будинку по АДРЕСА_1 (а.с.102-103).

Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно ТОВ «Шакар Компані» на праві приватної власності належить будівля у АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 19 жовтня 2007 року, укладеного між ВАТ Рівненський «Облплемселекцентр» (продавець) та ТОВ «Шакар Компані», предметом якого є:

будівля контори (літера А1, дерево, загальною площею 50,2 кв. м), що знаходиться в АДРЕСА_2;

будівля гаража (літера В1, цегла, загальною площею 145,1 кв.м.), що знаходиться в АДРЕСА_2 (а.с.31-32).

Адміністративні приміщення по АДРЕСА_1 належать ТОВ «Велбер» на підставі розпорядження міського голови № 1778-р від 10 жовтня 2007 року, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно. Загальна площа об'єкта становить 48,6 кв. м (а.с. 37, 48).

Згідно відповіді від 26 лютого 2013 року КП «Рівненське міське бюро технічної інвентаризації» на заяву ОСОБА_5 частина адміністративної будівлі по АДРЕСА_1 відчужена юридичній особі, а статус іншої частини, що залишилася після відчуження - не визначено (а.с.22).

Згідно зі ст. ст. 317, 319 ЦК України, ст. 41 Конституції України власнику належить право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

На відміну від положень частини 1 статті 203 ЦК України, яка передбачає, що правочин не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, тобто актам, які регламентують приватноправові відносини, при вчиненні правочину, який порушує публічний порядок відбувається, перш за все, порушення вимог актів, що визначають окремі елементи публічного порядку та регулюють публічні відносини, таких як, зокрема, Конституція України, Кримінальний кодекс України, Кодекс України про адміністративні правопорушення.

У пункті 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз'яснено, що перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок, визначений статтею 228 ЦК:

1) правочини, спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина;

2) правочини, спрямовані на знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об'єктів цивільного права тощо.

Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об'єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок.

При кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції на зазначені вимоги закону уваги не звернув, у порушення ст. ст. 212-215 ЦПК України обставини справи з'ясував неповно, не встановив характер спірних правовідносин між сторонами та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; задовольняючи позов частково, скасовуючи розпорядження міського голови та визнаючи недійсними свідоцтво про право власності та договір купівлі-продажу спірного приміщення, не зазначив жодної норми права, якою він керувався при ухваленні зазначеного рішення; беручи до уваги надані позивачами за первісним позовом докази, не навів мотивів відхилення доводів та заперечень відповідачів щодо правомірності набуття спірного приміщення у власність; не перевірив підстави проживання відповідачів у спірному приміщенні; не з'ясував чи є спірне приміщення, у якому проживають позивачі житловим та якими доказами це підтверджується; чи було переведено зазначене приміщення із нежитлового фонду у житловий та існують відповідні документи на підтвердження цих обставин та дійшов передчасного висновку про часткове задоволення первісного позову.

Перевіряючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, апеляційний суд у порушення вимог ст. ст. 303, 316 ЦПК України на допущені судом першої інстанції порушення вимог закону уваги не звернув; належним чином не перевірив доводів апеляційної скарги; не перевірив законність і обґрунтованість ухваленого судом першої інстанції рішення; не навів достатніх мотивів прийнятого ним рішення; не зазначив обставини, якими б спростовувалися доводи апеляційної скарги; погодившись із застосуванням до спірних правовідносин ст. 228 ЦК України, не встановив наявність вини, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін та дійшов передчасного висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Ураховуючи, що допущені судами попередніх інстанцій порушення норм процесуального права, унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ч. 2 ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції .

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги ТОВ «Велбер» та ТОВ «Шакар Компані» задовольнити.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 11 квітня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 01 липня 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО.П. Касьян Головуючий
Судді:В.І. Амелін Т.П. Дербенцева Д.О. Остапчук В.О. Савченко Судді: В.І. Амелін