Номер провадження: 22-ц/785/6794/15
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Заїкін А. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.12.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

- головуючого судді Заїкіна А.П.,

- суддів: - ОСОБА_2, ОСОБА_3.,

за участю секретаря Томашевської К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до державного підприємства «Адміністрація морських портів України» про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, за апеляційною скаргою державного підприємства «Адміністрація морських портів України» на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 21 липня 2015 року,

встановила:

У травні 2014 р. ОСОБА_4 звернувся до суду із вищезазначеним позовом, в якому просив: 1) поновити його на роботі на посаді відповідно до його кваліфікації у філії «Морська пошуково-рятувальна служба» державного підприємства «Адміністрація морських портів України»; 2) стягнути з філії «Морська пошуково-рятувальна служба» державного підприємства «Адміністрація морських портів України» на його користь: а) середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01.05.2014 р. до дня поновлення на роботі, який на день подання позову становить 1 195,40 грн.; б) одноразову грошову виплату в рахунок відшкодування моральної шкоди у розмірі 1 000,00 грн..

Позовні вимоги ОСОБА_4 обґрунтовував тим, що з 01.12.2013 р. він працював на посаді начальника відділу інформаційних технологій інформаційно-аналітичної служби філії «Морська пошуково-рятувальна служба» ДП «Адміністрація морських портів України». Наказом № 400-к від 30.04.2014 р. його звільнено з займаної посади згідно з п. 1 ст. 40 КЗпП України у звязку зі скороченням штату працівників. Вважав, що звільнення відбулося з порушенням вимог ст. ст. 42, 49-2 КЗпП України, які полягали у тому, що: - йому не було запропоновано іншу роботу; - не враховано його переважне право перед іншими працівниками із залишення на роботі, як працівника з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці та стажем роботи у сфері компютерних технологій.

Незаконним звільненням з роботи йому завдано моральної шкоди, яка полягає у порушенні його трудових прав, душевних стражданнях, додаткових зусиллях для організації свого життя. Відшкодування моральної шкоди повинно бути здійснено у вигляді одноразової грошової виплати у сумі 1 000,00 грн.

Позивач в судовому засіданні підтримав возовні вимоги, просив суд задовольнити їх у повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, заперечував проти їх задоволення з підстав їх необґрунтованості.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 21.07.2014 р., залишенним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 04.12.2014 р., позов ОСОБА_4 задоволено частково. Поновлено його на роботі на посаді відповідно до його кваліфікації у філії «Морська пошуково-рятувальна служба» державного підприємства «Адміністрація морських портів України». Стягнуто з філії «Морська пошуково-рятувальна служба» державного підприємства «Адміністрація морських портів України» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01.05.2014 р. до дня поновлення на роботі, який на день предявлення позову становить 1 195,40 грн.. В задоволенні позовних вимог про стягнення відшкодування моральної шкоди у розмірі 1 000,00 грн. відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 03.06.2015 р. касаційну скаргу ДП «Адміністрація морських портів України» задоволено частково. Ухвалу апеляційного суду Одеської області від 04.12.2014 р. скасовано. Справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, повертаючи справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, вказав: «…Оскаржуючи рішення суду першої інстанції відповідач зазначав в апеляційній скарзі про те, що на час звільнення позивача на підприємстві не було вакантних посад, які можна було б запропонувати останньому відповідно до його професії та спеціальності, а також вказував на те, що посади програміста системного інженера першої категорії та інженера у новоствореному відділі технічного обслуговування обєктів Глобальної морської системи звязку у разі лиха та для забезпечення безпеки (ГМЗБЛ) позивачеві не пропонувалися, оскільки останній за своєю спеціальністю, кваліфікацією та досвідом роботи не відповідав цим посадам. Матеріали справи не містять доказів того, що рівень кваліфікації позивача є достатнім для роботи на вищезазначених посадах, на які були переведені його підлеглі.

За змістом ст. ст. 303, 315 ЦПК України апеляційний суд зобовязаний надати відповіді на всі доводи апеляційної скарги. Недотримання вказаних вимог є порушенням ст. 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду у частині мотивування судового рішення судом, який має право на дослідження нових доказів і переоцінку доказів.

Вирішуючи справу, апеляційний суд на зазначене уваги не звернув, у порушення вимог ст. ст. 303, 305 ЦПК України, у достатній мірі не перевірив доводи апеляційної скарги. Не взяв до уваги, що при проведенні звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП України питання перестановки (перегрупування) працівників в межах однорідних професій та посад належить до виключної компетенції власника чи уповноваженого ним органу і якщо право на переведення більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, з його згоди на іншу посаду не використовувалось, суд не повинен обговорювати питання про доцільність такої перестановки (перегрупування) та дійшов передчасного висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Крім того, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, яким позивача поновлено на посаді відповідно до його кваліфікації, апеляційний суд не звернув уваги на те, що в ньому не зазначено, на яку саме посаду має бути поновлено позивача, що не відповідає вимогам ст. 215 ЦПК України та п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», згідно з яким резолютивна частина рішення повинна мати вичерпні, чіткі, безумовні й такі, що випливають зі встановлених фактичних обставин, висновки по суті розглянутих вимог і залежно від характеру справи давати відповіді на інші питання, зазначені у статтях 215 217 ЦПК України…».

Відповідно до ч. 4 ст. 338 ЦПК України висновки і мотиви касаційного суду, з яких скасовано рішення є обовязковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

ДП «Адміністрація морських портів України» в апеляційній скарзі оскаржує рішення в частині задоволення позовних вимого про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Просить рішення суду першої інстанції в цій частині скасувати. Ухвалити нове рішення про повну відмову в задоволенні вказаних позовних вимог. Посилається на те, що рішення в оскарженій частині ухвалено при невідповідності висновків суду обставинам справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Представники апелянта, в судовому засіданні підтримали доводи та вимоги, які викладені в апеляційній скарзі.

ОСОБА_4 в письмових запереченнях на апеляційну скаргу вважав необхідним скаргу відхилити, рішення суду залишити без змін. Посилався на безпідставність посилання апелянта про те, що суд повинен був відкласти розгляд справи у звязку з неявкою його представника з поважних причин. Під час ухвалення рішення суд дослідив усі наявні у справі докази, дійшов вірного висновку про порушення його трудових прав. Обовязок з надання доказів законності звільнення лежить на відповідачеві. Таких доказів не було надано відповідачем.

ОСОБА_4 у судовому засіданні підтримав викладені в запереченнях на апеляційну скаргу доводи та вимоги.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення відшкодування моральної шкоди не оскаржено, а тому в цій частині в апеляційному порядку не переглядається (ст. 303 ЦПК України).

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення осіб, які прийняли участь у судовому засіданні, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення, враховуючи висновки Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ (ч. 4 ст. 338 ЦПК України), колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. ст. 11, 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Статтями 213, 214 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 3) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Ухвалюючи рішення про поновлення ОСОБА_4 на роботі на посаді відповідно до його кваліфікації у філії «Морська пошуково-рятувальна служба» ДП «Адміністрація морських портів України», стягнення з філії «Морська пошуково-рятувальна служба» ДП «Адміністрація морських портів України» на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 01.05.2014 р. до дня поновлення на роботі у розмірі 1 195,40 грн., суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги є обґрунтованими, оскільки при звільненні позивача були порушені вимоги ч. 2, 3 ст. 49-2 КЗпП України (Т. 1, а. с. 71 72).

Колегія суддів вважає, що погодитися з такими висновками суду першої інстанції не можна, цих висновків він дійшов при неповному зясуванні обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального (п. 1 ст. 40, ст. 49-2 КЗпП України) та процесуального (ст. ст. 10, 11, 60, 179, 213, 214 ЦПК України) права.

Позов заявлено з тих підстав, що при звільненні ОСОБА_4 з роботи були допущені такі порушення діючого трудового законодавства: 1) про майбутнє звільнення був попереджений менше ніж за два місяці, а саме - 26.04.2014 р., а звільнений 01.05.2014 р.; 2) не було запропоновано іншу роботу; 3) не враховано його переважне право перед іншими працівниками на залишення на роботі, як працівника з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці та стажем роботи у сфері компютерних технологій.

Судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини.

ОСОБА_4 у 2002 р. закінчив Одеський національний політехнічний університет та здобув кваліфікацію менеджера-економіста. Ці обставини позивач не оспорював (ч. 1 ст. 61 ЦПК України).

Відповідно до трудової книжки ОСОБА_4 з 01.12.2013 р. працював на посаді начальника відділу інформаційних технологій інформаційно-аналітичної служби філії «Морська пошуково-рятувальна служба» ДП «Адміністрація морських портів України» (Т. 1, а. с. 15 18).

26.02.2014 р. відповідачем з метою оптимізації чисельності із урахуванням підсумків реформування КП «МПРС» у філію «МПРС» ДП «АМПУ», уникнення дублювання функцій структурних підрозділів апарату управління ДП «АМПУ» та філії «МПРС» ДП «АМПУ», було видано наказ № 39-н (Т. 1, а. с. 9 - 12) про скорочення штату і, зокрема, посади начальника відділу інформаційних технологій інформаційно-аналітичної служби філії «МПРС» ДП «АМПУ».

З вищевказаним наказом ОСОБА_4 був ознайомлений - 27.02.214 р. (Т. 2, а. с. 146), що спростовує його доводи про ознайомлення про майбутнє звільнення менше ніж за два місяці.

Відповідно до наявних у справі Посадових інструкцій інженера, інженера першої категорії, програміста системного новоствореного відділу технічного обслуговування ГМЗБЛ, положення про новостворений відділ технічного обслуговування ГМЗБЛ (Т. 2, а. с. 36 - 53, 63 83) як начальник цього новоствореного відділу, так і вищевказані працівники цього новоствореного відділу повинні мати вищу технічну освіту з відповідного напрямку компютерна техніка, програмне забезпечення, інформаційно-обчислювальні системи, апаратно-програмні комплекси, радіотехніка та звязок.

За своєю кваліфікацією ОСОБА_4 не відповідає вищевказаним вимогам, оскільки має кваліфікацію менеджера-економіста. Тому доводи позивача про те, що у нього більш висока кваліфікація ніж у його підлеглих не знайшли свого підтвердження.

Доказів того, що на час звільнення позивача на підприємстві були вакантні посади, які можна було б запропонувати останньому відповідно до його професії та спеціальності менеджера-економіста матеріали справи не містять.

З цих підстав позивачеві не пропонувалися вищевказані посади у новоствореному відділі технічного обслуговування ГМЗБЛ.

Доводи про те, що у позивача більша продуктивність праці та стаж роботи у сфері компютерних технологій не приймаються до уваги, виходячи із положень ст. 42 КЗпП України.

На необхідність пропонування працівнику, який підлягає звільненню у звязку із скороченням штату, іншої роботи, яка б відповідала його кваліфікації, вказують Верховний Суд України у постанові від 07.11.2011 р. (Т. 2, а. с. 99 102), Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалах від 12.11.2014 р. та від 27.11.2014 р. (Т. 2, а. с. 107 112).

Відповідно до ст. ст. 11, 27, 31 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Колегія суддів звертає увагу на те, що позивач не коректно заявив вимоги щодо поновлення його на роботі. Предметом позову позивач вказав - поновити його на роботі на посаді відповідно до його кваліфікації у філії «Морська пошуково-рятувальна служба» ДП «Адміністрація морських портів України», разом з тим не вказав конкретно на яку посаду його треба поновити.

Таким чином, колегія суддів вважає, що при звільненні ОСОБА_4 з роботи згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України відповідачем не було допущено порушень діючого трудового законодавства. У задоволенні позовних вимог про поновлення позивача на роботі на посаді відповідно до його кваліфікації у філії «Морська пошуково-рятувальна служба» ДП «Адміністрація морських портів України» необхідно відмовити.

Вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідними від вимог про поновлення на роботі, а тому у їх задоволенні також необхідно відмовити.

Доводи ОСОБА_4 на те, що після його звільнення на посаду начальника інженера відділу технічного обслуговування ГМЗБЛ прийнято іншу особу, колегія суддів не приймає до уваги керуючись ст. 179 ЦПК України.

Доводи апелянта про те, що під час звільнення позивача з роботи не було порушено вимоги ст. 49-2 КЗпП України, порушення судом норм процесуального права є обґрунтованими.

Оскільки неповне зясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, порушення вищевказаних норм матеріального та процесуального права призвело до неправильного вирішення справи у частині задоволення вимог про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає скасуванню. Необхідно ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні цих вимог ОСОБА_4.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 307, п. п. 1, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог. Підставою для скасування рішення суду є неповне зясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального або процесуального права. Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 316, 317, 319 ЦПК України колегія суддів,

вирішила:

Апеляційну скаргу державного підприємства «Адміністрація морських портів України» - задовольнити.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 21 липня 2015 року в частині задоволення вимог ОСОБА_4 про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу - скасувати. Ухвалити в цій частині нове рішення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до державного підприємства «Адміністрація морських портів України» про поновлення на роботі на посаді відповідно до його кваліфікації у філії «морська пошуково-рятувальна служба» державного підприємства «Адміністрація морських портів України», стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржене до касаційного суду протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін

Судді: Л. А. Гірняк

ОСОБА_3