Ухвала

іменем україни

23 грудня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Дем'яносова М.В., Коротуна В.М., Леванчука А.О., Парінової І.К.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», про визнання прилюдних торгів недійсними, за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 07 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 27 серпня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (далі - ТОВ «ОТП Факторинг Україна») про визнання прилюдних торгів недійсними.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 19 квітня 2013 року зупинено реалізацію арештованого майна та заборонено Дзержинському відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції здійснювати реалізацію квартири АДРЕСА_1. Також постановою Господарського суду Харківської області від 25 квітня 2012 року визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру відносно ОСОБА_1 і тому реалізація квартири мала відбуватись в порядку, передбаченому Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом». Також позовні вимоги обґрунтовував тим, що при відчуженні квартири було порушено порядок, визначений Тимчасовим положенням про порядок проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна від 27 жовтня 1999 року № 68/5 (далі - Тимчасове положення), а також не був дотриманий порядок проведення аукціонів з реалізації заставного майна від 22 грудня 1997 року № 1448, який підлягає застосуванню у випадку продажу майна, що є предметом іпотеки.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 07 квітня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 27 серпня 2015 року, позов задоволено.

Визнано недійсними результати прилюдних торгів з реалізації квартири АДРЕСА_1, проведені 25 квітня 2013 року.

Визнано недійсним протокол проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна (предмета іпотеки) від 25 квітня 2013 року № 81-02/659/12/і.

Визнано недійсним правочин з реалізації на прилюдних торгах, проведених 25 квітня 2013 року, квартири АДРЕСА_1.

Визнано недійсним свідоцтво про придбання нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1, з прилюдних торгів, номер НОМЕР_3, яке видане 29 квітня 2013 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Кошель Т.В. (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 29 квітня 2013 року, індексний номер 2072122, власник ОСОБА_2, РНОКПП НОМЕР_1, паспорт серія та номер НОМЕР_2, виданий 05 січня 1998 року ЦВМ Дзержинського РВ ХМУ УМВС України в Харківській області).

У касаційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати ухвалені судові рішення та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно із ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Проте таким вимогам рішення судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що при проведенні прилюдних торгів були допущені порушення, які дають підстави для визнання їх та правочину, укладеного за наслідками проведення цих торгів, недійсними.

З такими висновками судів погодитись не можна виходячи з наступного.

Судами встановлено, що 24 квітня 2008 року між Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» (далі - ПАТ «ОТП Банк») укладено договір про надання кредитної лінії № CRL-SME 708/153/2008, за умовами якого ОСОБА_1 отримав від ПАТ «ОТП Банк» грошові кошти у розмірі 113 000 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом.

27 січня 2012 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» було укладено договір купівлі-продажу кредитного портфеля, відповідно до умов якого до ТОВ «ОТП Факторинг Україна» перейшло право вимоги за кредитним договором від 24 квітня 2008 року № CRL-SME 708/153/2008.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 17 листопада 2011 року було стягнуто заборгованість за кредитним договором від 24 квітня 2008 року № CRL-SME 708/153/2008 з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ОТП Банк» у розмірі 1 051 116 грн 32 коп.

В ході виконавчого провадження було виявлено майно боржника ОСОБА_1, а саме: квартира АДРЕСА_1, яка була предметом іпотеки за іпотечним договором від 24 квітня 2008 року № PM-SME 708/153/2008, посвідченим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Петриченко О.О. та зареєстрованим нею в реєстрі за № 783.

Згодом квартиру АДРЕСА_1, було виставлено на торги.

25 квітня 2013 року вищезазначене нерухоме майно реалізовано ОСОБА_2 на публічних торгах, які проводило Приватне підприємство "Спеціалізоване підприємство «Юстиція Харківська філія» (далі - ПП «СП «Юстиція Харківська філія»).

Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, реєстру прав власності на нерухоме майно, єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна (індексний номер 33361506 від 09 лютого 2015року) право власності на квартиру АДРЕСА_1, зареєстроване 29 квітня 2013 року на підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, номер НОМЕР_3, виданого 29 квітня 2013 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Кошель Т.В., за ОСОБА_2

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

За положеннями ч. 1 і 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених ст. 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

За змістом ст. 41 Закону України «Про іпотеку» реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду, проводиться шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону.

Виконавче провадження є процесуальною формою, що гарантує примусову реалізацію рішення суду, яким підтверджені права та обов'язки суб'єктів матеріальних правовідносин цивільної справи.

Закон України «Про виконавче провадження» визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.

Главою 4 цього Закону визначається загальний порядок звернення стягнення на майно боржника. Серед іншого, відповідно до частини першої статті 52 цього Закону звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Стаття 44 цього Закону передбачає черговість задоволення вимог стягувачів, згідно з якою в першу чергу задовольняються забезпечені заставою вимоги щодо стягнення з вартості заставленого майна.

Положеннями ст. 54 Закону України «Про виконавче провадження» визначено особливості звернення стягнення на заставлене майно. Зокрема, згідно з частиною восьмою цієї статті примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку».

Отже, за змістом указаної норми підставою для застосування положень Закону України «Про іпотеку» до спірних правовідносин є звернення стягнення на предмет іпотеки, тобто його арешт, вилучення та примусова реалізація в розумінні частини першої ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження».

Таким чином, норми Закону України «Про виконавче провадження» допускають звернення стягнення на предмет іпотеки в ході процедури виконавчого провадження без наявності відповідного рішення, в межах процедури стягнення коштів з іпотекодавця на користь іпотекодержателя.

У разі якщо за судовим рішенням з відповідача стягнуто кредитну заборгованість, то суд не може змінити спосіб виконання такого рішення суду на звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки виконання рішення суду про стягнення заборгованості має виконуватися за рахунок усього майна, що належить боржнику.

Відповідно до порядку примусового звернення стягнення коштів з боржника, врегульованого Законом України «Про виконавче провадження», першочергово звертається стягнення на відповідні кошти боржника, рухоме майно, а за його відсутності - на об'єкти нерухомості.

Статтею 54 цього Закону передбачено, що звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-заставодержателя.

Оскільки ст. 575 ЦК України іпотеку визначено як окремий вид застави, норми Закону України «Про виконавче провадження» дозволяють звернути стягнення на іпотечне майно для задоволення вимог іпотекодержателя.

Таким чином, норми Закону України «Про виконавче провадження» дозволяють державному виконавцю передавати на реалізацію предмет іпотеки в ході примусового виконання рішень судів про стягнення на користь іпотекодержателя заборгованості, яка випливає із забезпечених іпотекою зобов'язань, за таких умов: відсутність у боржника будь-якого іншого майна, на яке можна першочергово звернути стягнення; наявність заборгованості виключно перед іпотекодержателем; дотримання порядку реалізації майна, визначеного Законом України «Про іпотеку».

Аналогічні висновки містяться в постанові Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року № 6-28цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Враховуючи вище викладене, до спірних правовідносин підлягає застосуванню норма ст. 45 Закону України «Про іпотеку», за якою можна провести торги за наявності одного учасника.

Отже, суди не застосувавши положення Закону України «Про іпотеку», дійшли помилкового висновку про можливість реалізації предмета іпотеки на виконання рішення суду про стягнення кредитної заборгованості без дотримання вимог цього Закону, крім того, всупереч ст. 16 ЦК України не встановили, які права та інтереси позивача порушені відповідною процедурою реалізації арештованого майна.

У зв'язку з наведеним, коли фактичні обставини для правильного вирішення справи не встановлені, судові рішення не можуть вважатись законними і обґрунтованими та в силу ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню, а справа - передачі на новий розгляд до суду першої інстанції, під час розгляду якої суду належить урахувати викладене, дати відповідну правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 07 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 27 серпня 2015 року скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: М.В. Дем'яносов

В.М.Коротун

А.О. Леванчук

І.К. Парінова