Справа №333/759/15-ц
Провадження №2/333/977/15
РІШЕННЯ

Іменем України

13 серпня 2015 року м.Запоріжжя

Комунарський районний суд м.Запоріжжя у складі:

головуючого - судді Тучкова С.С.,

при секретарі Шелесько Ю.О.,

за участю представників позивача за первісним позовом ОСОБА_1,

ОСОБА_2,

представника відповідача за первісним позовом ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, цивільну справу №333/759/15-ц за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про стягнення боргу, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач за первісним позовом ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики, посилаючись на те, що за договором позики позивач передав відповідачу грошові кошти в розмірі 3000,00 доларів США, що підтверджується відповідною розпискою. ОСОБА_5 зобов'язався повернути вказану суму грошових коштів позивачеві протягом 2014 року, проте своїх зобов'язань не виконав, внаслідок чого утворилася заборгованість в розмірі 3000,00 доларів США, яка за офіційним курсом НБУ на час пред'явлення позову, становила 48725,02 гривень. У зв'язку з викладеним, позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь вищевказану суму боргу в гривнях, а також три проценти річних - в розмірі 136,16 гривень, всього - 48861,18 гривень, а також витрати, пов'язані з оплатою судового збору.

16.03.2015 до суду надійшла зустрічна позовна заява ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про стягнення боргу. Зустрічні позовні вимоги обґрунтовані тим, що під час нотаріального оформлення договору купівлі-продажу належної ОСОБА_4 квартири АДРЕСА_1, що укладався між ОСОБА_4, як продавцем, та дружиною ОСОБА_5 - ОСОБА_6, як покупцем, позивач та відповідач усно домовилися, що ОСОБА_4 своїм коштом оплачує заборгованість за комунальні послуги і виконує поточний ремонт квартири, за що ОСОБА_5 сплачує суму в розмірі 11978,00 доларів США. Ця сума, разом із вартістю квартири в розмірі 25022,00 доларів США була передана ОСОБА_5 особисто ОСОБА_4, на підтвердження чого останній видав розписку. Однак, як вказує позивач за зустрічним позовом, ремонтні роботи були виконані неналежним чином. Відтак ремонтні роботи ОСОБА_5 прийняв лише частково, що підтвердив розпискою про наявність боргу в розмірі 3000,00 доларів США (яку ОСОБА_4 використовує як доказ укладення договору позики). Внаслідок лише часткового виконання ремонтних робіт у ОСОБА_4 перед ОСОБА_5 утворилася заборгованість у розмірі 8978,00 доларів США, що станом на день складення зустрічної позовної заяви становила 194069,35 гривень, яку ОСОБА_5 просить стягнути з ОСОБА_4

Ухвалою Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 03.06.2015 року зустрічний позов ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про стягнення боргуприйнято до спільного розгляду з первісним позовом та об'єднано первісний та зустрічний позови в одне провадження.

Надалі, представник відповідача за первісним позовом 28.07.2015 року, а потім 04.08.2015 року уточнив зустрічні позовні вимоги. В уточненій зустрічній позовній заяві від 28.07.2015 року послався на те, що кошти в розмірі 11978,00 доларів США, передані відповідачем позивачу, є зайвими помилково переданими в рахунок оплати вартості квартири коштами, а не оплатою за проведення ремонту. В уточненій зустрічній позовній заяві від 04.08.2015 року послався на те, що кошти в розмірі 11978,00 доларів США є безпідставно набутим майном, переданим відповідачем під примусом позивача, який не надавав доступу до квартири та технічних документів на неї. В судовому засіданні 06.08.2015 року судом було відмовлено в прийнятті до розгляду уточнених зустрічних позовних заяв, оскільки ними було одночасно змінено і предмет, і підставу позову (підставою нових позовів стали недоговірні зобов'язання з повернення безпідставно набутих коштів, тоді як підставою зустрічного позову в первінній редакції було невиконання зобов'язань за договором про ремонт квартири; предметом нових позовів було стягнення безпідставно набутих коштів, тоді як предметом зустрічного позову в первінній редакції було стягнення заборгованості за договором підряду щодо ремонту квартири).

10.08.2015 року представник відповідача за первісним позовом надав заяву, якою уточнив підставу зустрічного позову. У вказаній заяві представник відповідача за первісним позовом посилався на те, що вся сума в розмірі 37000,00 доларів США, що передана позивачеві за розпискою, є коштами, сплаченими під примусом позивача в обмін на вселення ОСОБА_7 у квартиру. Просив, з урахуванням заяви про зміну суми позовних вимог, стягнути з позивача на свою користь суму, еквівалентну 37000,00 доларів США, що за офіційним курсом гривні до долара США станом на 28.07.2015 року становило 815465 гривень 20 копійок. В цій самій заяві від 10.08.2015 року представник відповідача за первісним позовом заявив про відмову від визнання обставини укладання між сторонами усної угоди на виконання ремонту належної відповідачу квартири, однак судом не прийнято відмови відповідача від визнання обставин. Так, виходячи зі змісту ч.1 ст.178 ЦПК України, суд може прийняти відмову сторони від визнання обставин лише тоді, коли сторона доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози, тяжкої обставини або якщо обставини визнані внаслідок зловмисної домовленості її представника з іншою стороною. Натомість, відповідач свою відмову від визнання обставин обґрунтовує вичерпанням засобів доказування неналежного виконання позивачем ремонту квартири. Вичерпання засобів доказування факту, на який посилалась сторона у минулому, не становить підстав для прийняття судом відмови від визнання стороною цього факту.

У судовому засіданні представники позивача за первісним позовом підтримали заявлені позовні вимоги та просили суд задовольнити первісний позов, з підстав викладених у ньому, та проти зустрічного позову заперечували, посилаючись на те, що між сторонами дійсно була домовленість про виконання ремонтних робіт. Проте ремонтні роботи позивач за первісним позовом виконав належним чином, на підтвердження чого надав суду оригінали договору підряду між ОСОБА_4 та ТОВ «Балтремстрой» з додатками до нього, а також оригінали документів, що підтверджують прийняття належним чином виконаних робіт за вищевказаним договором (підсумкову відомість ресурсів, акт приймання виконаних будівельних робіт, довідку про вартість виконаних будівельних робіт). Також представники позивача за первісним позовом послалися на норму ч.4 ст.653 ЦК України, за якою відповідач не може вимагати повернення сплачених ним коштів за договором, тому позивачем за зустрічним позовом обрано неправильний засіб захисту порушених прав. Також представники позивача за первісним позовом заявили про застосування у справі позовної давності, у зв'язку зі спливом передбаченого ч.1 ст.863 ЦК України строку для заявлення вимог щодо неналежної якості роботи.

Представник відповідача за первісним позовом підтримав вимоги зустрічного позову, а також просив відмовити в задоволенні первісного позову, посилаючись на те, що грошових коштів в розмірі 3000,00 доларів США відповідач за первісним позовом ніколи не отримував. В уточненій редакції заперечень проти первісного позову від 28.07.2015 року, представник відповідача за первісним позовом вказував, що між сторонами відсутній укладений в письмовій формі договір позики, що суперечить вимогам ч.1 ст.1047 ЦК України. Також представник відповідача за первісним позовом наголошував, що в розписці, наданій позивачем за первісним позовом як доказ отримання відповідачем грошових коштів, міститься виправлення в даті повернення боргу, у зв'язку з чим розписка може відображати лише безстроковий характер договору позики, а оскільки в розписці не встановлено строк повернення грошових коштів, то відсутність письмової або усної вимоги про повернення грошових коштів свідчить про не настання прострочення виконання грошового зобов'язання.

Позивач та відповідач в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені судом своєчасно та належним чином, причини неявки суду не повідомили.

Відповідно до вимог ст.169 Цивільного процесуального кодексу України неявка позивача, відповідача в судове засідання не перешкоджає розгляду справи. За таких обставин, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності позивача та відповідача.

Заслухавши пояснення представників позивача за первісним позовом та представника відповідача за первісним позовом, вивчивши матеріали справи, проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, дослідивши письмові докази, суд приходить до наступних висновків.

За вимогами ч.3 ст.10 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ч.1 ст.11 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб та в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.57 Цивільного процесуального кодексу України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів.

На підставі ст.60 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини.

27 жовтня 2013 року між позивачем, як позикодавцем, з однієї сторони, та відповідачем, як позичальником, з іншої сторони, було в усній формі укладено строковий договір позики, на підтвердження укладання якого та отримання грошових коштів відповідач видав розписку, відповідно до якої зобов'язався повернути борг позивачу в сумі 3000,00 доларів США протягом 2014 року (а.с.8). В судовому засіданні досліджувався оригінал розписки. Жодних зауважень щодо дійсності розписки від відповідача за первісним позовом не надходило.

Валюта виконання зобов'язання визначена судом за розпискою та за текстом зустрічної позовної заяви, в якій відповідач за первісним позовом вказував на те, що під словами «3000 доларів» мається на увазі сума саме в доларах США.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

На підставі ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк в та в порядку, що встановлений договором.

За твердженням представника відповідача за первісним позовом розписка містить виправлення у вказівці на термін повернення боргу - 2013 рік виправлено на 2014 рік. Проте суд вбачає, що виправлення в документі, недотримання при його складанні правил орфографії й чистописання не можуть бути підставою для недійсності такого документа. Крім того, вказівці на термін повернення боргу передують слова «повернути борг ... протягом...», що вказують на намір сторін правочину надати йому строковий характер. Більше того, виправлення терміну повернення боргу з 2013 на 2014 рік не порушує прав відповідача за первісним позовом, оскільки за таких обставин час прострочення повернення позики настає не 01 січня 2014 року, а 01 січня 2015 року, тобто на рік пізніше.

Відсутність викладеного в письмовій формі тексту договору позики не призводить до недійсності цього договору в силу прямої вказівки на це норми ч.1 ст.218 ЦК України, відповідно до якої недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Щодо договору позики, законом не встановлена його недійсність (нікчемність чи оспорюваність) внаслідок недотримання при його укладенні обов'язкової письмової форми. Крім того, визнання оспорюваного правочину недійсним є предметом самостійних позовних вимог, що відповідають способу захисту, зазначеному в п.2 ч.2 ст.16 ЦК України. Такої позовної вимоги відповідачем не заявлено.

Суд також зазначає, що з огляду на реальний характер договору позики, для встановлення факту його укладання достатньо встановити факт передання грошей або речей, визначених родовими ознаками (якщо вони були предметом договору позики). Така позиція випливає з норми абз.2 ч.1 ст.1046 ЦК України.

Судом було відхилено заяву представника відповідача за первісним позовом про виклик свідків для спростування факту передання грошових коштів за договором позики, оскільки показання свідків на підтвердження таких обставин використовуватися не можуть, як це встановлено нормою абз.2 ч.1 ст.1051 ЦК України.

Посилання представника відповідача за первісним позовом на те, що розписка від 27 жовтня 2013 року була способом часткового прийняття виконання ремонтних робіт, суд не приймає до уваги, оскільки в розписці не вказано про прийняття виконання робіт, а вказано саме на обов'язок відповідача повернути борг ОСОБА_4

Таким чином, розписка, складена ОСОБА_5 27 жовтня 2013 року, є доказом укладення між сторонами саме договору позики.

Сторонами не оспорювався той факт, що відповідач за первісним позовом не повертав позивачеві за первісним позовом суму грошей в розмірі 3000,00 доларів США.

Не повернувши суму в розмірі 3000 доларів США протягом 2014 року, відповідач за первісним позовом порушив своє зобов'язання за договором позики. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (ч.1 ст.610 ЦК України). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч.1 ст.612 ЦК України).

Прострочення виконання відповідачем зобов'язання за договором позики настало 01 січня 2015 року, і надає позивачеві право вимагати примусового виконання зобов'язання в натурі (п.5 ч.2 ст.16 ЦК України), незалежно від попереднього надсилання відповідачеві вимоги про повернення грошових коштів. Надсилання такої вимоги необхідне лише в разі безстрокового характеру договору позики, як це вбачається з норми ч.1 ст.1049 ЦК України.

Статтею 533 ЦК України передбачено, що грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Норма ст. 533 ЦК України кореспондується із приписами статті 524 ЦК України, згідно з якою зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Таким чином, стягненню з відповідача за первісним позовом на користь позивача за первісним позовом підлягає сума заборгованості в розмірі, еквівалентному 3000,00 доларів США, за офіційним курсом цієї валюти на день платежу. Враховуючи вимоги ст.11 ЦПК України, суд дійшов висновку про задоволення позовної вимоги, викладеної в первісному позові, про стягнення заборгованості за договором позики в розмірі 48725,02 гривень, що еквівалентно 3000,00 доларів США за курсом, встановленим НБУ на час заявлення первісної позовної вимоги.

За нормою ч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно з ч.2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З огляду на прострочення виконання відповідачем за первісним позовом грошового зобов'язання, підлягає також задоволенню позовна вимога про стягнення трьох процентів річних від простроченої суми за час прострочення, в розмірі заявленої суми 136,16 гривень.

Вирішуючи позовні вимоги за зустрічним позовом, суд виходить з такого.

Судом встановлено, що 18.10.2013 року між ОСОБА_4, як продавцем, з однієї сторони, та ОСОБА_6, як покупцем, з іншої сторони, було укладено договір купівлі-продажу квартири, за яким продавець передає у власність, а покупець приймає належну продавцю квартиру АДРЕСА_2, і зобов'язується сплатити за неї визначену за домовленістю сторін грошову суму (а.с.36-37).

На придбання квартири покупцем була одержана згода її чоловіка ОСОБА_5 (позивача за зустрічним позовом). Заява-згода викладена у письмовій формі, справжність підпису на ній нотаріально засвідчена приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_8 18.10.2013 року за реєстровим № 2575. Існування такої згоди відображено в абз.3 п.6 зазначеного вище договору купівлі-продажу квартири (а.с.36-37).

Отже, вказана квартира набута подружжям у спільну сумісну власність згідно з ч.2 ст.60 Сімейного кодексу України. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ч.1 ст.63 Сімейного кодексу України). Таким чином, з моменту 18.10.2013 року повноваження власника щодо квартири здійснюють ОСОБА_5 та ОСОБА_9, як подружжя, спільно. Власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом (ч.1 ст.322 ЦК України).

18.10.2013 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було укладено усний договір, за яким позивач виконує поточний ремонт квартири із заміною сантехнічного та електротехнічного обладнання, частково вікон та дверей, ремонт стін, стелі та полу, облаштування керамічної плитки тощо, а відповідач сплачує за це позивачеві кошти в розмірі 11978 доларів США.

Ця обставина визнана обома сторонами та доказування не потребує з огляду на положення ч.1 ст.61 ЦПК України. Відмову відповідача за первісним позовом у подальшому від визнання цієї обставини судом не прийнято з огляду на відсутність, під час складання зустрічної позовної заяви в первинній редакції, по відношенню до відповідача за первісним позовом тяжкої помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози, тяжкої обставини або зловмисної домовленості представника відповідача з позивачем, як того вимагає норма ч.1 ст.178 ЦПК України.

Відповідно до ч.1 ст.6 ЦК України, сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства.

18.10.2013 року позивач за первісним позовом уклав з ТОВ «Балтремстрой» договір підряду № 14/13, за яким ОСОБА_4 доручив, а ТОВ «Балтремстрой» взяло на себе зобов'язання за плату виконати ремонт приміщення, розташованого за адресою АДРЕСА_3, згідно кошторисної документації в строк з 18.10.2013 року до 27.10.2013 року. ОСОБА_4 та ТОВ «Балтремстрой» було погоджено тверду договірну ціну робіт, яка становила 95739,60 гривень, тобто, за офіційним курсом долара США, встановленим Національним Банком України станом на день укладення договору підряду, договірна ціна робіт склала 11977,93 долари США (а.с.78).

ТОВ «Балтремстрой» роботи за договором підряду виконало 27 жовтня 2015 року, що підтверджується актом приймання виконаних будівельних робіт на суму 95739,60 гривень та довідкою про вартість виконаних будівельних робіт, що були підписані сторонами договору підряду (а.с.79-139).

Таким чином, позивач за первісним позовом свої зобов'язання за усним договором про виконання ремонтних робіт із відповідачем виконав належним чином, прийнявши від підрядника ТОВ «Балтремстрой» на момент 27 жовтня 2013 року виконані ним в повному обсязі роботи з ремонту квартири загальною вартістю 95739,60 гривень.

Посилання представника відповідача за первісним позовом на те, що згідно з листом ДПІ у Жовтневому районі Головного управління ДФС у Запорізькій області від 28.07.2015 бази даних цього органу не містять інформації стосовно фінансово-господарських взаємовідносин між ОСОБА_4 та ТОВ «Балтремстрой», судом відхиляються як такі, що не стосуються предмету доказування. Договір підряду є укладеним з моменту досягнення сторонами всіх його істотних умов (ч. 1 ст. 638 ЦК України), а укладення і виконання договору підряду не ставиться цивільним законодавством в залежність від того, чи відображена інформація про цей правочин у податковому обліку. Імовірне порушення податкового законодавства підрядником не може свідчити про те, що роботи за договором підряду не виконувалися.

Більше того, в заяві від 10 серпня 2015 року представник відповідача за первісним позовом стверджує про те, що «всі зобов'язання сторін було виконано у повному обсязі, у тому числі і щодо ремонту зазначеного житлового приміщення», тобто сам спростовує ті обставини, на які посилався в зустрічній позовній заяві, стверджуючи про неналежне виконання ремонтних робіт.

Окрім цього, суд зазначає про те, що відповідач за первісним позовом, вимагаючи стягнення заборгованості і обгрунтовуючи свої вимоги неналежною якістю ремонтних робіт, за які ним було сплачено, обрав спосіб захисту, що не відповідає виду стверджуваного ним порушення цивільного права.

Стягнення заборгованості, як вид примусового виконання зобов'язання в натурі, може бути застосовано лише тоді, коли боржник у грошовому зобов'язанні не виконав обов'язку сплатити кошти. Натомість, за викладених відповідачем за первісним позовом обставин, саме він є боржником у грошовому зобов'язанні, тоді як позивач за первісним позовом мав зобов'язання забезпечити виконання ремонтних робіт. Сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов'язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 4 ст. 653 ЦК України). Належним способом захисту порушеного права в такому випадку може бути лише розірвання договору у зв'язку з істотним порушенням договору однією зі сторін та відшкодування збитків, як того вимагає норма ч. 5 ст. 653 ЦК України.

Твердження представника відповідача за первісним позовом, викладене в заяві від 10 серпня 2015 року, про те, що вся сума в розмірі 37000 доларів США є отриманою позивачем без достатніх правових підстав, спростовується наступним.

По-перше, як встановлено судом на підставі визнаних сторонами обставин та наданих письмових доказів, частина цієї суми в розмірі 11978 доларів США була надана позивачеві для виконання ним ремонтних робіт у квартирі, та використана для оплати вартості виконаних ТОВ «Балтремстрой» робіт.

По-друге, інша частина суми в розмірі 25022 долари США, що за курсом Національного Банку України станом на 27 жовтня 2013 року становила 200000,00 гривень, була оплатою продавцеві за квартиру АДРЕСА_4, про що свідчить сам текст виданої ОСОБА_4 розписки. В розписці не вказано, в готівковій чи в безготівковій формі були сплачені ці кошти, а, отже, надана відповідачем виписка з рахунку № 2620.6.027514569 та розписка ОСОБА_4 відображують передання одних і тих самих грошових коштів. Той факт, що в розписці відображено передання коштів ОСОБА_5, свідчить про те, що передаючи кошти, ОСОБА_5 діяв від імені подружжя за взаємною згодою, як на це вказує норма ч. 1 ст. 65 СК України. Більше того, у зустрічній позовній заяві від 15 березня 2015 року сам відповідач за первісним позовом визнав ту обставину, що частина суми в розмірі 25022,00 доларів США була передана саме як оплата вартості квартири.

По-третє, набуття однією зі сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не вважається безпідставним. Тобто в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, статтю 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Відповідна правова позиція міститься в Постанові Верховного Суду України від 03 червня 2015 року у справі № 6-100цс15, та має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права, відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України. Оскільки з самого тексту розписки ОСОБА_4 від 27 жовтня 2013 року вбачається, що за нею передані кошти «в рахунок продажу квартири...» (жодна сторона цього не заперечувала), а договір купівлі-продажу не було визнано недійсним, розірвано чи змінено, кошти в зазначеному розмірі не можна вважати безпідставно набутими.

Не знайшли свого підтвердження посилання представника відповідача за первісним позовом про наявність з боку позивача за первісним позовом примусу, що передував отриманню позивачем за первісним позовом грошової суми. Під час судового засідання представник відповідача за первісним позовом заявив, що ключі від квартири подружжям ОСОБА_5 було отримано 18 жовтня 2013 року, а не 27 жовтня 2013 року, що вже свідчить про можливість здійснення доступу до квартири значно раніше за дату стверджуваної передачі грошових коштів. Окрім того, в пункті 20 договору купівлі-продажу квартири зазначено про отримання ОСОБА_6 примірнику цього договору, що спростовує посилання представника відповідача за первісним позовом про те, що цей примірник було отримано позивачем за первісним позовом. Також суд приймає до уваги, що за фактом стверджуваного відповідачем за первісним позовом примусу не подавалися будь-які заяви до правоохоронних органів.

Щодо заяви представників позивача за первісним позовом про застосування по відношенню до вимог зустрічної позовної заяви позовної давності, яка щодо вимог, що випливають із неналежної якості роботи, виконаної за договором підряду, становить один рік (ч.1 ст.863 ЦК України), суд виходить з такого. Закінчення ремонтних робіт відбулося 27 жовтня 2013 року; про цю обставину відповідач повинен був знати, оскільки, як сам стверджує, того ж дня отримав доступ до квартири. Обчислений із цього дня, згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України, строк позовної давності закінчив свій перебіг 28 жовтня 2014 року, тоді як зустрічний позов у цій справі заявлено було у березні 2015 року. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Проте, у зв'язку з тим, що наявні інші підстави для відмови в задоволенні зустрічного позову (а саме, його необгрунтованість та використання неналежного засобу захисту), суд прийшов до висновку про відмову в його задоволенні саме на зазначених вище підставах, а не на підставі пропуску строку позовної давності.

Таким чином, суд дійшов висновку про необхідність відмовити у задоволенні зустрічної позовної заяви, оскільки викладені в ній доводи спростовуються обставинами справи та передбачають застосування засобів захисту, які не можуть бути застосованими до стверджуваних відповідачем порушень.

Оскільки судом ухвалюється рішення про задоволення первісного позову, то з відповідача за первісним позовом, відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, підлягають стягненню на користь позивача за первісним позовом судові витрати, пов'язані зі сплатою судового збору, в розмірі 488,61 гривень.

Враховуючи те, що судом ухвалюється рішення про відмову в задоволенні зустрічного позову, а відповідачеві за первісним позовом (позивачу за зустрічним позовом) було відстрочено сплату судового збору до ухвалення судового рішення у справі, то на підставі ч.2 ст.82 ЦПК України, з відповідача за первісним позовом підлягає стягненню на користь держави Україна судовий збір в розмірі 1713,31 гривень.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 16, 218, 524, 526, 533, 625, 863, 1046-1047, 1049-1051, 1212 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 59, 60, 88, 209, 212-215 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики - задовольнити повністю.

Стягнути з ОСОБА_5 (РНОКПП - НОМЕР_1) на користь ОСОБА_4 (РНОКПП - НОМЕР_2) заборгованість за договором позики у розмірі 48725 (сорок вісім тисяч сімсот двадцять п'ять) гривень 02 копійки, три відсотка річних у розмірі 136 (сто тридцять шість) гривень 16 копійок, а разом 48861 (сорок вісім тисяч вісімсот шістдесят одну) гривню 18 копійок.

Стягнути з ОСОБА_5 (РНОКПП - НОМЕР_1) на користь ОСОБА_4 (РНОКПП - НОМЕР_2) витрати по сплаті судового збору у розмірі 488 (чотириста вісімдесят вісім) гривень 61 копійку.

У задоволенні зустрічногопозовуОСОБА_5 до ОСОБА_4 про стягнення боргу - відмовити повністю.

Стягнути з ОСОБА_5 (РНОКПП - НОМЕР_1) на користь держави судовий збір за подання зустрічного позову у розмірі 1713 (одна тисяча сімсот тринадцять) гривень 31 копійку.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду Запорізької області через Комунарський районний суд м.Запоріжжя. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Комунарського районного суду

м.Запоріжжя С.С. Тучков