Номер провадження: 22-ц/785/2894/15Головуючий у першій інстанції Кравчук О. О.
Доповідач Ващенко Л. Г.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.12.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області у складі:

головуючого - Ващенко Л.Г.

суддів - Вадовської Л.М., Плавич Н.Д.

при секретарі - Коноваленко Х.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_2 на рішення Іванівського районного суду Одеської області від 16 вересня 2014 року і додаткове рішення Іванівського районного суду Одеської області від 22 квітня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Іванівської селищної ради Іванівського району Одеської області про скасування наказів, визнання недійсними запису у трудовій книжці, актів, заяв, характеристик, протоколів, визнання прогулу вимушеним,захист честі, гідності та ділової репутації, забов'язання працевлаштувати, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, стягнення індексаці і компенсації за несвоєчасну виплату заробітної плати, сум затримки розрахунку при звільненні з індексацією і компенсацією, стягнення грошової компенсації за невикористані щорічні й додаткові відпустки, стягнення додаткової допомоги по тимчасовій непрацездатності, відшкодування матеріальних збитків і моральної шкоди,

ВСТАНОВИЛА:

27.05.1998 року, ОСОБА_2 звернулась із позовом про поновлення на посаді економіста, стягнення заробітнї плати за час вимушеного прогула та відшкодування моральної шкоди, і , остаточно уточнивши вимоги, позивачка просила: скасувати накази по Іванівському ВУЖКГ від 28.12. 1995 року №132а, від 27.05.1996 року №5/п.1/; від 09.07.1996 року №71, від 11.11.1996 року №115 /п.3/, від 03.01.1997 року №1/п.2,3, від 13.03.1998 року №18, від 23.04. 1998 року №29, від 04.05.1998 року №40, від 21.06.2000 року №119; визнати недійсним запис у трудовій книжці про звільнення з роботи за п.1 ст. 36 КзпП України, а також визнати недійсними акт про невихід на роботу з 11.05.1998 року, заяву про звільнення з роботи від 21.06. 2000 року, характеристику від 25.02.1999 року, протоколи засідання профспілкового комітету від 23.04.1998 року, атестаційної комісії від 10.03.1999 року; визнати вимушеним прогул у період з 23.04.1998 року по день ухвалення судом рішення; стягнути заробітну плату за час вимушеного прогулу, індексації, компенсації за несвоєчасну виплату середньої заробітної плати, суми затримки розрахунку при звільненні з індексацією і компенсацією; виплатити грошову компенсацію за невикористані щорічні й додаткові відпустки, допомогу по тимчасовій непрацездатності внаслідок захворювання за період з 23.04.1998 року по день ухвалення рішення у сумі 482 052,66 гривень; захистити честь, гідність та ділову репутацію шляхом спростування недостовірної інформації; зобов'язати працевлаштувати; стягнути моральні збитки у сумі 160 000 гривень і матеріальні збитки у сумі 15 000 гривень.

Позов обгрунтовано тим, що позивачка працювала в Іванівському ВУЖКГ на посаді економіста з 06.03.1995 року. У період з 1996 року по 1998 рік в Іванівському ВУЖКГ видавались накази про притягнення позивачки до дисциплінарної відповідальності.

23.04.1998 року по Іванівському ВУЖКГ видано наказ №34, яким позивачку звільнено з посади економіста за п.2 ст.40 КзпП Ураїни, однак зазначений наказ фактично виконаний не був. 11.05.1998 року позивачку ознайомлено з переліком вакантних посад, цього ж дня складено акт про те, що позивачка перестала виходити на роботу. 21.06.2000 року позивачка подала заяву про звільнення з роботи за власним бажанням. Наказом по Іванівському ВУЖКГ від 21.06.2000 року №119 позивачку звільнено з роботи за ст. 36 п.1 КзпП України /за згодою сторін/.

Посилаючись на те, що накази про притягнення до дисциплінарної відповідальності, а також про звільнення видані незаконно, протоколи профспілкового комітету, атестаційної комісії, акти і характеристики не відповідають обставинам справи, через незаконне звільнення вона зазнала матеріальних збитків і моральних страждань, позивачка просила позов задовольнити.

Ухвалою Березівського районного суду Одеської області від 19.03.2012 року до участі у справі у якості належного відповідача залучена Іванівська селищна рада Іванівського району Одеської області (а.с. 215 т.2).

Представники відповідача позов не визнали.

Рішенням Іванівського районного суду Одеської області від 16.09.2014 року позов задоволено частково: суд визнав відсторонення позивачки з 23.04.1998 року по 21.06.2000 року від роботи на посаді економіста - незаконним і скасував наказ по Іванівському ВУЖКГ №34 від 23.04.1998 року. З відповідача на користь позивачки суд стягнув середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 23.04.1998 року по 21.06.2000 року у сумі 2 959,36 гривень; грошову компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки у сумі 111,46 гривень і на відшкодування моральної шкоди 1 000 гривень. З відповідача на користь держави суд стягнув судовий збір у сумі 203,54 гривень, а із позивачки на користь держави стягнув судовий збір у сумі 243,60 гривень.

Додатковим рішенням Іванівського районного суду Одеської області від 22.04.2015 року з відповідача на користь позивачки суд стягнув 159,57 гривень індексації та 63,08 гривень компенсації за несвоєчасну виплату заробітної плати.

В апеляційних скаргах позивачка просить рішення суду від 16.09.2014 року і додаткове рішення від 22.04.2015 року скасувати і постановити нове рішення про задоволення позову у повному обсязі, посилаючись на незаконність рішень і на необгрунтованість відмови у позовах, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне стягнення судового збору за вимогами про захист честі, гідності та ділової репутації.

У засіданні колегії суддів 29.10.2015 року позивачка скаргу підтримала.

25.12.2015 року у засіданні колегії суддів представники відповідача скарги не визнали.

Позивачка і її представник 25.12.2015 року у засідання колегії суддів не з'явились.

Представник позивачки за довіреністю від 07.12.2015 року належним чином сповіщений про розгляд справи 25.12.2015 року (а.с.209 т.5).

У розумінні ст. 76 ч.5 ЦПК України, сповіщення представника особи, яка бере участь у справі, вважається належним сповіщенням і цієї особи.

Рішення суду першої інстанції від 16.09.2014 року і додаткове рішення суду від 22.04.2015 року підлягають залишенню без змін на підставі ст. 308 ЦПК України.

За змістом ст. 308 ч.1 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції постановив рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд, вирішуючи спір і задовольняючи позов частково виходив з того, що у період з 23.04.1998 року по 21.06.2000 року мало місце незаконне відсторонення позивачки від роботи на посаді економіста, у зв'язку з чим за період з 23.04.1998 року по 21.06.2000 року з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню заробітна плата у сумі 2 959,36 гривень, крім того, відповідач повинен виплатити позивачці 159,57 гривень індексації грошових доходів, 63,08 гривень компенсації за несвоєчасну виплату заробітної плати, 111,46 гривень компенсації за невикористані дні щорічної відпустки і 1 000 гривень на відшкодування моральної шкоди.

Висновок суду у цій частині відповідає обставинам справи і вимогам закону - ст. ст. 32, 33, 46, 74, 235, 237-1, 252 КзпП України, ст. 27 Закону України "Про оплату праці", ст. 5 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення", Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ №100 від 08.02.1995 року (далі-Порядок №100), п.п.4,5 Порядку проведення індексації грошових коштів громадян, затвердженого постановою КМУ від 07.05.1998 року №663 (далі-Порядок № 663), п.п.3,4 Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням термінів її виплати, затвердженого постановою КМУ від 20.12.1997 року № 1427 (далі-Положення № 1427).

Встановлено, що на підставі наказу начальника Іванівського ВУЖКГ від 06.03.1995 року позивачка прийнята на посаду економіста (а.с.71 т.1).

23.04.1998 року по Іванівському ВУЖКГ видано наказ №34 про звільнення позивачки з роботи у зв'язку із відсутністю у неї спеціальної освіти економіста, допущення грубих помилок у роботі з підстав ст. 40 п.2 КзпП України (а.с. 45 т.4).

На час видачі наказу, 23.04.1998 року, позивачка була членом профкому Іванівського ВУЖКГ, однак роботодавець не отримав згоду обкому профспілки на її звільнення з роботи (а.с. 264 т.1).

21.06.2000 року позивачка подала заяву про звільнння з роботи за власним бажанням з 21.06.2000 року (а.с.199 т.1).

Наказом №119 від 21.06.2000 року позивачку звільнено з роботи з 21.06.2000 року за згодою сторін, за ст. 36 п.1 КзпП України (а.с.200 т.1).

Разом з тим, до звільнення з Іванівського ВУЖКГ, 12.06.2000 року позивачка працевлаштувалась до Одеської обласної організації товариства Красного хреста, де пропрацювала до 15.03.2002 року, після чого працювала в інших організаціях та установах до 13.04.2006 року, а з 19.02.2007 року отримує пенсію по інвалідності (а.с.513-517 т.1).

У період з 1996 року по 2004 рік Іванівською селищною радою Іванівського району Одеської області (далі-Селищна рада) приймались рішення про передачу і прийняття основних засобів, бухгалтерського обліку та майнових комплексів від Іванівського ВУЖКГ до Селищної ради (а.с.506-511 т.1, а.с.90 т.2).

Згідно Витяга про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 05.11.2004 року колишня адмінбудівля Іванівського ВУЖКГ є власністю Селищної ради, (а.с.444 т.1).

Ухвалою господарського суду Одеської області від 15.03.2006 року припинена діяльність Іванівського ВУЖКГ як юридичної особи, у зв'язку з чим припинена державна реєстрація Іванівського ВУЖКГ (а.с. 391-394, 398 т.1).

Судом також встановлено, що наказом від 23.04.1998 року №34 фактично відбулось відсторонення позивачки у період з 23.04.1998 року по 21.06.2000 року від виконання обов'язків економіста з підстав виявленої невідповідності працівника займаній посаді, зокрема, у зв'язку із відсутністю у ОСОБА_2 спеціальної освіти економіста (а.с.3,67-69 т.1, а.с.141 т.4)

Наказом №34 від 23.04.1998 року позивачка фактично не була звільнена з Іванівського ВУЖКГ. У період з 23.04.1998 року по 21.06.2000 року, позивачка, за її згодою, не була переведена на іншу посаду у підприємстві.У вказаний період також була припинена виплата заробітної плати позивачці.

Фактичне відсторонення позивачки допущено у період її непрацездатності і без згоди обкому профспілки (станом на 23.04.1998 року позивачка була членом профспілкового органу на підприємстві (а.с.264 т.1).

Оскільки судом встановлено, що 23.04.1998 року позивачка фактично не була звільнена з роботи в Іванівському ВУЖКГ, у період з 23.04.1998 року по 21.06.2000 року відбулося відсторонення позивачки від роботи на посаді економіста і таке відсторонення мало місце з порушенням вимог закону, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про незаконність наказу №34 від 23.04.1998 року, стягнення з відповідача середньої заробітної плати за період з 23.04.1998 року по 21.06.2000 року у сумі 2 959,36 гривень, індексації у сумі 159,57 гривень, компенсації за несвоєчасну виплату заробітної плати у сумі 63,08 гривень, компенсації за невикористані відпустки у сумі 111,46 гривень.

Розрахунок середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, індексації, компенсацій за несвочасну виплату заробітної плати і за невикористані відпустки відповідає Закону України "Про індексацію грошових доходів населення", Закону України "Про оплату праці", Порядку №100, Порядку № 663, Положенню № 1427.

Відмовляючи у позові про: визнання прогулу вимушеним і стягнення заробітної плати за час вимушеного прогула за період з 22.06.2000 року по день ухвалення судового рішення; стягнення сум затримки розрахунку при звільненні з індексацією та компенсацією; скасування наказів №71 від 09.07.1996 року, № 1 /пар.2,3/ від 03.01.1997 року, № 29 від 23.04.1998 року, №40 від 04.05.1998 року, №119 від 21.06.2000 року; визнання недійсними актів, заяв, характеристик та протоколів; захист честі, гідності та ділової репутації; зобов'язання відповідача працевлаштувати позивачку; стягнення грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку; стягнення допомоги по тимчасовій непрацездатності; стягнення матеріальних збитків у сумі 15 000 гривень - суд дійшов висновку, що зазначені вимоги не доведені і необгрунтовані.

Суд, зокрема, дійшов правильного висновку, що позивачка обрала не передбачений цивільним законодавством /ст.ст.15,16 ЦК України/ спосіб захисту права, оскільки акти, заяви, характеристики та протоколи є доказами у справі, крім того, позивачка не довела факту поширення недостовірної інформації, а право на додаткову відпустку виникло лише у жовтні 2004 року, на підставі Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України стосовно відпусток" від 22.10.2004 року №2128-ІУ, яким доповнено ст. 19 Закону України "Про відпустки".

Обгрунтованим є і висновок суду про відмову у позові про: визнання недійсними записів у трудовій книжці про звільнення за п. 1 ст. 36 КзпП України; скасування наказів № 132а від 28.12.1995 року, № 55 від /п.1/ від 27.05.1996 року, № 115 /п.3/ від 11.11.1906 року, № 18 від 13.03.1998 року з тих підстав, що позивачка пропустила строк для звернення до суду, оскільки відповідно до ст. 233 ч.1 КзпП України пропуск строку є самостійною підставою для відмови у позові.

Так, судом правильно встановлено, що є підстави для зміни формулювання причин звільнення позивачки за наказом №119 від 21.06.2000 року з п.1 ст. 36 КзпП України /за згодою сторін/ на ст. 38 КзпП України /за власним бажанням/, однак із позовом про визнання недійсним запису у трудовій книжці від 21.06.2000 року позивачка звернулась у січні 2013 року (а.с.6,7 т.3)

Вимоги про скасування наказів від 28.12.1995 року, від 27.05.1996 року, від 11.11.1996 року та від 13.03.1998 року також були заявлені позивачкою у січні 2013 року, тобто з пропуском строку на зверення за захистом порушеного права (а.с.6,7 т.3).

Доводи позивачки в апеляційній скарзі про те, що: судді першої інстанції на неї тиснули і необгрунтовано вимагали уточнити позовні вимоги; суд не залучив до участі у справі спеціалістів територіальної інспекції праці для роз'яснення норм трудового права; середній заробіток розраховано неправильно; суд необгрунтовано відмовив у стягненні заробітної плати за час вимушеного прогула у період з 22.06.2000 року по день прийняття судом рішення; безпідставно відмовлено у скасуванні наказів за період з 1995 по 1998 роки і стягнуто судовий збір за вимогами про захист честі, гідності та ділової репутації; розмір моральної шкоди та розрахунок заробітної плати й компенсації за відпустки визначені неправильно - не заслуговують на увагу.

Відповідно до ст. 10 ч.4 ЦПК України, суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчивнення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав відповідно до ЦПК України.

Роз'яснення судом позивачці права уточнити позовні вимоги, у розумінні ст. 10 ЦПК України, не є тиском суду на особу, яка бере участь у справі.

Незалучення до участі у справі представника територіальної інспекції праці, у даному випадку, не є підставою для скасування рішення суду, оскільки це не призвело до неправильного вирішення справи.

Розраховані судом середній заробіток за час вимушеного прогула (119,68+119,68:44 робочі дні=5 грн.44 коп./середньоденна зарплата/ х 544 дня вимушеного прогула /з 23.04.1998 року по 21.06.2000 року/=2 959,36 гривень) і компенсація за дні невикористаної відпустки (за період з 06.03.1997 року по 06.03.1998 року позивачка має право на 24 дні

відпустки, а з 06.03.1998 року по 23.04.1998 року /по день фактичної роботи/ має право на 3,4 дні відпустки, при цьому, 4,068 гривень заробіток для розрахунку компенсації за відпустки, тому (24+3,4) х 4,068 = 111,46 гривень), відповідають Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ №100 від 08.02.1995 року .

Відмовляючи у позові про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогула за період з 22.06.2000 року по день прийняття рішення у справі суд правильно виходив з того, що вимоги у цій частині є необгрунтованими.

Суд, відмовляючи у задоволенні позову про скасування наказів за період з 1995 року по 1998 роки, у рішенні обгрунтував відмову у цій частині, як із посиланням на необгрунтованісить вимог, так і з посиланням на пропуск строку звернення до суду, відповідно до ст. 233 КзпП України.

22.04.2014 року, остаточно уточнивши позов, позивачка, у тому числі заявила вимогу про спростування недостовірної інформації, що пов'язана із захистом честі, гідності та ділової репутації, яка, відповідно до Закону України "Про судовий збір" підлягала оплаті судовим збором у розмірі 0,2 % розміру мінімальної заробітної плати (а.с.124-140 т.4)..

Твердження позивачки про те, що вимоги про захист честі, гідності та ділової репутації заявлялись нею у даній справі 21.05.1998 року та 24.07.1998 року, при цьому, вона здійснила оплату судового збору за цими вимогами, не грунтуються на матеріалах справи.

Приймаючи до уваги, що рішення суду від 16.09.2014 року і додаткове рішення суду від 22.04.2015 року відповідають вимогам закону, колегія суддів відхиляє апеляційну скаргу, а рішення суду залишає без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч. 1 п.1, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Іванівського районного суду Одеської області від 16 вересня 2014 року і додаткове рішення Іванівського районного суду Одеської області від 22 квітня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала апеляційного суду може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України із розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Судді апеляційного суду Одеської області Л.Г. Ващенко

Л.М. Вадовська

Н.Д. Плавич