Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

№ 384/940/15-ц

№пр. 2/384/198/2015

24 грудня 2015 року

Вільшанський районний суд

Кіровоградської області

в складі:

головуючого судді: Сорокіної О.О.

з участю секретаря судового засідання Сачко О.С.,

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Вільшанка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до приватного сільськогосподарського підприємства "Південне" про визнання недійсним договору оренди землі та зобов"язання повернути земельну ділянку,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПСП «Південне» про визнання недійсним договору оренди землі та зобовязання повернути земельну ділянку, посилаючись на те, що він є власником земельної ділянки №129, загальною площею 5.48 га. ріллі, що підтверджується Державним актом на право приватної власності на землю серії Р1 № 312596, кадастровий номер :02:000:0129. Вищезазначена земельна ділянка розташована на території Вільшанської селищної ради та передана йому у власність для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. 3 березня 2011 року між ним та ПСП «Південне» було укладено договір оренди землі, який зареєстрований 16 січня 2012 року у відділі Держкомзему у Вільшанському районі Кіровоградської області. Позивач зазначає, що у вищевказаному договорі оренди землі, відсутня така істотна умова договору, як передача земельної ділянки у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки. Посилаючись на положення ст. 15 Закону України «Про оренду землі», вважає, що відсутність такої умови в договорі, як передача земельної ділянки у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки порушує його право на укладення договору, який відповідає вимогам чинного законодавства. У звязку з наведеним просить визнати недійсним договір оренди землі, укладений між ним та ПСП «Південне» 3 березня 2011 року та зобовязати ПСП «Південне» повернути йому земельну ділянку загальною площею 5.48 га. ріллі. Позивач в судовому засіданні підтримав позовні вимоги в повному обсязі, пояснив, що дійсно передав відповідачу в оренду належну йому земельну ділянку, свій примірник договору оренди отримав після його реєстрації і не знав, що договір укладено на десять років. Коли підписував договір, думав, що на п"ять років. На даний час не бажає продовжувати договірні відносини з відповідачем, просив визнати договір оренди землі недійсним, оскільки не довіряє відповідачу та його не влаштовує те, що договір укладено строком на 10 років. Він бажає свою земельну ділянку передати в оренду іншій особі, а можливо і нікому не буде надавати в оренду. В той же час позивач пояснив, що з приводу внесення змін до договору оренди він до відповідача не звертався, орендну плату отримував регулярно, заборгованості відповідач перед ним не має. У чому саме полягає порушення його законних прав пояснити не зміг . Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила визнати недійсним договір оренди землі, укладений між позивачем та ПСП "Південне", посилаючись на відсутність у договорі істотної умови, яка є важливою, а саме: передача земельної ділянки у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки. Однак, пояснити в чому полягає порушення законних прав позивача не змогла, лише зазначила, що така умова повинна бути прописана у договорі. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, пояснивши, що умови договору оренди виконуються належно, відсутність у договорі умов щодо передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки не порушує прав позивача. Просив у задоволенні позову відмовити та надав письмові заперечення проти позову. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та оцінивши доводи сторін в їх сукупності, вважає що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки сільськогосподарського призначення №129, загальною площею 5.48 га., яка розташована на території Вільшанської селищної ради Кіровоградської області, що підтверджується копією державного акта на право приватної власності на земельну ділянку серії №Р1 №312596, кадастровий номер :02:000:0129, виданого Вільшанською районною державною адміністрацією 26 червня 2002 року (а.с.7). Між ОСОБА_1 та ПСП «Південне» 03 березня 2011 року було укладено типовий договір оренди землі, строком на десять років, який зареєстрований 16 січня 2012 року у відділі Держкомзему у Вільшанському районі за № 00343 (а.с.8-10). Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За змістом ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. За змістом ч.2 ст.792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом. Згідно з ч.1 ст.14 Закону України "Про оренду землі" договір оренди укладається в письмовій формі. Відповідно до ч.2 ст.14 Закону України «Про оренду землі» типова форма договору оренди землі затверджується Кабінетом Міністрів України. Зі змісту укладеного між сторонами договору оренди земельної ділянки вбачається, що він відповідає Типовому договору оренди землі, затвердженому постановою КМУ від 03.03.2004 року №220 ( із змінами, внесеними згідно з Постановами КМУ № 1724 від 13.12.2006 року, №780 від 3.09.2008 року). Статтею 5 ЦК України передбачено, що акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Відповідно до ст.15 Закону України «Про оренду землі» (в редакції, яка була чинною на час укладення оспорюваного договору оренди землі, а саме: станом на 03 березня 2011 року) істотними умовами договору оренди землі є: об'єкт оренди; строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об'єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки. Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4 - 6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону (ч. 2 ст. 15 цього Закону). Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. У ч.1 ст.203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. У п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Згідно частини 3 статті 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57-60 ЦПК України. Із матеріалів справи вбачається, що оспорюваний договір оренди землі укладений у письмовій формі, пройшов відповідну державну реєстрацію у відділі Держкомзему у Вільшанському районі, позивач мав необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення позивача було спрямоване на укладання договору оренди, до договору оренди земельної ділянки додано схему розміщення земельної ділянки та акт прийому- передачі земельної ділянки від 3 березня 2011 року, наявна копія державного акту (а.с. 8-12). Судом встановлено, що волевиявлення сторін, під час укладення договору оренди земельної ділянки, було вільним, що підтверджується підписами сторін на договорі оренди. З дати укладення договору до дня звернення з позовом до суду жодних спірних питань між ОСОБА_1 та ПСП «Південне» не виникало, договірні відносини виконувались вчасно та належним чином. Позивач не звертався з відповідною заявою до відповідача щодо уточнення та внесення додаткових умов до укладеного договору оренди землі відповідно до ст. 15 Закону України "Про оренду землі", в тому числі про умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки. Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Правовою гарантією на судовий захист особистого немайнового або майнового права та інтересу особи є ст. 16 ЦК України. Порядок реалізації права особи на судовий захист встановлено процесуальним законодавством. Згідно ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. У зв'язку з цим, при вирішенні спору суд повинен встановити чи дійсно порушуються права орендодавця у зв'язку з відсутністю в договорі оренди умов, передбачених статтею 15 Закону України «Про оренду землі», визначити істотність цих умов, а також з'ясувати у чому саме полягає порушення їхніх законних прав. Відповідно до ч.1 ст.360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. У правовій позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 25 грудня 2013 року у справі № 6-94 цс 13, зазначено, що виходячи з того, що відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України та статті 3 Цивільного процесуального кодексу України у порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, суд повинен встановити чи дійсно порушуються права орендодавців у зв»язку з відсутністю в договорах оренди умов, передбачених статтею 15 Закону України від 6 жовтня 1998 року № 161-ХІV «Про оренду землі», визначити істотність цих умов, а також з'ясувати у чому саме полягає порушення їхніх законних прав. Правова позиція з цього приводу висловлена також в постанові Верховного Суду України від 04 лютого 2015 року у справі № 6-233 цс14, в якій зазначено, що виходячи з того, що відповідно до статті 3 ЦПК України та статті 15 ЦК України у порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, суд повинен встановити, чи дійсно порушує право орендодавця відсутність у договорі оренди умов, передбачених статтею 15 Закону України «Про оренду землі», визначити істотність цих умов, а також з'ясувати, у чому саме полягає порушення законних прав орендодавця. Крім цього, у правовій позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 02 липня 2014 року у справі № 6-78 цс14, зазначено, що відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України й ст.15 ЦК України в порядку цивільного судочинства підлягає захисту порушене право, а тому при розгляді справи про визнання недійсним договору оренди землі з підстав відсутності у договорі передбаченої ст.15 Закону України «Про оренду землі» такої істотної умови, як умова передачі в заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки, суду слід з»ясувати чи дійсно порушено права орендодавця відсутністю такої умови та в чому полягає порушення законних прав позивача. Таким чином, саме по собі встановлення судом відсутності у договорі оренди земельної ділянки умов, передбачених статтею 15 Закону України «Про оренду землі», не є достатньою підставою для застосування судом способів захисту цивільних прав або інтересів, а саме визнання правочину недійсним. Як підставу визнання недійсним договору оренди позивач зазначив відсутність в ньому передбачених Законом умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки. Проте, у позовній заяві позивачем не зазначено в чому саме полягає порушення його прав як орендодавця і які зміни мали б бути внесені до тексту договору для забезпечення його прав. Не зазначено також, що невідповідність договору оренди законодавчим положенням, вирішувалося з відповідачем. Наведене свідчить про те, що між позивачем та відповідачем при укладанні договору оренди землі погоджено всі істотні умови. Заявляючи позовні вимоги про визнання недійсним договору оренди землі, позивачем ні в позовній заяві, ні в усних поясненнях в судовому засіданні не встановлено та не доведено чим саме та яке право позивача порушено в зв'язку з відсутністю вказаних істотних умов та істотність таких порушень. Разом з тим, вищевказаний договір зареєстрований в порядку, визначеному законом та виконувався сторонами. В судовому засіданні з достовірністю встановлено, що цивільні права позивача при укладені з відповідачем вищезазначеного договору оренди земельної ділянки та виконанні даного договору порушеними не були. Позивач та його представник в судовому засіданні не довели, в чому саме мало місце порушення зазначених цивільних прав позивача як при укладенні так і при виконанні договору оренди земельної ділянки зі сторони відповідача. В спірному договорі сторонами не передбачено умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки, але це не порушує права чи інтереси позивача, як власника земельної ділянки, оскільки відповідно до ч.5 ст.93 Земельного Кодексу право оренди може передаватися у заставу, вноситися до статутного капіталу виключно власником земельної ділянки. До того ж, за ч. 4 ст. 133 ЗК заставодержателями права оренди земельних ділянок сільськогосподарського призначення можуть бути лише банки. Умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки врегульовано Законами України «Про заставу» від 02 жовтня 1992 року та « Про господарські товариства» від 19 вересня 1991 року. Відповідно до ч. 3 ст.11 Закону України «Про заставу» заставодавцем при заставі майна може бути його власник, який має право відчужувати заставлене майно на підставах, передбачених законом, а також особа, якій власник у встановленому порядку передав майно і право застави на це майно. Оскільки договором оренди землі право застави власником майна орендарю не передане, тому орендар не може самостійно укласти договір застави, який підлягає нотарільному посвідченню і при цьому вимагається надання правоустановлюючого документу і таким чином не може порушити право позивача. Порушення прав, передбачених ч. 1 ст. 24 Закону України «Про оренду землі», внаслідок відсутності у договорі умов передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки, позивач та представник позивача не обґрунтували та не довели їх у суді. Враховуючи обставини справи, суд вважає, що у зв'язку з недоведеністю позивачем фактів порушення його прав, за захистом яких він звернувся до суду, підстави для судового захисту цих прав відсутні. З огляду на вищевикладене, суд дійшов до переконливого висновку щодо відсутності підстав для визнання недійсним договору оренди земельної ділянки, так як останній було укладено з дотриманням вимог Закону України "Про оренду землі" та інших норм чинного законодавства України і відповідно заявлений позов є безпідставний та не підлягає задоволенню, оскільки позивачем та його представником не доведено обставини, які б свідчили про недійсність договору оренди землі та порушення прав позивача у зв'язку з відсутністю в договорі оренди умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. З огляду на відмову у задоволенні позовних вимог, суд відмовляє позивачу у стягненні судових витрат із відповідача. На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 10, 11, 88, 209, 212, 214-215, 217-218 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до приватного сільськогосподарського підприємства "Південне" про визнання недійсним договору оренди землі та зобов"язання повернути земельну ділянку - відмовити повністю. Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Кіровоградської області через Вільшанський районний суд Кіровоградської області. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя О.О. Сорокіна