Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25.12.2015 Справа №607/4979/15-ц

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

- головуючого - судді Стельмащука П.Я.,

*при секретарі Гудима Н.І.,

*за участю позивача ОСОБА_1,

*представників відповідача ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Тернополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до комунального підприємства Тернопільської міської ради «Палац кіно» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку, моральної шкоди та зобовязання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду із позовними вимогами до комунального підприємства Тернопільської міської ради «Палац кіно» про стягнення 703,19 грн. заборгованості по заробітній платі, яка виникла станом на 22.09.2014р.; стягнення 20,39 грн. компенсації за порушення строків виплати заробітної плати на підставі Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків виплати»; стягнення середньомісячного заробітку на підставі статті 117 КЗпП України за весь час затримки виплати сум, належних позивачу при звільненні з розрахунку 104,23 грн. за день за період з 22.09.2014р. по день фактичного розрахунку або по день постановлення рішення суду; стягнення 20000,00 грн. моральної шкоди. В подальшому збільшила позовні вимоги і, окрім вказаних вимог, просила також стягнути 104,23 грн., в якості оплати за відпрацьований день 25.08.2014р. (заява про збільшення позовних вимог від 16.08.2015р.); зобовязати відповідача видати позивачу належно оформлену трудову книжку; зобовязати відповідача виплатити позивачу середній заробіток за весь час неповерненої трудової книжки та надати вихідну допомогу в розмірі середнього заробітку позивача за три місяці (клопотання про збільшення розміру позовних вимог від 19.10.2015р.).

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що вона з 06 серпня 2014 року по 22.09.2014р. працювала на посаді головного бухгалтера комунального підприємства Тернопільської міської ради «Палац кіно». Наказом від 22.09.2014р. позивача звільнено з роботи за власним бажанням. При звільненні позивачу відповідачем не виплачено усіх належних коштів, а саме 521,15 грн. за серпень 2014р. і 182,04 грн. за вересень 2014р., а також 104,23 грн. за 25 серпня 2014р. У звязку із затримкою виплати заборгованості по заробітній платі, позивач вважає, що має право на компенсацію втрати частини доходів, яка складає 15,11 грн. за серпень 2014р. і 5,28 грн. за вересень 2014р., а всього 20,39 грн. Окрім того, у звязку із порушенням відповідачем обовязку виплати звільненому працівнику усіх належних при звільненні сум, позивач просить на підставі статті 117 КЗпП України стягнути із відповідача середній заробіток за весь час затримки виплати сум, належних позивачу при звільненні з розрахунку 104,23 грн. за день за період з 22.09.2014р. по день фактичного розрахунку або по день постановлення рішення суду (в залежності від того, яка подія настане раніше). Позивач, на відміну від відповідача, стверджує, що 25 та 28 серпня 2014 року вона працювала, дані дні для неї не були вихідними чи святковими, і за ці дні їй повинна бути нарахована та виплачена зарплата. Вказує на те, що відповідачем незаконно не оплачено їй робочий день 11 вересня 2014 року, так як вона була на роботі та виконувала свої посадові обовязки, акт про відсутність її на робочому місці не треба брати до уваги, так як складений він з метою звільнити позивача з роботи. Також посилається на те, що внаслідок незаконних дій відповідача пережила серйозні моральні переживання, хвилювання, зумовлені втратою роботи та необхідністю пошуку нової, втратою постійного заробітку для позивача та її сімї. Вказує на те, що у неї порушились нормальні життєві звязки, що вимагає додаткових зусиль для організації свого життя. А тому, вважає що відповідач наніс їй моральну шкоду, яку позивач оцінює у 20000,00 грн. і просить стягнути на свою користь. Окрім того, посилається на те, що відповідачем при звільненні не видано позивачу трудової книжки. Цю трудову книжку не повернуто і по цей час. А тому, просить зобовязати відповідача видати їй належно оформлену трудову книжку та сплатити середній заробіток за весь час неповернення трудової книжки. А також, у звязку із порушеннями при звільненні, на підставі статті 44 КЗпП України, просить надати їй вихідну допомогу в розмірі середнього заробітку за три місяці.

В судовому засіданні позивач підтримала свій позов з підстав наведених у позовній заяві та наданих суду усних і письмових поясненнях, просила його задовольнити у повному обсязі.

Представники відповідача в судовому засіданні заперечили щодо задоволення позовних вимог. Надали суду письмові та усні заперечення, суть яких зводиться до наступного. Позивач, яка була єдиним бухгалтером на підприємстві, звільнилась за власним бажанням. Розрахунок усіх належних позивачу сум при звільненні робила сама позивач, яка й зробила помилку при нарахуванні собі розрахункових. Після проведеної на підприємстві перевірки, позивачу було доплачено в квітні 2015р. на її банківський рахунок 326,12 грн. Тобто, дана заборгованість виникла не з вини підприємства. Питання заборгованості по заробітній платі перед позивачем було предметом перевірки територіальної державної інспекції з питань праці у Тернопільській області. Згідно припису цієї інспекції заборгованість була в розмірі 323,70 грн. Жодної іншої заборгованості відповідач перед позивачем немає. 25 серпня 2014р. був вихідним днем, так як 24 серпня ОСОБА_4 припало на неділю і відповідно перший робочий день мав бути вихідним. 28 серпня 2014р. також був вихідний, так як наказом КП «Палац кіно» від 08.08.2014р. з метою створення сприятливих умов для святкування Дня міста Тернополя перенесено робочий день з четверга 20 серпня 2014 року на суботу 06 вересня 2014 року. За 11 вересня 2015р. позивачу не оплачено заробітної плати, так як остання була відсутня на робочому місці, про що складено відповідний акт, а також позивачу за прогул оголошено догану. Так як вина підприємства у несвоєчасній виплаті належних позивачу при звільненні сум відсутня, вимога про стягнення середнього заробітку відповідно до статті 117 КЗпП України є необґрунтованою. Також відповідач заперечує щодо вимоги повернути трудову книжку, так як стверджує, що трудову книжку надіслав позивачу поштою, на її ж письмове прохання. А тому безпідставною є й вимога про сплату середнього заробітку за час неповернення трудової книжки. Окрім того, на думку відповідача, позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту заподіяння йому відповідачем моральної шкоди. Також просять застосувати до позовних вимог положення статті 233 КЗпП України щодо пропуску строку позовної давності. Просять суд відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Дослідивши матеріали цивільної справи, судом встановлено наступне.

Згідно наданої позивачем копії трудової книжки АХ №012107, позивач ОСОБА_1 06.08.2014р. була прийнята на роботу на посаду головного бухгалтера КП «Палац кіно» (наказ №15 від 05.08.2014р.) та звільнена 22.09.2014р. з роботи за власним бажанням, ст. 38 КЗпП України (наказ №24 від 22.09.2014р.).

Позивач при прийнятті на роботу просила прийняти її на вищевказану посаду на 0,75% посадового окладу з 06 серпня 2014р., що підтверджується копією заяви позивача на адресу директора КП «Палац кіно» від 05.08.2014р.

Відповідно до наказу КП «Палац кіно» №15 від 05.08.2014р. прийнято на роботу на посаду головного бухгалтера ОСОБА_1 на 0,75 окладу з 06 серпня 2014р.

Наказом КП «Палац кіно» №16/1 від 08.08.2014р., з метою створення сприятливих умов для святкування Дня міста Тернополя, перенесено робочий день з четверга 28 серпня 2014 року на суботу 06 вересня 2014 року. Даному наказу передувало рішення виконавчого комітету Тернопільської міської ради №796 від 06 серпня 2014р. про перенесення робочого дня з 28 серпня на 06 вересня 2014р.

11.09.2014р. директором КП «Палац кіно» ОСОБА_2, за участю менеджера ОСОБА_5 та завгоспа-кіномеханіка ОСОБА_6, складено акт про відсутність 11.09.2014р. на робочому місці протягом усього робочого дня з 9 до 16 години головного бухгалтера ОСОБА_1 Відомості про поважні причини відсутності ОСОБА_1 на робочому місці відсутні.

12.09.2014р. тими ж особами складено акт про те, що ОСОБА_1 відмовилась дати письмові пояснення про відсутність на роботі 11.09.2014р.

Наказом КП «Палац кіно» №22 від 12.09.2014р. головному бухгалтеру ОСОБА_1 за порушення трудової дисципліни (була відсутня на роботі 11 вересня без поважних причин) оголошено догану.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 підтвердили суду факт складання за їх участю вищевказаних актів.

Згідно наказу КП «Палац кіно» №24 від 22.09.2014р. позивача звільнено із займаної посади головного бухгалтера з 22 вересня 2014р. за власним бажанням (копія заяви від 20.09.2014р. міститься в матеріалах справи). Пунктом 2 даного наказу вказано головному бухгалтеру ОСОБА_1 провести розрахунки по оплаті праці згідно чинного законодавства України.

Також 22.09.2014р. позивач звернулась до директора КП «Палац кіно» із письмовою заявою про надіслання їй трудової книжки за адресою м. Тернопіль, вул. Винниченка, 4/67, у звязку із тим, що в день звільнення вона її не отримала.

Відповідно до табелів обліку робочого часу за серпень, вересень 2014 року, затверджених директором КП «Палац кіно», позивач працювала у серпні з 6 по 8 включно, з 11 по 15 включно, з 18 по 22 включно, 26, 27 і 29 числа, а всього 16 робочих днів по 6 годин кожен, тобто 96 робочих годин; позивач працювала у вересні з 1 по 6 включно, з 8 по 10 включно, 12 і 22 числа, а всього 11 робочих днів по 6 годин кожен, тобто 66 робочих годин. При цьому, 11 вересня значиться прогул, а з 15 по 19 включно лікарняний.

Також судом встановлено, що згідно штатного розпису КП «Палац кіно» ТМР з 01 грудня 2013р. підприємство налічує шість штатних посад, зокрема одну посаду головного бухгалтера із посадовим окладом 2779,50 грн.

Так як позивач була прийнята на роботу на 0,75 посадового окладу, то її оклад складав 2084,63 грн. (2779,50 Х 0,75) і робочий день становив 6 годин, що й відображено в табелях обліку робочого часу.

Згідно розрахункового листка по заробітній платі за серпень 2014р. позивачу нараховано 1250,78 грн. окладу, виплачено 800,00 грн., утримано податків та зборів 244,65 грн., заборгованість підприємства на кінець місяця 206,13 грн.

Згідно розрахункового листка по заробітній платі за вересень 2014р. позивачу нараховано 1087,63 грн. окладу, 488,65 грн. лікарняних та 149,55 грн. відпускних, разом 1725,83 грн.; утримано податків та зборів 330,91 грн., та з урахуванням заборгованості за серпень виплачено 1601,05 грн. (1725,83 - 330,91 + 206,13).

Платіжним дорученням №158 від 28.04.2015р. відповідач перерахував позивачу 326,12 грн. остаточного розрахунку при звільненні (заробітна плата). Дана обставина також підтверджується наданою позивачем роздруківкою про рух коштів на її банківському рахунку в УкрСиббанку та довідкою КП «Палац кіно» від 03.12.2015р. за №153. А саме, донараховано 405,41 грн. заробітної плати за серпень 2014р., з яких після утримання податків та зборів 323,70 грн. перераховано позивачу.

З 11 по 13 серпня 2015р. територіальна державна інспекція з питань праці у Тернопільській області проводила перевірку КП «Палац кіно» ТМР щодо додержання вимог законодавства про працю, за наслідками якої складено акт та припис від 13.08.2015р., якими встановлено, що посадовою особою ОСОБА_1 не була нарахована заробітна плата головному бухгалтеру ОСОБА_1 за період роботи з 06.08.2014р. по 22.09.2014р. в сумі 323,70 грн., внаслідок цього дана заробітна плата не була вчасно виплачена. У квітні 2015 року головним бухгалтером ОСОБА_7 був проведений повний перерахунок заробітної плати ОСОБА_1 за весь період її роботи і 28.04.2015р. було проведено доплату в сумі 326,12 грн. При цьому було зайво виплачено 2,42 грн.

Окрім того, судом встановлено, що згідно довідки ПП «Лодмар-Україна» від 06.11.2015р. позивач з 03.02.2014р. працює на посаді головного бухгалтера ПП «Лодмар-Україна» без трудової книжки. Також, згідно довідки ТзОВ «Терно-Лайт» від 06.11.2015р. позивач з 03.03.2014р. працює на посаді головного бухгалтера ТзОВ «Терно-Лайт» без трудової книжки.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до переконання про необхідність частково задовольнити позовні вимоги з наступних мотивів.

Згідно із статтею 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до статті 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно статті 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 1 статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Статтею 212 ЦПК визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно ч. 1 статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Про це ж йдеться і в ч. 1 статті 3 ЦПК України, у якій вказано, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 3 Конституції України передбачено, що людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Відповідно до статті 43 Конституції України, право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Позивач просить стягнути із відповідача заборгованість по заробітній платі, яка виникла станом на 22.09.2014р. в розмірі 703,19 грн.

Судом встановлено, що оклад позивача складав 2084,63 грн. (2779,50 Х 0,75) і робочий день становив 6 годин.

Згідно розрахункового листка по заробітній платі за серпень 2014р. позивачу нараховано 1250,78 грн. окладу, виплачено 800,00 грн., утримано податків та зборів 244,65 грн., заборгованість підприємства на кінець місяця 206,13 грн.

Однак, мало бути нараховано за серпень 2014р. 1755,47 грн. (2084,63 / 19 Х 16), де 19 кількість робочих днів у серпні 2014р., 16 кількість відпрацьованих позивачем робочих днів.

Отже, за серпень 2014р. позивачу не донараховано 504,69 грн. посадового окладу.

Згідно розрахункового листка по заробітній платі за вересень 2014р. позивачу нараховано 1087,63 грн. окладу, 488,65 грн. лікарняних та 149,55 грн. відпускних, разом 1725,83 грн.; утримано податків та зборів 330,91 грн., та з урахуванням заборгованості за серпень виплачено 1601,05 грн. (1725,83 - 330,91 + 206,13),

Однак, мало бути нараховано за вересень 2014р. 996,99 грн. окладу (2084,63 / 23 Х 11), де 23 кількість робочих днів у вересні 2014р., 11 кількість відпрацьованих позивачем робочих днів.

Також мало бути нараховано у вересні 416,40 грн. лікарняних (13,88 Х 30), де 13,88 грн. - середньогодинна заробітна плата, 30 кількість годин непрацездатності (5 робочих днів по 6 годин). При цьому, 13,88 розраховано як сума фактично нарахованої заробітної плати поділена на кількість фактично відпрацьованих годин у серпні і вересні ((1250,78+996,99)/(96+66).

Окрім того, мало бути нараховано у вересні при звільненні 205,61 грн. в якості компенсації за невикористану відпустку, які визначені наступним чином. Кількість невикористаних днів відпустки (25 календарних днів серпня + 21 календарний день вересня) / 365 календарних днів у році Х 24 календарні дні відпустки, належні працівнику. (25+21)/365Х24=3 невикористані дні відпустки. Сума компенсації визначається як посадовий місячний оклад Х 12 місяців у році / 365 календарних днів Х кількість днів невикористаної відпустки, а саме 2084,63 Х 12 / 365 Х 3 = 205,61 грн.

Отже, за вересень мало було нараховано 1619,00 грн. (996,99 + 416,40 + 205,61).

Таким чином, за вересень 2014р. позивачу надміру нараховано 106,83 грн. (1725,83-1619,00).

Беручи до уваги викладене, відповідачем при звільненні не нараховано належних позивачу позивачу 397,86 грн. (504,69-106,83).

Платіжним дорученням №158 від 28.04.2015р. відповідач перерахував позивачу 326,12 грн. остаточного розрахунку при звільненні (заробітна плата). Дана обставина також підтверджується наданою позивачем роздруківкою про рух коштів на її банківському рахунку в УкрСиббанку та довідкою КП «Палац кіно» від 03.12.2015р. за №153. А саме, донараховано 405,41 грн. заробітної плати за серпень 2014р., з яких після утримання податків та зборів 323,70 грн. перераховано позивачу.

Тобто, нарахувавши позивачу 405,41 грн. (тобто більше, ніж заборгованість 397,86 грн.) та здійснивши 28.04.2015р. виплату позивачу суми в розмірі 323,70 грн. (за вирахуванням податків та зборів) відповідач у повному обсязі сплатив усі платежі належні позивачу при звільненні.

Таким чином, позовна вимога про стягнення із відповідача 703,19 грн. не підлягає задоволенню, так як 28.04.2015р. відповідач виплатив позивачу усі належні їй суми при звільненні.

Однак, суд бере до уваги те, що станом на день звернення позивача до суду (23.03.2015р.), вимога про стягнення даних коштів була частково обґрунтована, а саме в частині 397,86 грн.

Відповідно до статті 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Судом встановлено, що відповідачем не виплачено усіх належних позивачу сум в день звільнення. Остаточний розрахунок проведено лише 28.04.2015р. При цьому, судом відхиляється посилання відповідача на те, що він не повинен нести відповідальності за не своєчасний розрахунок, так як невиплата була повязана із помилкою самого позивача, яка неправильно нарахувала собі заробітні плату. Вина роботодавця в даному випадку презюмується. А належних та допустимих доказів умисності таких дій позивача судом не здобуто. Роботодавець зобовязаний перевірити правильність та повноту, а також своєчасність виплати звільненому працівнику усіх належних йому при звільненні сум і не може покладати відповідальність за це на особу, яка звільняється.

А, відтак з відповідача на користь позивача слід стягнути середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку з урахуванням положень ч. 2 статті 117 КЗпП України щодо зменшення розміру відшкодування, так як спір вирішено на користь працівника частково.

Розрахунок проводиться відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995р. При цьому середній заробіток за один робочий день становить 101,94 грн. (1755,47+996,99)/(16+11) = 101,94 грн. ОСОБА_4 1755,47, 996,99 нарахована зарплата за серпень та вересень 2014р. відповідно, 16 і 11 кількість відпрацьованих робочих днів у серпні і вересні 2014 року відповідно. З дня звільнення до дня повної виплати минуло 152 робочих дні. Таким чином, з відповідача на користь позивача слід було б стягнути 15494,88 грн. (152х101,94) середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Проте, так як позов станом на день звернення до суду був обґрунтований лише частково, суд на підставі ч. 2 статті 117 КЗпП України вважає за необхідне зменшити розмір даного відшкодування до 7000,00 грн.

Окрім того, відповідно до статей 1, 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Згідно статті 3 цього ж Закону, сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Враховуючи положення даного Закону, обґрунтованою є й вимога позивача про стягнення з відповідача 20,39 грн. такого роду компенсації. Беручи до увагу суму нарахованого, але не виплаченого позивачу доходу (вказано вище), а також індекси інфляції за період невиплати (вересень 2014р. 102,9; жовтень 2014р. 102,4; листопад 2014р. 101,9; грудень 2014р. 103,0; січень 2015р. 103,1; лютий 2015р. 105,3; березень 2015р. 110,8), сума компенсації мала б бути більшою, ніж просить позивач. Однак, суд обмежений розміром позовних вимог та задовольняє їх у розмірі, про який просить позивач.

Не підлягає до задоволення позовна вимога про стягнення 104,23 грн. за роботу 25.08.2014р., виходячи з наступного.

Згідно статті 73 КЗпП України, 24 серпня - ОСОБА_4 незалежності України, є святковим днем.

Відповідно до ч. 3 статті 67 КЗпП України, у випадку, коли святковий або неробочий день (стаття 73) збігається з вихідним днем, вихідний день переноситься на наступний після святкового або неробочого.

Святковий день 24 серпня 2014 року припав на неділю, а відтак понеділок 25 серпня 2014 року був вихідним, тому оплата за цей день не повинна відбуватись.

Також відхиляються посилання позивача на те, що 28 серпня 2014 року вона працювала, для неї цей день не був вихідним.

Наказом КП «Палац кіно» №16/1 від 08.08.2014р., з метою створення сприятливих умов для святкування Дня міста Тернополя, перенесено робочий день з четверга 28 серпня 2014 року на суботу 06 вересня 2014 року. Даному наказу передувало рішення виконавчого комітету Тернопільської міської ради №796 від 06 серпня 2014р. про перенесення робочого дня з 28 серпня на 06 вересня 2014р.

Суд погоджується із позивачем, що рішення виконкому Тернопільської ради про перенесення робочого дня мало рекомендаційний характер. Однак, наказ КП «Палац кіно» №16/1 від 08.08.2014р. не був рекомендаційним і поки не втратив чинність повинен був виконуватись усіма працівниками підприємства.

Відповідно до статті 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Позивач обґрунтовує вимогу про стягнення моральної шкоди у розмірі 20000,00 грн. тим, що внаслідок незаконних дій відповідача пережила серйозні моральні переживання, хвилювання, зумовлені втратою роботи та необхідністю пошуку нової, втратою постійного заробітку для позивача та її сімї. Вказує на те, що у неї порушились нормальні життєві звязки, що вимагає додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування.

Відповідно до ч. 1 статті 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Згідно п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Відповідно до п. 9 цієї Постанови Пленуму Верховного Суду України, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Судом встановлено, що внаслідок не належного контролю відповідача за правильністю, повнотою та своєчасністю виплати усіх належних позивачу при звільненні сум, позивачу не нараховано та виплачено останніх. В супереч вимозі статті 116 КЗпП України, згідно якої про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум, відповідач таких дій не вчиняв. Невиплатою заробітної плати завжди вчиняється шкода працівнику. Отже, є шкода, протиправність діяння, причинний зв'язок між ними, а також вина відповідача.

У той же час позивачем не в повній мірі обґрунтовано оцінений нею розмір моральної шкоди, не надано належних та допустимих доказів. При цьому, суд бере до уваги характер правопорушення, глибину фізичних та душевних страждань позивача, ступінь вини особи, яка завдала моральну шкоду, а також враховує те, що позивач працювала на посаді головного бухгалтера, іншого бухгалтера на підприємстві не було, нарахування заробітної плати входило до її обовязків.

Виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд вважає за необхідне частково задовольнити позовні вимоги позивача з відшкодування моральної шкоди та визначити їх в розмірі 300,00 грн., що є співрозмірно із розміром заборгованої заробітної плати.

Щодо позовної вимоги про зобовязання відповідача видати позивачу належно оформлену трудову книжку, суд прийшов до переконання про необхідність відмовити у її задоволенні з наступних мотивів.

Згідно статті 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до п. 4.2. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.93р. за №58, якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника.

Судом встановлено, що 22.09.2014р. позивач звернулась до директора КП «Палац кіно» із письмовою заявою про надіслання їй трудової книжки за адресою м. Тернопіль, вул. Винниченка, 4/67, у звязку із тим, що в день звільнення вона її не отримала.

Відповідач, в якості доказу надіслання позивачу трудової книжки, надав копію рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, відправленого 22.09.2014р., отриманого особисто позивачем 23.09.2014р., а також копію фіскального чеку від 22.09.2014р. про оплату за поштове відправлення.

У заяві від 29.07.2015р., адресованій начальнику територіальної державної інспекції з питань праці у Тернопільській області, позивач пояснює, що трудову книжку їй надіслали поштою без її згоди.

Окрім того, в адресованому суду поясненні від 09.04.2015р. позивач вказує про те, що при звільненні їй не віддали трудової книжки, а пізніше їй вислали поштою трудову книжку.

Беручи до уваги дані докази в сукупності, суд прийшов до переконання про безпідставність цієї позовної вимоги, так як позивач у двох власноручно підписаних заявах на адресу різних органів вказує про те, що трудову книжку вона отримала від відповідача поштою.

З урахуванням того, що у задоволенні позовної вимоги про повернення трудової книжки відмовлено, суд відмовляє також і в задоволенні позовної вимоги про виплату середнього заробітку за весь час неповернення трудової книжки, так як дана вимога є похідною.

Окрім того, суд відмовляє у зобовязанні відповідача на підставі статті 44 КЗпП України надати вихідну допомогу в розмірі середнього заробітку позивача за три місяці.

Відповідно до статті 44 КЗпП України, при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку.

Судом встановлено, що позивач звільнилась за власним бажанням без жодної вказівки у заяві про звільнення про те, що підставою звільнення стало порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору.

Таким чином, компенсація, передбачена статтею 44 КЗпП України, не може бути застосована до спірних правовідносин.

Суд відхиляє також посилання позивача на те, що 11 вересня 2014 року вона була на роботі і їй відповідач повинен сплатити зарплату за цей день.

Належними та допустимими доказами зібраними по справі підтверджується протилежне, а саме відсутність позивача на роботі у цей день без поважних причин. А саме актом про відсутність працівника на робочому місці, актом про відмову надати письмові пояснення з приводу відсутності на робочому місці, наказом про оголошення догани, показами двох свідків допитаних в судовому засіданні. Суд також звертає увагу позивача на те, що жоден із перелічених документів не скасований, і навіть не оскаржувався позивачем у встановленому порядку.

Відповідно до ч. 4 статті 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Також суд відмовляє відповідачу у застосуванні позовної давності.

Згідно статті 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Таким чином, позовні вимоги, які стосуються порушення законодавства про оплату праці (середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, компенсація за порушення строків виплати зарплати, моральна шкода, у звязку із несвоєчасною виплатою) не обмежені будь-яким строком.

Щодо інших позовних вимог, то у задоволенні таких відмовлено по суті, а відтак вирішувати питання застосування позовної давності немає необхідності.

Так як рішення ухвалено на користь звільненого від сплати судового збору позивача лише частково, відповідно до статті 88 ЦПК України, із відповідача слід стягнути в дохід держави 243,60 грн. судового збору.

Керуючись ст.ст. 4, 10, 11, 60-62, 88, 209, 212-215, 223, 294 Цивільно-процесуального кодексу України, ст.ст. 116, 117, 233, 237-1 Кодексу законів про працю України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до комунального підприємства Тернопільської міської ради «Палац кіно» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку, моральної шкоди та зобовязання вчинити дії задовольнити частково.

Стягнути з комунального підприємства Тернопільської міської ради «Палац кіно» на користь ОСОБА_1 20,39 грн., в якості компенсації за порушення строків виплати заробітної плати. З даної суми підлягають утриманню відповідні податки та збори (внески).

Стягнути з комунального підприємства Тернопільської міської ради «Палац кіно» на користь ОСОБА_1 7000,00 грн., в якості відшкодування середнього заробітку за час затримки виплати належних сум при звільненні. З даної суми підлягають утриманню відповідні податки та збори (внески).

Стягнути з комунального підприємства Тернопільської міської ради «Палац кіно» на користь ОСОБА_1 300,00 грн., в якості відшкодування моральної шкоди.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з комунального підприємства Тернопільської міської ради «Палац кіно» на користь на користь держави 243,60 грн. судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом .

Рішення суду може бути оскаржене до апеляційного суду Тернопільської області через Тернопільський міськрайонний суд шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий П.Я.Стельмащук