Справа № 466/3099/15 Головуючий у 1 інстанції: Кавацюк В.І.
Провадження № 22-ц/783/8249/15 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 А. В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 грудня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Павлишина О.Ф.,

секретаря Бохонко Е.Р.

з участю представників позивача ОСОБА_2, ОСОБА_3, представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Платинум Банк» на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 09 листопада 2015 року в справі за позовом представника ОСОБА_5 ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Платинум Банк», з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог т.в.о. голови правління Публічного акціонерного товариства «Платинум Банк» ОСОБА_6 про скасування наказів, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

встановила:

В квітні 2015 року позивач ОСОБА_5 звернулася в суд з позовом до ПАТ «Платинум Банк» про визнання незаконним та скасування наказу, з врахуванням заяв про збільшення позовних вимог від 04.06.2015 року (а.с. 26), від 23.10.2015 року (а.с. 108), просила суд скасувати наказ т.в.о. голови правління ПАТ «Платинум Банк» ОСОБА_6 № 280 від 10.03.2015 року «Про зміну істотних умов праці», скасувати наказ № ІМВ/К-00989 від 25.05.2015 року про припинення трудового договору (контракту), скасувати наказ № 223А від 23.02.2015 року про зміну штатного розпису, зобов»язати відповідача поновити її на роботі на посаді начальника відділення № 3 ПАТ «Платинум Банк» у м. Львові, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 25 травня 2015 року по день поновлення на роботі.

Вимоги обґрунтовувала тим, що працювала на посаді начальника відділення № 3 ПАТ «Платинум Банк» у м. Львові з 02.12.2013 року по даний час. 13.03.2015 року її ознайомили з наказом № 280 про зміну істотних умов праці та переведення з 01.06.2015 року на посаду асистента відділення № 3 відділу продажів і маркетингу з посадовим окладом 1220,00 грн. Вважає даний наказ незаконним, винесеним з порушенням вимог ст. 32 КЗпП України, оскільки жодної згоди на переведення на іншу роботу не надавала, вказане переведення не пов»язане із змінами в організації виробництва і праці, а її спеціальність і кваліфікація не є тією ж по відношенню до посади, на яку її переведено. Підставою для винесення вказаного наказу зазначено порушення трудової дисципліни, однак, ст. 147 КЗпП України не передбачає такого виду стягнення, як переведення на іншу посаду. В подальшому, не дочекавшись дати переведення, 25.05.2015 року виданий наказ про звільнення її з посади з 29.05.2015 року у зв»язку із відмовою від продовження роботи на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України, проте з таким не погоджується. Просила позовні вимоги задовольнити.

Оскаржуваним рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 09 листопада 2015 року позов задоволено.

Скасовано наказ № 280 т.в.о. голови правління Публічного акціонерного товариства «Платинум Банк» ОСОБА_6 від 10 березня 2015 року «Про зміну істотних умов праці».

Скасовано наказ № 223А т.в.о. голови правління Публічного акціонерного товариства «Платинум Банк» ОСОБА_6 від 23 лютого 2015 року «Про внесення змін до штатного розкладу ПАТ «ПтБ».

Скасовано наказ № ІМВ/К-00989 директора департаменту Публічного акціонерного товариства «Платинум Банк» ОСОБА_7 від 25 травня 2015 року про припинення трудового договору (контракту).

Зобов»язано Публічне акціонерне товариство «Платинум Банк» поновити ОСОБА_5 на посаді начальника відділення № 3 Публічного акціонерного товариства «Платинум Банк» у м. Львові відділу продажів Західного регіону Управління бранч-продажів Департаменту продажів і маркетингу.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Платинум Банк» в користь ОСОБА_5 23770,10 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу з урахуванням необхідності стягнення з цієї суми податків та інших обов»язкових платежів, і судовий збір в дохід держави в розмірі 487,20 грн.

Рішення в частині поновлення ОСОБА_5 на роботі та стягнення середнього заробітку за один місяць в розмірі 14223,88 грн. з урахуванням необхідності стягнення з цієї суми податків та інших обов»язкових платежів звернуто до негайного виконання.

Рішення суду оскаржив представник відповідача ПАТ «Платинум Банк», вважає рішення незаконним, оскільки суд порушив норми матеріального та процесуального права, а також неправильно встановив обставини, які мають значення для справи.

На переконання апелянта, в порушення вимог ст. 31 ЦПК України, після початку розгляду справи по суті, 23.10.2015 року суд прийняв заяву про зміну предмету позову, оскільки позивач доповнила позовні вимоги в частині скасування наказу № 223А.

Також апелянт вважає, що банк не міг застосувати до позивача як дисциплінарне стягнення переведення її на іншу посаду, оскільки такий вид стягнення не передбачений, при цьому у верхній частині наказу № 280 від 10.03.2015 року помилково вказано те, що підставою для винесення наказу стало невиконання ОСОБА_5 без поважних причин обов»язків, покладених на неї правилами внутрішнього трудового розпорядку.

Крім цього, ні позивач, ні суд не вказали, яким нормам законодавства суперечить наказ № 223А, оскільки цей наказ винесений у зв»язку із необхідністю оптимізації процесів та витрат Банку, що викликано погіршенням фінансового стану та складною ситуацією в Україні, винесення такого наказу проведено т.в.о. голови правління у межах своєї компетенції, в подальшому наказом № 280 від 10.03.2015 року змінено істотні умови праці та внесено зміни до штатного розпису відділення з 01.06.2015 року.

Звертає увагу на те, що одним із видів зміни організації праці може бути раціоналізація робочих місць, в даному випадку така раціоналізація відбулася внаслідок скасування посади начальника відділення.

Вважає неправильним висновок суду, що банк не дотримався норм законодавства про вивільнення працівника, оскільки трудовий договір між банком та позивачем припинено у зв»язку із зміною істотних умов праці, а не у зв»язку із скороченням чисельності штату.

Просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 09 листопада 2015 року та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача ОСОБА_4 на підтримання доводів апеляційної скарги, а також пояснення представників позивача ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на заперечення таких, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи із наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

На підставі ст.ст. 11, 60, 61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог районний суд виходив з того, що оспорюваний наказ № 280 від 10.03.2015 року за своїм змістом носить характер дисциплінарного стягнення, оскільки підставою наказу стало невиконання начальником відділення № 3 ПАТ «Платинум Банк» в м. Львові ОСОБА_5 без поважних причин обов»язків, покладених на неї правилами трудового розпорядку та іншими внутрішніми нормативними документами банку.

Крім цього, представником відповідача не надано суду доказів неможливості збереження для позивача ОСОБА_5 істотних умов праці, які були обумовлені при укладенні трудового договору.

Також, суд прийшов висновку, що у відділенні № 3 ПАТ «Платинум Банк» м. Львова не мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема не було ліквідації, реорганізації або перепрофілювання підприємства, установи, організації, а банківська діяльність відділення залишилася незмінною, скорочення чисельності або штату працівників фактично не відбулося, оскільки згідно штатного розпису замість посади начальника відділення, яку обіймала позивач ОСОБА_5Б,, введено нову посаду заступника начальника відділення, на яку прийнято нового працівника. В інших відділеннях ПАТ «Платинум Банк», які розташовані у м. Львові, не вносилися зміни до штатних розкладів, в них залишились посади начальників відділень.

Скасувавши оспорювані накази та поновивши позивачку на роботі, суд першої інстанції одночасно стягнув з відповідача в користь позивачки середній заробіток за час вимушеного прогулу з 29 травня 2015 року по день винесення рішення, при цьому вирахував з вказаної суми виплачений ОСОБА_5 при звільненні з роботи розмір вихідної допомоги, компенсацію за невикористану відпустку та виплачені Львівським міським центром зайнятості кошти по безробіттю.

Колегія суддів не в повній мірі погоджується з такими висновками районного суду з наступних підстав.

Суд першої інстанції встановив, що згідно наказу № ІМВ/К-04087 від 02 грудня 2013 року позивач ОСОБА_5 прийнята на посаду начальника відділення № 3 ПАТ «Платинум Банк» у м. Львові відділу продажів Західного регіону Управління бранч-продажів Департаменту продажів і маркетингу (а.с. 33).

10 березня 2015 року т.в.о. голови Правління публічного акціонерного товариства «Платинум Банк» ОСОБА_6 видано наказ № 280 «Про зміну істотних умов праці», з яким позивача ОСОБА_5 ознайомлено 13 березня 2015 року.

Цим наказом, зокрема, змінено ОСОБА_5, як начальнику відділення № 3 ПАТ «Платинум Банк» у м. Львові, істотні умови праці та вирішено перевести її з 01 червня 2015 року на посаду асистента цього ж відділення з посадовим окладом 1 220,00 грн. (а.с. 4).

19 березня 2015 року позивач ОСОБА_5 ознайомлена з попередженням про зміну істотних умов праці з 01 червня 2015 року, на попередженні вона зазначила, що зі зміною істотних умов праці не погоджується (а.с. 36).

29 травня 2015 року директор департаменту ПАТ «Платинум Банк» ОСОБА_7 видав наказ № ІМВ/К-00989 про припинення трудового договору (контракту), відповідно до якого ОСОБА_5 звільнено із займаної посади начальника відділення № 3 ПАТ «Платинум Банк» у м. Львові відділу продажів Західного регіону Управління бранч-продажів Департаменту продажів і маркетингу з 29 травня 2015 року на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України через відмову від продовження роботи у звязку із зміною істотних умов праці (а.с. 27).

Крім цього, в ході судового розгляду справи також встановлено, що 23 лютого 2015 року т.в.о. голови Правління ПАТ «Платинум Банк» ОСОБА_6 видано наказ № 223А «Про внесення змін до штатного розкладу ПАТ «ПтБ», згідно з яким затверджено штатний розклад відділення № 3 ПАТ «Платинум Банк» у м. Львові відділу продажів Західного регіону Управління бранч - продажів Департаменту продажів і маркетингу з 01 червня 2015 році в складі 7 осіб, а саме: заступник начальника відділення - 2 посади: старший касир - 1 посада; касир - одна посада; менеджер по роботі з клієнтами - 2 посади; асистент - 1 посада (а.с. 94).

Вказані обставини знайшли своє підтвердження у ході розгляду справи, зокрема у поясненнях учасників процесу, долучених до матеріалів справи копіях наказів та інших зібраних у справі доказах, відтак в силу ст. 61 ЦПК України доказуванню не підлягають.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та відповідно до вимог ст. 303 ЦПК України, судова колегія виходить з наступного.

У ст. 2 КЗпП України передбачено, що право громадян на працю - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімально розміру, включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Відповідно до статті 21 КЗпП України трудовий договір це угода між працівником і власником підприємства, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначеною цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю і угодою сторін.

Згідно із ст. 32 КЗпП України переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у статті 33 цього Кодексу та в інших випадках, передбачених законодавством.

Не вважається переведенням на іншу роботу і не потребує згоди працівника переміщення його на тому ж підприємстві, в установі, організації на інше робоче місце, в інший структурний підрозділ у тій же місцевості, доручення роботи на іншому механізмі або агрегаті у межах спеціальності, кваліфікації чи посади, обумовленої трудовим договором. Власник або уповноважений ним орган не має права переміщати працівника на роботу, протипоказану йому за станом здоров'я.

У зв'язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці.

Якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 цього Кодексу.

Відповідно до п. 6 ст. 36 КЗпП України підставою для припинення трудового договору є відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у звязку із зміною істотних умов праці.

Як вбачається з оспорюваного наказу т.в.о. голови Правління публічного акціонерного товариства «Платинум Банк» ОСОБА_6 № 280 «Про зміну істотних умов праці» від 10 березня 2015 року, цим наказом передбачено зміну ОСОБА_5 істотних умов праці, а саме переведення її з 01 червня 2015 року з посади начальника відділення №3 ПАТ «Платинум Банк» у м. Львові на посаду асистента цього ж відділення з посадовим окладом 1 220,00 грн.

Як зазначено вище, ч. 3 ст. 32 КЗпП України передбачає зміну істотних умов праці у зв»язку із змінами в організації виробництва і праці лише при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою.

Проте, в оспорюваному наказі № 280 від 10.03.2015 року для позивачки передбачалася не зміна істотних умов праці (систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посади та інш.), а фактично мало місце переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, що відповідно до ч. 1 ст. 32 КЗпП України можливе лише за згодою працівника.

В свою чергу, в матеріалах справи відсутні докази надання згоди позивачем ОСОБА_5 на переведення її на іншу роботу, а також відсутні докази того, що таке переведення було викликано необхідністю відвернення або ліквідації наслідків стихійного лиха, епідемій, епізоотій, виробничих аварій, а також інших обставин, які ставлять або можуть поставити під загрозу житгя чи нормальні життєві умови людей, що передбачено ст. 33 КЗпП України, як умова тимчасового переведення працівника без його згоди, не надані такі докази і апеляційному суду.

Не надано представником відповідача суду і доказів неможливості збереження для позивача ОСОБА_5 істотних умов праці, які були обумовлені при укладенні трудового договору.

Також, судова колегія погоджується з висновком районного суду про те, що наказ №280 від 10.03.2015 року за своїм змістом, фактично носить характер дисциплінарного стягнення, оскільки підставою для його видання, як зазначено в мотивувальній частині наказу, є невиконання позивачем ОСОБА_5 без поважних причин обовязків, покладених на неї правилами внутрішнього трудового розпорядку та іншими внутрішніми нормативними документами банку, а саме: грубі порушення наказу № 22 від 23.02.2007 року «Про дотримання «Правил внутрішнього трудового розпорядку» та «Політики запобігань домагань» в ПАТ «ПтБ», затвердженої Рішенням Правління № 2 від 21.01.2014 року, та винесення їй відповідних доган.

Винесення наказу № 280 від 10 березня 2015 року про майбутнє переведення позивача ОСОБА_5 на нижчу посаду як захід дисциплінарного стягнення, не може вважатись обґрунтованим, оскільки ст. 147 КЗпП України містить вичерпний перелік заходів дисциплінарного стягнення і такий захід, як пониження в посаді в даній нормі відсутній.

В свою чергу, згідно розяснень, наданих у п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року (з наступними змінами і доповненнями) «Про практику розгляду судами трудових спорів» припинення трудового договору за п. 6 ст. 36 КЗпП при відмові працівника від продовження роботи зі зміненими істотними умовами праці може бути визнане обгрунтованим, якщо зміна істотних умов праці при провадженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою викликана змінами в організації виробництва і праці (раціоналізацією робочих місць, введенням нових форм організації праці, у тому числі перехід на бригадну форму організації праці, і, навпаки, впровадженням передових методів, технологій тощо).

Колегія суддів погоджується із критичною оцінкою судом першої інстанції наказу №223А т.в.о. голови Правління публічного акціонерного товариства «Платинум Банк» ОСОБА_6 від 23 лютого 2015 року «Про внесення змін до штатного розкладу ПАТ «ПтБ» та зміни у штатному розкладі відділення № 3 ПАТ «Платинум Банк» у м. Львові відділу продажів Західного регіону Управління бранч - продажів Департаменту продажів і маркетингу, як доказ змін в організації виробництва і праці, оскільки як зазначив місцевий суд, керівництво відділенням банку, як правило, здійснюється начальником відділення, кількість працівників відділення № 3, яке до часу звільнення з роботи очолювала позивач ОСОБА_5, фактично не зменшилась, банківська діяльність відділення залишилась незмінною, скорочення чисельності або штату працівників фактично не відбулося, оскільки згідно штатного розпису замість посади начальника відділення, яку обіймала позивач ОСОБА_5, введено нову посаду заступника начальника відділення.

Крім цього, в ході розгляду справи судом першої інстанції також встановлено, що в інших відділеннях ПАТ «Платинум Банк», які розташовані у м. Львові, не вносились зміни до штатних розкладів, в таких збережено посади начальників відділень.

Оскільки звільнення з підстав п. 6 ст. 36 КЗпП України вимагає дотримання відповідних вимог, передбачених законодавством про працю України, а доказів про їх виконання відповідачем не надано, відтак звільнення позивача слід вважати таким, що проведено із порушенням відповідного порядку, а вимогу про поновлення на роботі обгрунтованою.

При цьому, відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Колегія суддів приходить висновку, що суд першої інстанції правильно розрахував розмір середнього заробітку, однак, повністю з висновками суду в частині визначення розміру стягнутого на користь позивачки середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, погодитися не можна.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення (ч. 3 ст. 303 ЦПК України).

Зокрема, визначаючи розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу, місцевий суд допустив неправильне застосування ч. 2 ст. 235 КЗпП України, ст. 27 Закону України «Про оплату праці» та Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, яке суперечить змісту цих норм та практиці їх застосування, а тому колегія суддів вважає за необхідне провести перевірку оскаржуваного рішення поза межами доводів апеляційної скарги.

Відтак, не можна визнати обґрунтованим висновок суду про те, що врахування виплаченої позивачці вихідної допомоги та допомоги по безробіттю при обчисленні заробітної плати та зменшення на розмір цих допомог суми, що підлягає стягненню з відповідача, узгоджується з роз'ясненнями, які містяться в п. 32 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», оскільки судом не враховано, що цей пункт постанови Пленуму стосувався практики застосування ч. 3 ст. 117 КЗпП України, якою передбачалось зменшення компенсації на суму заробітної плати, одержаної за новим місцем роботи, однак ця норма права Законом України «Про внесення змін до Кодексу законів про працю України» від 20 грудня 2005 року виключена з КЗпП України, й відповідно на спірні правовідносини не поширюється.

З урахуванням зазначеного, апеляційний суд приходить переконання про відсутність підстав для вирахування з визначеного розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу виплати допомоги по безробіттю, оскільки ця допомога позивачці була виплачена не підприємством, на якому вона працювала, а Львівським міським центром зайнятості, який стороною у справі не був та таких вимог до позивачки не заявляв.

Крім цього, правові підстави для зменшення суми стягнутого середнього заробітку на отриману позивачкою суму вихідної допомоги з посиланням на наведений вище п. 32 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року, також є невірним.

Оскільки судом першої інстанції допущені порушення норм матеріального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин при вирішенні питання про стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, що мають значення для правильного вирішення справи, рішення суду в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення що стосується цієї частини вимог.

В свою чергу, доводи апелянта стосовно подання позивачем заяви від 23.10.2015 року про скасування наказу № 223 А, яка на думку апелянта є зміною предмету позову, не є обґрунтованими, оскільки у такий спосіб позивач збільшила позовні вимоги, а не змінила предмет позову, яким і до цього було скасування наказів, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та поновлення на роботі.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 2 ч. 1 ст. 307, ч. 2 ст. 314, ст.ст. 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Платинум Банк» задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 09 листопада 2015 року в частині стягнення з Публічного акціонерного товариства «Платинум Банк» в користь ОСОБА_5 23770,10 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу та судового збору скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути з Публічного акціонерного товариства «Платинум Банк» в користь ОСОБА_5 74352 (сімдесят чотири тисячі триста пятдесят дві) гривні 10 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу з відрахуванням податків та інших обов»язкових платежів і зборів.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Платинум Банк» в дохід держави 743 грн. 52 коп. судового збору.

Врешті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням законної сили.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: Ю.Р. Мікуш

ОСОБА_8