Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний №331/6392/14 Головуючий у 1 інстанції: Світлицька В.М.
Провадження № 22-ц/778/5911/15 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого Спас О.В.,

суддів: Бабак А.М.,

ОСОБА_2,

при секретарі Бабенко Т.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 09 вересня 2015 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики, -

В С Т А Н О В И Л А :

У серпні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 (раніше ОСОБА_5) Р.О. про стягнення заборгованості за договором позики.

В обґрунтування позову зазначав, що відповідно до договору позики, який було укладено 21.08.2001 р. між ним та відповідачем він надав ОСОБА_6, яка мала прізвище «Троценко» позику у розмірі 27 000 грн. на строк до 21.08.2011 р. В забезпечення виконання договору позики від 21.08.2001 року того ж дня між ними укладено договір застави нерухомого майна, а саме: квартири АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_7, зареєстрований в реєстрі за № 1911. Відповідач умови договору позики порушила і борг своєчасно не повернула. В добровільному порядку відповідач відмовляється повернути гроші. Оскільки сума позики в розмірі 27 000грн. у 2001 році була еквівалентна 5 000 доларів США, вважає, що стягненню з відповідача підлягає сума боргу з урахуванням курсу НБУ станом на 31.03.2015 p., що становить 2344,9314 грн. за 100 доларів США. Посилаючись на зазначені обставини, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив суд стягнути з відповідача на його користь суму боргу за договором позики у розмірі 117246,57 грн., проценти у розмірі 24924,54 грн. та судові витрати по справі.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 09 вересня 2015 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 суму заборгованості за договором позики у розмірі 27 000 грн., суму процентів за договором позики у розмірі 118,12 грн. та судові витрати.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду в частині відмови в позові в частині стягнення 90246,57 грн. заборгованості за договором позики, виходячи з розміру позики в еквіваленті до долара США на час предявлення позову. Ухвалити нове рішення, яким стягнути з відповідача заборгованість за договором позики в сумі 117 246,57 грн., в решті рішення залишити без змін.

Відповідачем подані заперечення на апеляційну скаргу, в яких наводяться доводи на її спростування. Просить апеляційну скаргу відхилити, а оскаржене рішення залишити без змін.

В частині часткового задоволення судом першої інстанції позовних вимог про стягнення процентів рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку не оскаржене, а тому у відповідності до ч. 1 ст. 303 ЦПК України та розяснень п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24 жовтня 2008 року „Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку апеляційним судом не перевіряється.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та його представника адвоката ОСОБА_8, відповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що між сторонами ОСОБА_3 та ОСОБА_6 було укладено договір позики грошей, згідно з яким позивач 21 серпня 2001 р. передав відповідачу 27000грн., еквівалент 5000 доларів США.

З метою забезпечення виконання зобовязань за договором позики 21 серпня 2001р. укладено договір застави нерухомого майна, а саме: квартири АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_7, зареєстрований в реєстрі за № 1911.

Строк повернення грошей у договорі позики визначено 21 серпня 2011 р.

Позика не повернута.

Під час апеляційного розгляду встановлено, що суд першої інстанції з дотриманням вимог ст. ст. 212 215 ЦПК України належно оцінив надані сторонами докази, виконав вимоги цивільного судочинства і вирішив справу згідно з законом, вирішивши питання наявності обставин, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, суті правовідносин, що випливають із встановлених обставин, правильно застосував правові норми до цих правовідносин і дійшов вірного висновку про часткове задоволення позовних вимог про стягнення коштів за договором позики.

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до висновку, що між сторонами склались правовідносини, які регулюються, зокрема ст. ст. 1046, 1047 ЦК України.

Судом належним чином застосовані ст. ст. 525, 526, 610, 612, 1046-1048 ЦК України, якими встановлено, що одностороння відмова від виконання умов договору не допускається, сторони є вільні в укладенні договору та визначенні його умов і мають виконувати зобовязання належним чином відповідно до умов договору, а у договорі позики позикодавець має право на отримання визначених сторонами процентів, позичальник має повернути позику у строк та у порядку, визначені у договорі, при цьому порушенням зобовязання є невиконання або неналежне виконання умов договору, у тому числі порушенням зобовязання є і порушення строку.

Доводи апеляційної скарги стосуються однієї обставини. А саме, позивач вважає невірним висновок рішення суду першої інстанції, який не стягнув суму позики в грошовому еквіваленті до доларів США, оскільки, на його думку, в договорі позики сума позики визначена в розмірі 5000 доларів США.

Вказані доводи не спростовують висновки рішення суду, оскільки у цілому повторюють позовну заяву, вимоги якої та їх підстави були ретельно розглянуті під час провадження справи судом першої інстанції та дістали належної правової оцінки? з якою погоджується колегія суддів.

Доводи позивача, що сума позики визначена в еквіваленті до іноземної валюти у сумі 5000 доларів США не мають свого підтвердження.

Як правильно встановив суд першої інстанції договір позики укладений у гривні і зазначення в договорі еквіваленту до долару США не змінює природи договору.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

З наданого позивачем договору позики вбачається передача відповідачу у позику грошових коштів у сумі 27000грн., які згідно ст.1046 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві.

Суд першої інстанції правильно зазначив, що передача у позику саме 27000грн. додатково підтверджується нотаріально посвідченим договором застави, укладеним з метою забезпечення належного виконання договору позики позичальником.

А саме, у п.1 договору застави сторонами ОСОБА_3 та ОСОБА_5 (нині ОСОБА_3) Р.О. встановлено, що при розрахунку з ОСОБА_3 за договором позики від 21 серпня 2001р. ОСОБА_5 повинна ОСОБА_3 гроші у розмірі 27000грн. Цю суму ОСОБА_9 (нині ОСОБА_3) зобовязується сплатити цілком ОСОБА_3 до 21 серпня 2011р.

Таким чином, як сума позики так і сума на виконання договору позики визначена сторонами у розмірі 27000грн.

Доводи апеляційної скарги щодо невідповідності оскарженого рішення ст.533 ЦК України не знайшли свого підтвердження.

Згідно ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом; в икористання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Проте, з договору позики та договору застави, який належить до правовідносин сторін щодо зобовязань за договором позики, вбачається, що сума позики становить 27000грн. і на погашення позики позичальник мала повернути саме 27000грн.

Таким чином, відсутні підстави для визначення суми, що підлягає сплаті за курсом валюти.

Інших доводів апеляційна скарга не містить.

Таким чином, при розгляді справи апеляційним судом встановлено, що рішення суду першої інстанції постановлено з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують його висновків.

Немає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції та для постановляння нового рішення по справі.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313 315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 09 вересня 2015 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий:

Судді: