Справа № 490/9895/15-ц
н/п 2/490/4846/2015
24 грудня 2015 року м. Миколаїв
Центральний районний суд міста Миколаєва у складі:
головуючого - судді Подзігун Г. В.
при секретарі - Кошевій О. С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Суднобудівний завод ім. 61 Комунара» про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати, -
Позивач звернувся до суду із позовом до відповідача, в якому просив стягнути з нього компенсацію за затримку розрахунку за заробітною платою у розмірі середнього заробітку позивача з 24.03.2014 року по 22 вересня 2015 року.
В обґрунтування своїх вимог позивач посилався на те, що 11.03.2014 року рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва на його користь з ДП було стягнуто заборгованість по заробітній платні у розмірі 16 381 грн. 64 коп. та 17 551 грн. 17 коп. середнього заробітку за час затримки виплати повного розрахунку при звільненні, на виконання якого судом було видано виконавчий лист. Підприємство від виконання рішення суду ухилялось, у зв'язку з чим гроші були виплачені лише 22.09.2015 року.
Позивач у судове засідання не зявився, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності в порядку заочного провадження, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив про їх задоволення.
Представник відповідача до суду також не зявився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся судом належним чином, про причини неявки суду не повідомив, заперечень проти позову не надав.
Ухвалою суду справу розглянуто у порядку заочного провадження на підставі наявних у матеріалах справи доказів за відсутності сторін, оскільки у справі достатньо даних про їх права та взаємини.
Вивчивши доводи позову, дослідивши матеріали та обставини справи, судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини.
Як вбачається із матеріалів справи, рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 11 березня 2014 року з ДП «Суднобудівний завод ім. 61 Комунара» на користь ОСОБА_1 було стягнуто заборгованість по заробітній платні у розмірі 16 381 грн. 64 коп. та 17 551 грн. 17 коп. середнього заробітку за час затримки виплати повного розрахунку при звільненні, зобовязавши при її виплаті утримати належні податки і збори, а всього 33 932 грн. 81 коп. Рішення набрало законної сили 24 березня 2014 року.
На примусове виконання зазначеного рішення суду 24.04.2014 року було видано виконавчий лист, у звязку з чим постановою головного державного виконавця Максімової О. О. від 07.05.2014 року було відкрито виконавче провадження. В той же час, рішення суду було виконане лише 22.09.2015 року.
Закон України «Про виконавче провадження» визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку. Цим Законом врегульовано лише правовідносини, що виникають у процесі виконання судових рішень.
Відповідно до частини 1 статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Згідно із частиною 1 статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.
Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обовязок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.
Така правова позиція висловлена за результатами розгляду цивільної справи № 6-144ц13 у постанові Верховного Суду України від 29.01.2014 року, і в силу ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для усіх судів України при вирішенні спорів у подібних правовідносинах.
В роз'ясненнях, що містяться в п. 20 Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року за № 13 передбачено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільнені, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.
Таким чином, за загальним правилом вина роботодавця презюмується, якщо він не доведе протилежного.
Враховуючи той факт, що жодних доказів того, що непроведення розрахунку сталося не з вини власника або уповноваженого ним органу ДП, суд приходить до висновку, що у даному випадку позивач має право на отримання компенсації за затримку розрахунку за заробітною платою.
Згідно з п. 21 зазначеної вище Постанови Пленуму при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100 (з наступними змінами і доповненнями).
Відповідно до абз. 3 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо.
Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.
Згідно з пунктом 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 розділу IV Порядку).
Таким чином, слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні з використанням даних про середній заробіток позивача виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана дана виплата.
Така правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 21 січня 2015 року у справі № 6-195цс14 і є обовязковою для судів України.
Як вбачається із довідки про середньомісячну заробітну плату, середньомісячний заробіток ОСОБА_1 за останні два календарні місяці роботи (квітень-травень 2013 року) складав 2 098 грн. 51 коп., а годинний тариф встановлено у розмірі 12,581 грн./год.
Отже, враховуючи восьмигодинний робочий день, а також те, що за період з 25.03.2014 року (дня, наступного за днем набрання рішення законної сили) до 22.09.2015 року (дня фактичного погашення заборгованості перед позивачем в рамках виконавчого провадження) при пятиденному робочому дні було 373 робочих дні, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за затримку фактичного розрахунку за заробітною платою у розмірі:
12,581 грн. * 8 годин * 373 робочих дні = 37 542 грн. 45 коп.
За такого, вимоги позову є обґрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі.
Відповідно до ст. 88 ЦПК України, Закону України «Про судовий збір» з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 487 грн. 20 коп.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 10, 14, 60, 209, 212-215 ЦПК України, суд, -
Позов задовольнити.
Стягнути з Державного підприємства «Суднобудівний завод ім. 61 Комунара» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати у розмірі 37 542 грн. 45 коп.
Стягнути з Державного підприємства «Суднобудівний завод ім. 61 Комунара» на користь держави судовий збір у розмірі 487 грн. 20 коп.
Заява про перегляд заочного рішення може бути подана відповідачем протягом десяти днів з дня отримання копії заочного рішення суду.
Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Миколаївської області через суд першої інстанції протягом десяти днів з дня його проголошення.

СУДДЯ Г. В. ПОДЗІГУН