Справа № 175/2788/15-ц
Провадження № 2/175/1089/15
Рішення

Іменем України

03 листопада 2015 року смт. Ювілейне

Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді Шабанова А.М.,

за участю секретаря - Ратушної Л.В.,

розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання частково недійсним заповіту, права на обов'язкову частку та права власності на частину домоволодіння в порядку спадкування за законом, -

встановив:

Позивач звернулась до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області з позовною заявою до ОСОБА_2 про визнання частково недійсним заповіту, права на обов'язкову частку та права власності на частину домоволодіння в порядку спадкування за законом.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 з 1967 року. В 1971 році на спільні кошти вони придбали 1/2 частину житлового будинку, розташованого за адресою АДРЕСА_1. Також в 1975 році ми на спільні кошти збудували будинок за адресою: АДРЕСА_2. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер. Після його смерті позивач звернулась до нотаріальної контори щодо прийняття спадщини, однак їй було відмовлено, оскільки ОСОБА_3 за життя не встиг оформити право власності. Також від нотаріуса їй стало відомо, що 31 липня 2009 року зареєстрував заповіт відповідно до якого заповідав все його майно ОСОБА_4 З заповітом вона не погоджується оскілки на її думку має право на обов'язкову частку в спадковому майні, тому звернулась до суду з даною позовною заявою в якій просила визнати 1/2 частину домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, а також домоволодіння, розташоване за адресою: АДРЕСА_2 спільною власністю, визнати заповіт частково недійсним, та визнати за нею право власності на обов'язкову частку в спадковому майні після смерті ОСОБА_3

ОСОБА_2 звернулась до суду з зустрічною позовною заявою, в якій просила визнати за нею право власності на 1/8 частину домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, а також на 1/4 частину домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_2.

Позивач в судове засідання не з'явився, відповідно до наданої на адресу суду заяви просила розглядати цивільну справу без її участі, свої позовні вимоги визнала в повному обсязі, та просила їх задовольнити, також вказала що визнає зустрічні позовні вимоги.

Відповідач в судове засідання не з'явилась, надала на адресу суду заяву, в якій просила розглядати цивільну справу без її участі, в якій визнала позовні вимоги щодо визнання права власноті за ОСОБА_1 3/8 частини домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, та на 3/4 частину домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_2, свій зустрічні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази в їх сукупності, дійшов наступного.

Суд погоджується з позицією Верховного Суду України, викладеною у п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.06.2009 року "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції", згідно якої у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи.

Згідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу; способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбаченийст. 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановленому законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 31 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», для проведення державної реєстрації прав власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад та закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року, щодо яких раніше не проводилася державна реєстрація прав власності, подаються: виписка із погосподарської книги, надана виконавчим органом сільської ради (якщо такий орган не створений - сільським головою), селищної, міської ради або відповідною архівною установою; документ, що посвідчує речове право на земельну ділянку під таким об'єктом, крім випадку, коли таке речове право зареєстровано в Державному реєстрі прав.

Як вбачається з матеріалів справи, власником будинку розташованого за адресою: АДРЕСА_1, є ОСОБА_3, що підтверджується довідкою Балівськогї сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області № 48 від 12 лютого 2015 року (а.с. 33).

Також власником домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, є ОСОБА_3, що підтверджується технічним паспортом, виданим БТІ Дніпропетровського району від 30 березня 1992 року (а.с. 12-20).

Згідно ч. 2 ст. 31 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», для проведення державної реєстрації прав власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад та закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року, проведення технічної інвентаризації є необов'язковим.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з 19.11.1967 року по 18.09.2013 року перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб НОМЕР_3 (а.с. 9).

Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 70 Сімейного Кодексу визначено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ст.70 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою.

В силу статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Відповідно статті 357 ЦК України частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Якщо розмір часток у праві спільної часткової власності не встановлений за домовленістю співвласників або законом, він визначається з урахуванням вкладу кожного з співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна.

Як вбачається з матеріалів справи, ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3, що підтверджується свідоцтвом про смерть НОМЕР_4 (а.с. 10).

Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Згідно до ч. 1 ст. 1234 ЦК України, право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.

Як вбачається з матеріалів справи, за життя ОСОБА_3 склав заповіт, посвідчений державним нотаріусом Солонянської державної нотаріальної контори Супруненко А.М., зареєстрований за № 2677, згідно якого на випадок його смерті заповів усе належне йому майно ОСОБА_2, що підтверджується копією заповіту (а.с. 11).

Відповідно до ст. 202 ЦК України заповіт є одностороннім правочином, тобто дією особи, спрямованою на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Кодексу.

Згідно ст. 203 ЦК України визначає загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст. 1241 ЦК України, право на обов'язкову частку у спадщині мають малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова вдівець) та непрацездатні батьки. Вони спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом(обов'язкова частка).

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 є пенсіонером з 25.09.1997 року, що підтверджується пенсійним посвідченням НОМЕР_5, виданого 18.02.1998 року (а.с. 8).

Таким чином, право на обов'язкову частку є особистим, персоніфікованим. Відповідно до п. 11 Постанови Пленуму ВСУ від 31.01.1992 року №2 "Про судову практику в справах за скаргами на нотаріальні дії або відмову в їх вчиненні" передбачено, що спадкоємець, який претендує на обов'язкову частку у спадщині повинен подати заяву про прийняття спадщини. Фактичне прийняття обов'язкової частки у спадщині законодавством не передбачено.

Відповідно до ч. 1 ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Відповідно до ч. 1 ст. 1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Як роз'яснено в абз.14-16 п.3.1 листа ВССУ від 16.05.2013р. №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування»: «…Відповідно до ст. 67 Закону України "Про нотаріат" свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством.

Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні.

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку…».

Так, оскільки своїми листами державний нотаріус обґрунтовано відмовила спадкоємцям у видачі свідоцтв про право на спадщину, то з огляду на неможливість одержання правовстановлювальних документів на спадкове майно у держнотконторі даний цивільно-правовий спір про визнання права власності на спадкове майно підлягає розгляду в судовому порядку у позовному провадженні, як це роз'яснено в п.п.2, 23 постанови Пленуму ВСУ від 30.05.2008р. №7 «Про судову практику в справах про спадкування».

Відповідно до ч. 2 ст. 31 ЦПК України, відповідач має право протягом усього часу розгляду справи визнати позов повністю або частково.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 ЦПК України, відповідач може визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву.

Відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Суд вважає, що у даному разі взаємне визнання позовів, заявлених обома сторонами одна до одної, не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси третіх осіб.

Керуючись ст.ст.15, 16, 392, 1216-1218, 1223, 1241, 1261, 1269 Цивільного кодексу України від 16.01.2003р.; - п.п.1, 2, 16, 19-20, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 "Про судову практику в справах про спадкування"; - п.п.1, 3.1, 3.3, 7 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013р. №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування»; ст.ст. 4 - 8, 10, 11, 15, 84, 86, 88, 209, 212 - 215, 218, 223 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

ухвалив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання частково недійсним заповіту, права на обов'язкову частку та права власності на частину домоволодіння в порядку спадкування за законом - задовольнити частково.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на 1/4 частину домоволодіння, в порядку спадкування за заповітом - задовольнити в повному обсязі.

Визнати частково недійсним заповіт, складений ОСОБА_3, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1, посвідчений державним нотаріусом Солонянської державної нотаріальної контори Супруненко А.М., зареєстрований за № 2677, в частині визнання 3/8 частки домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, а також в частині визнання 3/4 частки домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_2.

Визнати 1/2 частину домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_1.

Визнати домоволодіння, розташоване за адресою: АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_1.

Визнати за ОСОБА_1 (ІПН: НОМЕР_1) право власності на 1/4 частину в спільній сумісній власності домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_1 (ІПН: НОМЕР_1) право власності на 1/8 частину домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1.

Визнати за ОСОБА_2 (ІПН: НОМЕР_2) право власності на 1/8 частину домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1.

Визнати за ОСОБА_1 (ІПН: НОМЕР_1) право власності на 1/2 частину в спільній сумісній власності домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_2.

Визнати за ОСОБА_1 (ІПН: НОМЕР_1) право власності на 1/4 частину домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 в порядку спадкування за законом, після смерті ОСОБА_3, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1.

Визнати за ОСОБА_2 (ІПН: НОМЕР_2) право власності на 1/4 частину домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_2, в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішення суду може бути оскаржене до апеляційного суду Дніпропетровської області через Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: А.М. Шабанов