АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження: 22-ц/790/7524/15 Головуючий 1 інстанції
Справа № 643/3989/15-ц ОСОБА_1
Категорія: договірні Доповідач Костенко Т.М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого: Костенко Т.М.

суддів: Колтунової А.І., Гальянової І.Г.

за участі секретаря Герасимової К.В., Красношапка К.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 19 серпня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_4 про визнання договору недійсним,-

в с т а н о в и л а

Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання договору недійсним.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що на праві приватної власності йому належала однокімнатна ізольована квартира загальною площею 26,2 кв.м. під №129, що знаходиться у будинку №318 по Московському проспекту у м. Харкові. Після смерті дружини АніщенкоЛ.M. в 1999 році позивач залишився одиноким і внаслідок похилого віку та ряду тяжких захворювань виникла гостра необхідність у сторонній фізичній та матеріальній підтримці.

Позивач надав згоду ОСОБА_3 В В. на укладання договору довічного утримання, і при цьому була домовленість, що ОСОБА_3 буде довічно надавати допомогу в приготуванні їжі, прибиранні квартири, придбанні ліків, сплаті комунальних послуг. Відповідний договір був укладений та посвідчений приватним нотаріусом Московського нотаріального округу ОСОБА_4 19 квітня 2012 року.

Позивач посилався на те, що у зміст договору не вдавався, оскільки повністю довірився стороні договору ОСОБА_3 Після укладання договору позивач став вимагати від ОСОБА_3 виконання умов правочину, але вона повністю відмовилась від його виконання.

У лютому 2015 року позивач отримав копію укладеного договору і ознаймившись з його змістом, довідався, що договір укладено під впливом обману, оскільки в розділі 2 договору вказано, що позивач продав квартиру за 133900,00 гривень, зі змісту оспорюваного договору позивач довідався також, що він не містить будь-яких даних про те, що ОСОБА_3 зобовязується пожиттєво його утримувати та надавати відповідну фізичну та матеріальну допомогу.

Позивач посилався на те, що форма і зміст договору не відповідають нормам глави 57 ЦК України, договір було вчинено з застосування обману з боку ОСОБА_3, яка брала на себе зобовязання укласти договір довічного утримання, а в дійсності вчинила договір купівлі-продажу без сплати грошових коштів в якості вартості придбаного майна.У звязку з чим позивач звернувся до суду з позовом та просить суд визнати недійсним договір, укладений 19 квітня 2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_4, зареєстрований в реєстрі за № 1384.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив задовольнити позов в повному обсязі.

Відповідач в судовому засіданні позов не визнала, посилаючись на безпідставність заявлених позовних вимог.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував та просив відмовити в повному обсязі.

3-тя особа ПН ХМНО ОСОБА_4 в судове засідання не зявилась, просила слухати справу у її відсутність, надавши письмові заперечення за справою, відповідно до яких пояснила, що при укладанні оспорюваного договору сторонам розяснювалась правова природа даного правочину, наслідки його укладання та наслідки порушення зобовязань, прийнятих за даним договором. Жодних заперечень чи запитань сторони не озвучували, своїми власноручними підписами на вищевказаному договорі підтвердили своє бажання, наміри та волю на укладання вищевказаного договору.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 19 серпня 2015 року у задоволенні позову було відмовлено.

ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що вважає це рішення таким, що ухвалене за умов недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими та невідповідність висновків суду обставинам справи.

Апеляційні вимоги обґрунтовані тим, що суд першої інстанції посилався на те, що доводи позивача про відсутність грошового розрахунку між сторонами на момент укладення спірних договорів спростовуються п.1.1 договору купівлі-продажу з елементами сервітуту, згідно з яким продавець своїм підписом під договором підтвердив повний розрахунок за продану квартиру відсутність щодо покупця будь-яких претензій фінансового характеру.

Апелянт не погоджується з таким висновком районного суду з огляду на те, що в укладеному договорі не містилось посилань на проведення повного розрахунку між сторонами.

ОСОБА_2 стверджує, що відповідачем не було надано жодних доказів на підтвердження виконання нею зобовязань за договором, а саме повного або часткового розрахунку за продану квартиру згідно умов договору.

Враховуючи викладене вище, апелянт просить змінити рішення Московського районного суду м. Харкова від 19 серпня 2015 рокута виключити з мотивувальної частини посилання судуна встановлення факту здійснення фактичного розрахунку за договором, укладеним 19 квітня 2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідчений Приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_4, зареєстрований в реєстрі № 1384, посилання на те, що згідно п.1.1 договору купівлі-продажу з елементами сервітуту, продавець своїм підписом під договором підтвердив повний розрахунок за продану квартиру відсутність щодо покупця будь-яких претензій фінансового характеру та посилання на те, що згідно п.7.7 договору купівлі-продажу з елементами сервітуту, продавець своїм підписом під договором підтвердив повний розрахунок за продану квартиру відсутність щодо покупця будь-яких претензій фінансового характеру.

Перевіряючи законність і обґрунтованість судового рішення відповідно до вимог ст.303 ЦПК України, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню з підстав, передбачених п.п. 2, 3, 4 ч.1 ст.309 ЦПК України з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Відповідно до вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним та обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги та заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів на обґрунтування того, що він помилявся при укладенні оспорюваного договору, або був обманутим.

Вказаний висновок судова колегія апеляційного суду вважає помилковим.

Так, судовим розглядом встановлено, що 19.04.2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 та встановлено сервітут цієї ж квартири, вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_4, реєстровий № 1384.

За умовами цього договору ОСОБА_2 передає, а ОСОБА_3 приймає у власність вищезазначену квартиру та зобов'язується сплатити за неї обумовлену грошову суму. Відповідно до п.п.2.1, 2.2 Договору продаж квартири за домовленістю сторін вчинюється за ринковою вартістю, яка становить 133900,00 грн. Також за домовленістю сторін встановлюється безкоштовний сервітут, в силу якого ОСОБА_2 має право довічного користування квартирою, що полягає у можливості довічного його проживання у вказаній квартирі та користуванні підсобними приміщеннями (п.п.1.4, 1.5 Договору).

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Підставою недійсності правочину за правилами ч.1 ст. 215 ЦК України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно із частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

З роз'яснень, які викладені в пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними", вбачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

За приписами ст.ст.655, 657 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Заперечуючи проти позову в районному суді та проти задоволення апеляційної скарги в суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_3, ОСОБА_5, посилався на пункти 2.1 та 7.7 оспорюваного договору, які на його думку свідчать про отримання ОСОБА_2 грошових коштів від відповідачки у зазначеній у договорі сумі.

До такого ж викладення обставин вдався і районний суд.

Між тим, зміст пункту 7.7 Договору не має жодного відношення до факту отримання грошей ОСОБА_2 чи відсутності у нього будь-яких претензій фінансового характеру до покупця. Формулювання ж пункту 2.1 Договору «продаж квартири вчинюється…» судовою колегією не може розцінюватись як об*єктивний та беззаперечний доказ отримання ОСОБА_2 грошових коштів в якості оплати за продану квартиру.

Посилання представника ОСОБА_3 на інші докази, які на його думку свідчать про виконання його довірительки зобовязання щодо оплати придбаного майна, а саме: сплати податку на доходи в розмірі 6695 гривень ОСОБА_2, реєстрація договору в електронному реєстрі БТІ, можливість ОСОБА_3 використовувати договір купівлі-продажу в якості правовстановлюючого документу, в даному випадку вирішального значення не мають та не свідчать про оплатність оспорюваного договору.

Не є належним та допустимим доказом в розумінні ст.ст.57-59 ЦПК України і письмові пояснення нотаріуса ОСОБА_4, надані нею до суду першої та апеляційної інстанцій, оскільки договір купівлі-продажу, текст якого готувала сама нотаріус, не містить безпосереднього твердження щодо передавання грошових коштів стороні продавця до підписання договору, або передавання грошей в її присутності.

Розписок позивача або іншого документу на підтвердження передачі продавцю коштів за продаж квартири до суду не надано.

Таким чином, судова колегія вважає, що оплатність оспорюваного договору, яка є суттєвою умовою договору купівлі-продажу, не знайшла свого беззаперечного підтвердження. Апеляційні доводи ОСОБА_2 та його представника в цій частині судова колегія вважає обґрунтованими.

Судова колегія також зважає на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач є людиною похилого віку. Згідно з копією паспорту громадянина України серії МН № 952519, виданого Московським РВ ХМУ ГУМВС України 13 грудня 2007 року, ОСОБА_2 народився 15 березня 1932 року. На момент укладення договору купівлі-продажу квартири 19 квітня 2012 року йому було 80 років. Відповідно до посвідчення 081901, ЛТЕК міста Челябінська, ОСОБА_2 є інвалідом дитинства безстроково. Згідно з наданою медичною документацією тривалий час хворіє гіпертонічною хворобою.

Судова колегія вважає, що наявність сервітуту в договорі, яке позивач розумів як можливість довічного проживання у квартирі, відсутність грошової оплати, вік, стан здоровя ОСОБА_2, є підставою вважати, що воля позивача не була спрямована на укладення договору купівлі-продажу, такого наміру він не мав, тобто сторонами не вчинялись дії, спрямовані на настання реальних наслідків щодо укладеного правочину, передбачених ЦК України.

Відповідно до ч.3 ст.303 ЦПК України апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального або порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення.

Апеляційна скарга ОСОБА_2 містить вимоги про зміну судового рішення в частині визнання договору купівлі-продажу таким, за яким він отримав грошові кошти.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції ОСОБА_2 особисто пояснив, що іншого житла, крім вищезазначеної квартири він не має, тривалий час проживає в сільській місцевості у чужих людей, які й здійснюють за ним догляд, оскільки він, перенісши кілька інсультів, його потребує. Продавати квартиру наміру не мав, розраховував на пожиттєву допомогу та догляд з боку відповідачки ОСОБА_3, яку він вважав близькою йому людиною, бо вона є рідною онукою жінки, з якою він де-який час до смерті останньої, проживав у цивільному шлюбі.

Виходячи з встановлених апеляційним судом обставин, що свідчать про невідповідність висновків районного суду обставинам справи, судова колегія вважає за можливе вийти за межі апеляційної скарги та скасувати рішення з ухваленням нового рішення по суті позовних вимог.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що підстав для відмови в задоволенні позову ОСОБА_2 у суду першої інстанції не було, а відтак, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з постановленням нового рішення про визнання договору купівлі-продажу недійсним.

Керуючись статтями 303, 307 ч. 1 п. 2, 309 ч. 1 п. п. 1, 4, 313, 316, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

В и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Скасувати рішення Московського районного суду м. Харкова від 19 серпня 2015 року.

Позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити частково.

Визнати недійсним Договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 19 квітня 2012 року та посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_4, зареєстрований в реєстрі за № 1384.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий: Т.М. Костенко

Судді: А.І. Колтунова

ОСОБА_6