Ленінський районний суд м.Полтави
Справа № 553/3501/15-ц
Провадження № 2/553/1308/2015
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

25.12.2015м. Полтава

Ленінський районний суд м. Полтави в складі:

головуючого судді - Новака Ю.Д.,

при секретарі - Каленіченко В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення основного боргу з урахуванням індексу інфляції та відсотків від прострочення суми за договором позики ,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення основного боргу з урахуванням індексу інфляції та відсотків від прострочення суми за договором позики, в якому зокрема зазначив, що 25 квітня 2012 року ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 безпроцентну позику готівкові кошти в сумі 250 000 (двісті пятдесят тисяч) грн. на власні потреби без зазначення дати повернення боргу. На підтвердження отриманих коштів ОСОБА_2 надав позивачу власноручно написану ним розписку від 25.04. 2012 року. 10 липня 2015 року позивач ОСОБА_1 звернувся до приватного нотаріуса Черкаського міського нотаріального округу ОСОБА_3 з проханням передати відповідачу за місцем його реєстрації, за адресою: 36030 АДРЕСА_1 з заявою вимогою про повернення боргу в сумі 250 000 грн., яку приватний нотаріус направив рекомендованим листом на вказану адресу. Відповідач належним чином свої зобовязанням не виконав, суму боргу не сплатив, тому позивач вважає, що окрім основного боргу в розмірі 250 000 грн. підлягає до стягнення сума боргу з урахуванням індексу інфляції та 3% річних та відповідно надав свої розрахунки. Загалом просив стягнути з відповідача ОСОБА_4 на його користь основний борг з урахуванням встановленого індексу інфляції в розмірі 250 000 грн. та 3% річних від суми основного боргу в розмірі 657, 53 грн., а всього 250 657, 53 грн. та судові витрати в сумі 1731, 73 грн.

Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили задовольнити позов з підстав зазначених в позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник в судовому засіданні заперечували проти задоволення позову в повному обсязі та просили відмовити в його задоволенні посилаючись на його безпідставність та необгрунтованість надавши до суду письмові заперечення в яких зокрема зазначили, що ОСОБА_2 заявлений до нього позов не визнає в повному обсязі, вважає його безпідставним за відсутності в нього перед позивачем будь-яких боргових зобовязань, а мотиви для звернення до суду з позовною заявою, викладені у ній надуманими з огляду на наступне. В дійсності у 2012 році між позивачем та відповідачем існували боргові зобовязання відповідно до яких ОСОБА_1 взяв у борг в ОСОБА_2 кошти в сумі 250 000 грн., про що був укладений договір позики. 25 квітня 2012 року боржник ОСОБА_1 вказану суму боргу повернув ОСОБА_2 і на підтвердження виконання взятих на себе зобовязань ОСОБА_2 склав розписку про отримання вказаної суми коштів, яку і передав ОСОБА_1 Договір позики сторонами був знищений. На ґрунті боргових зобовязань між сторонами виникли неприязні відносини, які переросли у неодноразові конфлікти та сварки. Скориставшись наявністю вказаної розписки ОСОБА_1 звернувся до суду тепер вже як кредитор. Надана до суду розписка по суті тексту лише підтверджує викладений вище факт отримання коштів, а не навпаки будь-яких боргових зобовязань перед позивачем ОСОБА_2 Розписка від 25 квітня 2012 року на суму 250 000 грн., не підтверджує факт укладення договору позики, оскільки такий між сторонами не укладався, у ній не зазначено про зобов'язання повернути таку ж суму коштів, будь-якої мотивації, що кошти отримані саме в борг та мають бути повернуті в певний час, що вказує на недосягнення між сторонами всіх істотних умов договору позики, а тому даний договір не є укладеним, а кошти, передані ОСОБА_2 є засвідчення факту навпаки повернення боргу ОСОБА_1 Надана позивачем розписка свідчить про відсутність у даних правовідносинах ознак договору позики. Відповідач вважає, що позивач звернувся з позовом до суду зі спливом строків позовної давності та просив також з цих підстав відмовити у задоволенні позову.

Суд, вислухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали справи та оцінивши їх в сукупності, вважає позов таким, що не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Згідно вимог статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України).

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику та зобовязання позичальника повернути цю суму коштів.

Отже, у разі предявлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобовязання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Стаття 526 ЦК України встановлює загальні умови виконання зобовязань та закріплює основний принцип виконання зобовязань принцип належного виконання, що стосується як субєктів, так і предмета, строку чи терміну, місця і способу виконання (статті 527 -545 ЦК України).

За змістом статті 526 ЦК України належне виконання зобовязання це передусім виконання його відповідно до умов договору і вимог ЦК України та інших актів цивільного законодавства.

Однією з умов належного виконання зобовязання є його виконання належними субєктами.

Частина перша статті 510 ЦК України визначає, що сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор.

У частині першій статті 527 ЦК України сформульовано загальне правило, відповідно до якого боржник зобовязаний особисто виконати зобовязання, а інша сторона (кредитор) повинна особисто прийняти виконання, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобовязання чи звичаїв ділового обороту.

Правовий висновок про застосування статей 1046, 1047 ЦК України міститься в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63 цс13 та у справі № 6-79 цс 14 від 2 липня 2014 року в якій зокрема зазначено:

Відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобовязанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

Договір позики є двостороннім правочином, а також одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору незалежно від найменування документа, наданого для підтвердження позовних вимог, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 р. у справі № 6-63цс13).

Даній правовій позиції позовні вимоги як і надана розписка не відповідають.

Також суду критично ставиться до показань в суді свідка ОСОБА_5, який суду надав мінливі та суперечливі пояснення щодо отримання коштів відповідачем та написання останнім розписки. Суперечливість показань свідка стосувалася місця, часу отримання коштів, написання відповідачем розписки, неузгодженість показань свідка з поясненнми які надав суду позивач по справі.

Також згідно правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 зазначено, що відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.На підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобовязаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобовязання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобовязанням їх повернення та дати отримання коштів.

Крім того, відповідно до статті 256 ЦК України, позовна давність це строк у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність згідно статті 257 ЦК України встановлена тривалістю у три роки.

Відповідно до частини 4 статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідач дану заяву про застосування строку позовної давності до суду подав.

Тож є підстави для застосування строку позовної давності.

А статтею 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Наслідками пропущення строку позовної давності є відмова у задоволенні позову (стаття 267 Цивільного кодексу України).

Керуючись ст. ст.10, 11, 27, 57-60, 88, 128, 179, 185, 187, 189, 205, 212-215, 223 ЦПК України, ст. ст. 256, 257, 267, 261, 510, 526, 527, 1046, 1047, 1048 ЦК України, суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення основного боргу з урахуванням індексу інфляції та відсотків від прострочення суми за договором позики - відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Полтавської області протягом 10 днів з дня його проголошення, шляхом подання апеляційної скарги через Ленінський районний суд м.Полтави.

Суддя Ленінського районного суду м. Полтави ОСОБА_6