Справа № 456/1484/14-ц
Провадження № 2/456/89/2015
РІШЕННЯ

іменем України

26 лютого 2015 року Стрийський міськрайонний суд Львівської області в складі:

головуючого - судді Микитчина І. М.

при секретарі Свержинській І.Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Стрию справу за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства "Альфа-Банк" про визнання недійсним кредитного договору,

ВСТАНОВИВ:

позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовною заявою до публічного акціонерного товариства "Альфа-Банк" про визнання недійсним кредитного договору №500306596 від 21.09.2012 р.

В обґрунтування позовних вимог позивач покликається на те, що "21" вересня 2012 р. публічне акціонерне товариство "Альфа-Банк" в особі Ющик Ю.С., яка діяла на підставі довіреності, уклав кредитний договір № 500306596 з громадянином України ОСОБА_1.

Договір, що є предметом спору, відповідно до пункту 1 "складається з двох розділів. Розділ № 1 "Базові умови кредитування" та Розділ № 2 "Загальні умови кредитування фізичних осіб в ПАТ "Альфа-Банк", які нероздільно пов'язані між собою та складають єдиний документ включаючи всі додатки до нього, які складають невід'ємну частину цього Договору".

Відповідно до пункту 2.1 Договору сума кредиту становить 50 000 грн. 00 коп. (п'ятдесят тисяч гривень 00 копійок). Відповідно до пункту 2.2 процентна ставка за користування кредитом становить 17 (сімнадцять) відсотків річних. Процентна ставка - фіксована. Датою остаточного повернення кредиту є 28.09.2015 р. Кредитні кошти було надано позичальнику для власних потреб, шляхом безготівкового перерахування на рахунок, що був відкритий у банку. Відповідно до пункту 7 "договір набув чинності з моменту підписання сторонами розділу 1". Пункт 2.6 визначив, що порядок повернення кредиту, сплати процентів за його користування та інші платежі здійснюються відповідно до графіку платежів, який є додатком №1 до цього договору. Пункт 2.8 договору визначив комісійну винагороду банку за управління кредитом у розмірі 2.05 % від суми кредиту, що має сплачуватися щомісячно (фактично це є плата за додаткові послуги). У додатку № 1 до договору у графі "інші послуги банку" фігурує сума щомісячного платежу визначена у розмірі 1 025 грн. 00 коп.

Договір, на підставі якого позивачу був наданий кредит, складався банком та містить положення, які значно погіршують положення позивача, як споживача фінансових послуг по відношенню до умов, встановлених діючим законодавством України. Крім цього, вважає, що умови кредитного договору про надання споживчого кредиту є несправедливими і такими, що призвели до істотного порушення його прав та обов'язків з огляду на наступне.

Взаємовідносини, що виникли між позичальником та банком, регулюються ЦК, а саме:

- частиною 1 статті Стаття 627 (сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості);

- частиною 1 статті 628 (зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства);

- параграфом 2 глави 71 ЦК (Кредит);

- Законом України 3161-IV "Про захист прав споживача", (надалі - "Закон 3161-IV");

- Законом України 2664-ІІІ "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" (надалі - "Закон 2664-ІІІ"

- правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту затверджених 10.05.2007 р. Постановою Правління Національного банку України № 168 (надалі - "Правила").

Всупереч вимогам Закону 3161-IV, Правил надання інформації, Закону 2664-ІІІ банком не було надано йому інформацію, що має надаватися фінансовою установою до моменту надання кредиту.

Відповідно до частини 7 статті 15 Закону 3161-IV в разі коли надання недоступної, недостовірної, неповної або несвоєчасної інформації про продукцію та про виробника (виконавця, продавця) спричинило:

- придбання продукції, яка не має потрібних споживачеві властивостей, - споживач має право розірвати договір і вимагати відшкодування завданих йому збитків;

- заподіяння шкоди життю, здоров'ю або майну споживача - споживач має право пред'явити продавцю (виробнику, виконавцю) вимоги, передбачені законом, а також вимагати відшкодування збитків, завданих природним об'єктам, що перебувають у його володінні на праві власності або на інших підставах, передбачених законом чи договором.

Всупереч пункту 1 договору під час укладання договору, відповідач не надав ні для ознайомлення, ні для підпису розділ № 2 "Загальні умови кредитування фізичних осіб в ПАТ "Альфа-Банк".

Кредитний договір обов'язково має укладатися у письмовому вигляді (стаття 1055 ЦК). Недодержання письмової форми тягне нікчемність такого договору та не створює юридичних наслідків крім тих, що пов'язані з його нікчемністю.

Також вказує, на те, що усупереч вимогам чинного законодавства відповідач встановив у договорі про надання споживчого кредиту плату за послугу, яка не є фінансовою.

Притому має місце обману споживача з боку банку.

Так у пункті 2.8 договору комісія за управління кредиту є, але у додатку №1 до договору комісія за управління кредиту відсутня.

Відповідно до вище наведеного умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Стаття 18 Закону 3161-IV визначає, що "у разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача:

1) такі положення також підлягають зміні; або

2) договір може бути визнаним недійсним у цілому".

Пункт 7 цієї статті визначає, що положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Пункт 8 визначає, що усі нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача.

2. Відповідно до дванадцятого абзацу частини четвертої статті 11 Закону 3161-IV забороняється у будь-який спосіб ускладнювати прочитання споживачем тексту детального розпису сукупної вартості споживчого кредиту, зазначеного у договорі про надання споживчого кредиту або у додатку до такого договору, у тому числі шляхом друкування його кеглем, меншим за кегль шрифту основного тексту, злиття кольору шрифту з кольором фону.

На нашу думку, це правило застосовується не тільки до "ускладнювання прочитання споживачем тексту детального розпису сукупної вартості споживчого кредиту", але і до всього кредитного договору.

Як видно банком розроблено такий вигляд договору, що є предметом спору, який робить неможливим його читання. Результатом цього є те, що позивачем підписано договір умови якого не відповідають його волевиявленню та внутрішній волі, однакові умови у різних частинах договору є різними. Також це дозволило банку включити у договір умови, що суперечать чинному законодавству, та навпаки не включити умови, що мають бути обов'язкові до даного типу договорів.

2.1. У пункті 2.8 договору визначена "комісія за управління Кредиту" у розмірі 2.05 %. Відповідно додатку № 1 у розділі "Умови кредитування" "комісія за управління Кредиту" не нараховується.

2.2. Відповідно до 3.1. Правил банки зобов'язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, зазначивши таке:

- значення процентної ставки та порядок обчислення процентних доходів відповідно до вибраного банком методу згідно з вимогами нормативно-правових актів Національного банку;

- перелік, розмір і базу розрахунку всіх комісій (тарифів) банку, що пов'язані з наданням, обслуговуванням і погашенням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, здійснення валютно-обмінних операцій, юридичне оформлення тощо.

У тексті договору відсутнє посилання та опис фінансової послуги що має у додатку № 1 назву "Інші послуги" вартістю 1 025 грн. 00 коп.

2.3. Пункт 2.9 описує взаємовідносини позичальника з страховиком "Альфа-Страхування", та хранителем "Альфа-Хранитель". Але у додатку №1 у розділі ""Умови кредитування" послуги на користь третіх осіб відсутні.

2.4. У пункті 3 договору зазначено, що: "Всі відносини між позичальником та банком, що виникають на підставі цього договору, врегульовуються розділом № 2." Даний розділ договору не підписано позичальником належним чином.

2.5. Пункт 4 договору у собі має посилання на розділ № 2, який не було підписано Позичальником.

2.6. Пункт 4 договору визначає штрафні санкції до позичальника у разі прострочення платежів: 300 грн. за першій прострочений платіж, 700 грн. - за кожний наступний платіж.

Ціна кредитної послуги становить 17 % від суми кредиту (пункт 2.2 договору). Найбільшу місячну суму процентів за користування кредитом визначено у додатку № 1 (у таблиці) у розмірі 708 грн. 33 коп. Як видно з наведеного, штрафні санкції значно перевищують граничний допустимий розмір. Законом України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" № 543/96-ВР від 22.11.96 р. встановлено, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Законодавець визначив максимальний нормативний рівень пені в залежності від збитків, що може нести кредитор, від прострочення платежів.

2.7. У пункті 6 договору йдеться про "застереження, яке є третейською угодою у розумінні статті 12 Закону України "Про третейські суди". Але, відповідно до пункту 14 частини 1 статті 6 даного Закону третейські суди можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

2.8. У додатку № 1 зазначено, що "дострокове погашення можливо, без додаткових комісій". Але у договорі відсутній механізм цього погашення. Відповідно до історії платежів позичальник кожен місяць сплачував банку суму що перевищувала визначену у договорі. Споживачу не відомо, як це зменшувало його реальну заборгованість перед банком.

2.9. Відповідно до статті 6 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" договір крім всього, повинен містити

5) найменування фінансової операції;

8) порядок зміни і припинення дії договору;

9) права та обов'язки сторін, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору.

У договорі є фінансові послуги, які не мають назви.

У договорі відсутні умови, що відповідають за порядок зміни і припинення дії договору.

У договорі не прописані права та обов'язки сторін у повної мірі, а також відповідальність банку за невиконання або неналежне виконання умов договору. Відсутність даних умов у договорі призвела до того, що мало місце невиконання зобов'язань за договором з банком. Банк зобов'язався надати кредитні кошти "у момент підпису сторонами розділу № 1", тобто 21.09.2012 р. Але, відповідно до документу "Выписка по счету частного клиента НОМЕР_1" на рахунок НОМЕР_2, що відкритий у банку для перерахування кредитних коштів (пункт 2.4 договору), сума у розмірі 50 000 грн. 00 коп. (п'ятдесят тисяч гривень) була перерахована 26.09.2012 р. Можливість зняти ці кошти готівкою через банкомат у позичальника з'явилась 27.09.2012р.

Стаття 18 Закону 3161-IV визначає недійсними умови договорів, що обмежують права споживача.

Відповідно до частини 1 продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Відповідно до частини 2 умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Відповідно до частини 3 несправедливими є, зокрема, умови договору про:

2) виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань;

3) встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця;

5) встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором;

10) установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору;

12) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати характеристики продукції, що є предметом договору;

13) визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору;

16) встановлення обов'язку споживача виконати всі зобов'язання, навіть якщо продавець (виконавець, виробник) не виконає своїх;

Відповідно до частини 4 перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним.

Відповідно до частини 5 якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

3. Стаття 19 Закону 3161-IV визначає заборону нечесної підприємницької практики.

У частині 1 зазначено, що нечесна підприємницька практика забороняється.

Нечесна підприємницька практика включає:

2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.

У частині 2 зазначено, що якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно:

1) основних характеристик продукції, таких як: її наявність, переваги, небезпека, склад, методи використання, гарантійне обслуговування, метод і дата виготовлення або надання, поставка, кількість, специфікація, географічне або інше походження, очікувані результати споживання чи результати та основні характеристики тестів або перевірок товару;

3) ціни або способу розрахунку ціни чи наявності знижок або інших цінових переваг;

4) потреби у послугах, заміні складових чи ремонті;

6) права споживача або небезпеки, що йому загрожує.

Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Відповідно до частини 3 забороняються як такі, що вводять в оману:

2) пропонування з метою реалізації однієї продукції до реалізації іншої;

У частині 6 зазначено, що правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Пункт 2.1 Правил зобов'язує банки перед укладенням кредитного договору надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту,

Зазначивши крім всього таке:

б) умови кредитування, зокрема:

наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, у тому числі між зобов'язаннями споживача;

переваги та недоліки пропонованих схем кредитування;

Пункт 3 Правил визначає вимоги щодо детального розпису сукупної вартості кредиту для споживача під час укладення кредитного договору. Так банки зобов'язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з врахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, зазначивши таке:

- значення процентної ставки та порядок обчислення процентних доходів відповідно до вибраного банком методу згідно з вимогами нормативно-правових актів Національного банку.

У банківській практиці можуть використовуватися три методи визначення кількості днів, які беруться в розрахунок під час нарахування сум:

1) метод "факт/факт" - при нарахуванні процентів виходять з фактичної кількості днів у місяці та у році;

2) метод "факт/360" - при розрахунку виходять з фактичної кількості днів у місяці, а кількість днів у році беруть умовно за 360;

3) метод " 30/360" - при розрахунку суми відсотків умовно приймають кількість днів у місяці за 30, а в році - за 360.

Крім цього можуть використовуватися наступні методи зарахування відсотків:

1) АНУЇТЕТНИЙ ПЛАТІЖ - рівний по сумі щомісячний платіж за кредитом, який включає суму нарахованих відсотків і суму основного боргу.

2) СТАНДАРТНИЙ МЕТОД - (КЛАСИЧНА схема погашення кредиту) - передбачає щомісячне погашення тіла кредиту рівними частинами і нарахування відсотків за користування кредитом на залишок заборгованості. Тобто відбувається щомісячне зменшення суми кредиту, що підлягає сплаті.

3) Сплата відсотків щомісячно. Повернення кредиту у кінці терміну.

Перед укладанням кредитного договору відповідач не надав порівняної інформації про методи нарахування відсотків, та як вибраний метод буде впливати на зобов'язання споживача. У самому договорі відсутнє будь-яке посилання на метод розрахунку. Відповідно до додатку № 1 позичальник має сплатити банку за користування кредитними коштами суму у розмірі 14 190 грн. 41 коп. Але, за кредитним калькулятором за адресою http://www.aval.ua/ru/personal/crediting/multi/ сума відсотків, що нараховується методом стандарт становить - 13 104 грн. 17 коп., методом ануїтет - 14 174 грн. 76 коп.

Як видно з наведеного, не надання попередньої інформації, та відсутність конкретного розрахунку у договорі ввело споживача в оману. Відповідно до пункту 1 статті 230 ЦК якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть пере шкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Відповідно до пункту 20 постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від "06" листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

З огляду на все, що було наведено, можна зробити висновок, що кредитний договір носить дискримінаційний характер, стосовно позичальника, є несправедливими, таким, що не відповідає діючому законодавству, таким, що ввів в оману споживача та привів до істотного порушення прав позивача.

Відповідно до частини 1 статті 216 ЦК недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Відповідно до статті 109 ЦПК позови до юридичних осіб пред'являються в суд за їхнім місцезнаходженням. Відповідно частини 5 статті 110 ЦПК позови про захист прав споживачів можуть пред'являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебуванням споживача або за місцем заподіяння шкоди чи виконання договору.

Відповідно до підпункт 7 частини 1 статті 5 Закону України "Про судовий збір" від сплати судового збору звільняються споживачі - за позовами, що пов'язані з порушенням їхніх прав.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_4 підтримали позовні вимоги, покликаючись на викладені в позовній заяві обставини.

Представник відповідача в судове засідання не з"явився, подав до суду заяву згідно з якою просить справу розглядати позовні вимоги не визнає з підстав зазначених в запереченні з якого слідує, що у провадженні Стрийського міськрайонного суду знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ПАТ "Альфа-Банк" про визнання недійсним кредитного договору.

Банк, як відповідач по даній справі, заперечує проти позову повністю.

Що стосується суті позовних вимог, то вони є безпідставними, грунтуються не на законі, а виключно на особистих припущеннях позивача.

Відповідно ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно ст. 203 ЦК України, загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину є:

1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній

волі.

4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

При укладенні оспорюваного кредитного договору сторони передбачили у ньому усі вимоги законодавства, що стосуються його чинності, встановлені як ЦК України (ст. ст. 203, 1048-1052, 1054), так і Законом України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг".

Зокрема це:

- досягнення сторонами згоди з усіх істотних умов договору: мета, сума і строк

кредиту; умови і порядок його видачі та погашення; види (способи) забезпечення зобов'язань позичальника; відсоткові ставки; порядок плати за кредит; порядок зміни та припинення дії договору; відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору; кредитний договір укладений у письмовій формі;

- сторони кредитного договору мали необхідний обсяг цивільної дієздатності; - волевиявлення сторін було вільним і відповідало їхній внутрішній волі.

Відповідно до п. 5 кредитного договору, підписанням цього договору позичальник підтверджує, що він попередньо ознайомлений у письмовій формі з умовами надання кредиту, в тому числі вартістю кредиту, його особливостями, перевагами та недоліками, інформацією про сукупну вартість кредиту з урахуванням реальної процентної ставки та значення абсолютного подорожчання кредиту, вартості, видів та предметів супутніх послуг, а також будь якою іншою інформацією, надання якої вимагає чинне в Україні законодавство, в тому числі інформацією надання якої передбачене нормами ЗУ "Про захист прав споживачів" та нормативними документами НБУ, які йому роз'яснені, зрозумілі, не потребують додаткового тлумачення та з якими він цілком згодний, що він отримав свій примірник цього договору, що складається з першого та другого розділів та додатків до нього в дату його укладення, що він в письмовій формі ознайомлений з загальними умовами кредитування фізичних осіб в ПАТ "Альфа-Банк".

Жодних зауважень чи застережень щодо умов кредиту, на момент укладення кредитного договору у позивача не було.

Позивач добровільно погодився на такі умови кредитування.

При цьому, саме позивач, звернувся до банку із заявою про надання йому кредиту і виступив ініціатором укладення кредитного договору.

Тому, усі твердження позивача про те, що йому не було надано якоїсь інформації, або про те, що якісь умови кредитного договору є несправедливими не відповідають дійсності та не підтверджуються жодним доказом.

Отже, підстав для визнання кредитного договору № 500306596 від 21.09.2012 року недійсним - немає.

Суд, заслухавши пояснення сторін, представника відповідачки, свідків та дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч. ч. 1,2 ст. 509 ЦК України зобов"язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов"язана вчинити на користь другої особи (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор мас право вимагати від боржника виконання його обов"язку. Зобов"язання виникають з підстав, встановлених ст.11 цього Кодексу. Однією з підстав виникнення зобов"язання є договір або інший правочин (п.1 ч.2 ст. 11 ЦК України).

Згідно з положеннями ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача - враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.(ст.627 ЦК України).

Стаття 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За змістом 4.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як і істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Законодавством України чітко врегульовані питання щодо недійсності угод (ст.ст. 215-216 ЦК України). Відповідно до ч.І ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі,; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (частини 1, 3, 5 ст. 203 ЦК України).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти, сплата яких передбачена ст.1048 ЦК України.

Судом встановлено, що між ОСОБА_1 та ПАТ "Альфа- Банк", було укладено кредитний договір № 500306596 від 21.09. 2012 р., за умовами якого банк надав позивачу грошові кошти (кредит) у сумі 50000 грн. терміном до 28.09.2015 р. зі сплатою річних 17 відсотків за користування кредитними коштами. Додаток №1 до кредитного договору передбачає графік повернення кредиту і сплати процентів. Сторони, підписавши оспорюваний договір, підтвердили факт досягнення згоди між собою щодо усіх істотних умов, а саме, предмету договору, суми кредиту, процентів за користування кредитними коштами, розрахунок процентів, розмір оплати за надання банківських послуг, страхових компаній, послуг нотаріуса, розмір комісії за видачу кредиту, прав та обов"язків сторін, умов забезпечення кредиту, відповідальності сторін, строків дії договору.

Наявність підписаного обома сторонами кредитного договору свідчить про те, що обидва його учасники бажали укласти договір, його укладення відповідало внутрішній волі сторін, жодна з них не була примушена до укладення такого договору, а відтак, волевиявлення позивача було вільним і відповідало його внутрішній волі. При укладенні договору позивачу були відомі всі умови договору та не існувало ніяких інших обставин, які б примусили його прийняти умови договору на вкрай невигідних для себе умовах.

Суд вважає, що кредитний договір відповідає вимогам ст ст. 626, 627,634, 1054 ЦК України.

Відповідно до положень ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов"язаний повідомити споживача у письмовій формі про кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов"язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну скупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов"язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо).

Стаття 18 Закону України "Про захист прав споживачів" передбачає визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Відповідно до положень указаної статті продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договорі з споживачем умови, які є несправедливими. Зокрема, умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов"язків на шкоду споживача. У частині третій названої статті визначений приблизний (невичерпний) перелік несправедливих умов договору.

Позивачем не вказано, які саме умови оспорюваного договору є несправедливими, відповідно до переліку умов, передбаченого ч.3 ст. 18 ЗУ "Про захист прав споживачів", а також у чому полягає нечесна підприємницька практика банку з врахуванням ст. 19 зазначеного Закону.

Позивачем, всупереч вимогам ст. ст. 10, 60 ЦПК України, не надано належних та допустимих доказів, які дають підстави вважати, що умови оспорюваного позивачем кредитного договору, укладеного між сторонами, є несправедливими для позивача, оскільки при підписанні договору він мав реальну можливість ознайомитися з умовами договору і протягом дії вказаного договору з 21.09.2012 року не мав жодних претензій до умов договору, вважаючи порушеними свої права, не звертався за захистом свого права.

При підписанні кредитного договору відповідачем передбачені чинним законодавством вимоги для укладення кредитного договору були дотримані, договір містить всі передбачені законодавством відомості, дотримано всіх вимог щодо змісту та форми його укладення, що свідчить про безпідставність тверджень позивача про невідповідність умов договору вимогам законодавства,.

Суд вважає, що відсутні обставини вважати, що умови договору є несправедливими, такими що створюють істотний дисбаланс договірних прав та обов"язків на шкоду позивачу.

Відмовляючи у задоволенні позову із зазначених підстав, суд враховує положення ч.14 ст. 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність", згідно з якою комерційні банки самостійно встановлюють процентні ставки та комісійну винагороду по своїх операціях, а відтак доводи про несправедливість умов кредитного договору, є безпідставними.

Суд не встановив у діях банку жодних порушень застосування Закону України "Про захист прав споживачів", як під час укладення кредитного договору, так і в процесі його виконання на підставі наданих позивачем належних і допустимих доказів, приходить до висновку про відсутність підстав для визнання кредитного договору недійсним з підстав, зазначених позивачем, а саме, укладення договору внаслідок обману, та прояву нечесної підприємницької практики, з підстав несправедливості умов кредитного договору, які призвели до істотного порушення його прав та обов"язків .

Кредитний договір № 500306596 від 21.09.2012 року, додаток №1 до кредитного договору, встановлює графік повернення кредиту і сплати процентів, був підписаний сторонами , належним чином завірений, що свідчить про ознайомлення позивача з умовами договору, порядком погашення заборгованості по кредиту і сплати відсотків за користування ним, відповідність вимогам чинного законодавства України, а також основному принципу при укладенні таких правочинів - диспозитивності

Звертаючись до суду з позовом позивач посилається на те, що даний договір був укладений під впливом обману, що тягне недійсність правочину.

Відповідно до ч.1 ст. 230 ЦК України, якщо одна зі сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.І ст. 229 ЦК України), такий правочин видасться судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Як роз"яснив Пленум Верховного Суду України у п.20 постанови №9 від 06.11.2009 р. "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

З матеріалів справи вбачається, що між сторонами виникли договірні правовідносини з приводу отримання, користування та повернення кредитних коштів. При цьому позичальник під час укладення кредитного договору був ознайомлений з його умовами та погодився з ними, що підтверджується його підписами на кредитному договорі та додатку до кредитного договору, не заперечував факту отримання та використання кредитних коштів, і заявив вимогу про визнання недійсними кредитного договору лише 02.04.2014 року, хоча договір був укладений 21.09.2012 року, протягом вищевказаного періоду, позивач користувався кредитними коштами та частково погашав кредитну заборгованість.

Крім того, договір укладений під впливом обману, є оспорюваним правочином і тягар доказування у даній категорії справ щодо доведеності наявності обману на момент вчинення правочину покладається на сторону позивача. Однак позивачем всупереч вимогам ст. ст. 10, 60 ЦПК України, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підстави своїх вимог та заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57 - 60 ЦПК України, позивач не надав жодного доказу на підтвердження зазначених обставин, не зазначив, які саме обставини, що мають істотне значення при укладенні оспорюваного договору, не були навмисно повідомлені банком, і які могли перешкоджати вчиненню правочину.

Посилаючись на несправедливість умов кредитного договору позивачем не доведено, що умови договору порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов"язків сторін, що умови договору завдають шкоди позивачеві.

Крім цього позивачем не було надано доказів на підтвердження тієї обставини, що перед підписанням кредитного договору, додатку до нього його не було ознайомлено з умовами договору, з графіком повернення кредиту і сплати процентів, передбачених додатком до кредитного договору.

При таких обставинах, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити за недоведеністю.

Керуючись ст., ст. 10, 60, 212, 213, 215 ЦПК України, ст., ст. 202, 215, 230, 509, 626 , 627, 628, 634, 638, 1054 Цивільного кодексу України, ст. 18 ЗУ "Про захист прав споживачів", ст. 47 ЗУ "Про банки і банківську діяльність", п.20 Постанови Пленому Верховного Суду України №9 від 06.11.20011 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", суд,-

ВИРІШИВ :

в задоволенні позову ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства "Альфа-Банк" про визнання недійсним кредитного договору - відмовити за недоведеністю.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Львівської області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Головуючий-суддя І. М. Микитчин