Ухвала

іменем україни

23 грудня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.,

суддів: Євтушенко О.І., Завгородньої І.М.,

ІваненкоЮ.Г., Ситнік О.М.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Вижницького дошкільного навчального закладу

№ 1 про визнання недійсними наказів про застосування заходів дисциплінарного стягнення та звільнення, визнання недійсним запису у трудовій книжці, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,

за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 28 квітня 2015 року та рішення апеляційного суду Чернівецької області від 16 липня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду із позовом до Вижницького дошкільного навчального закладу № 1 про визнання недійсними наказів про застосування заходів дисциплінарного стягнення та звільнення, визнання недійсним запису у трудовій книжці, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

На обґрунтування позовних вимог зазначала, що відповідно до наказів від 02 вересня 1985 року № 280 та від 01 лютого 2006 року № 8 ОСОБА_3працювала у Вижницькому дошкільному навчальному заклад № 1 на посадах вихователя на 0,5 ставки та практичного психолога на 0,5 ставки.

Наказами від 14 листопада 2014 року № 50 та від 04 грудня 2014 року № 52 ОСОБА_3 оголошено догани за неналежне виконання посадових обов'язків, а наказом від 03 грудня 2014 року № 51 оголошено сувору догану за запізнення на роботу.

Наказом від 20 січня 2015 року № 4 її було звільнено з посади вихователя, практичного психолога на підставі п. п. 3, 4 ст. 40 та п. 3. ст. 41 КЗпП України.

У подальшому наказом від 06 березня 2015 року № 35 внесено зміни до наказу від 03 грудня 2014 року № 51, а наказомвід 19 березня 2015 року

№ 36 наказ від 20 січня 2015 року № 4 про звільнення її з роботи скасовано та з 19 березня 2015 року її звільнено з посад вихователя та практичного психолога за п. 3 ст. 41 КЗпП України у зв'язку із вчиненням аморальних проступків.

Посилаючись на те, що вона не порушувала трудової дисципліни, не вчиняла аморальних проступків, на безпідставність й незаконність накладення на неї дисциплінарних стягнень та звільнення, ОСОБА_3 просила визнати недійсними накази про застосування заходів дисциплінарного стягнення, накази про звільнення, запис у трудовій книжці про звільнення її з роботи, поновити її на роботі, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу та в рахунок відшкодування моральної шкоди стягнути з відповідача 10 000 грн.

Рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області від

28 квітня 2015 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 16 липня

2015 року рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від

28 квітня 2015 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог про визнання наказів про накладення дисциплінарних стягнень від 03 грудня 2014 року № 51, від 04 грудня 2014 року № 52, від 20 січня 2015 року № 4, від 06 березня 2015 року № 35 незаконними, звільнення з роботи на підставі п. п. 3, 4 ст. 40, п. 3 ст. 41 КЗпП України, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким визнано накази про накладення дисциплінарних стягнень на ОСОБА_3 від 03 грудня 2014 року № 51, від 04 грудня 2014 року № 52, від 06 березня 2015 року (в частині внесення змін до наказу від 03 грудня 2014 року № 51) незаконними. Визнано незаконним звільнення ОСОБА_3 з посад вихователя, практичного психолога на підставі п. п. 3, 4 ст. 40, п. 3 ст. 41 КЗпП України згідно з наказом від 20 січня 2015 року № 4. Стягнуто з Вижницького дошкільного начального закладу

№ 1 на користь ОСОБА_3 втрачений заробіток за час вимушеного прогулу за період з 20 січня по 19 березня 2015 року в розмірі 5 068 грн

42 коп., відраховано з цієї суми податки та інші обовʼязкові платежі. Стягнуто з Вижницького дошкільного навчального закладу № 1 на користь ОСОБА_3 моральну шкоду в розмірі 500 грн. У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін. У рахунок виконання рішення суду в частині стягнення з Вижницького дошкільного начального закладу № 1 на користь ОСОБА_3 5 068 грн 42 коп. втраченого заробітку за час вимушеного прогулу за період з 20 січня по 19 березня 2015 року зараховано виплачені ОСОБА_3 згідно з наказом від 19 березня 2015 року № 36 кошти в розмірі 4 500 грн 52 коп.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 28 квітня 2015 року повністю та рішення апеляційного суду Чернівецької області від 16 липня 2015 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення позивачки відбулося з дотриманням трудового законодавства, оскільки нею було вчинено аморальні проступки, несумісні з продовженням роботи на посадах вихователя та практичного психолога. Крім того, виходив з правомірності накладення на позивачку відповідних дисциплінарних стягнень та відсутності підстав для відшкодування моральної шкоди.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову про визнання незаконними наказів про накладення дисциплінарних стягнень, про звільнення з роботи на підставі п. п. 3, 4 ст. 40, п. 3 ст. 41 КЗпП України, про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, та ухвалюючи в цій частині нове рішення, суд апеляційної інстанції виходив із того, що ОСОБА_3 вчинила аморальні проступки з урахуванням того, що вона є вихователем, практичним психологом, брала участь у навчально-виховному процесі дошкільного навчального закладу, працювала з малолітніми дітьми, їх батьками. Вчинення позивачкою аморальних проступків полягає у приниженні вихованця, порушенні моральних норм у спілкуванні з колегами по роботі та батьками дітей, ігноруванні вимог суспільної моралі. Позивачка скомпрометувала себе перед батьками вихованців, колегами по роботі, втратила тим самим авторитет, дискредитувала себе як вихователь, практичний психолог, що є несумісним з виховною функцією вихователя, практичного психолога, не дозволяє надалі позивачці брала участь у навчально-виховному процесі дошкільного навчального закладу.

Проте повністю погодитися з таким висновком суду апеляційної інстанції не можна, оскільки він зроблений із неповним з'ясуванням обставин справи та неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Згідно зі ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Колегія суддів касаційного суду вважає, що зазначеним вимогам рішення апеляційного суду не відповідає із наступних підстав.

Судом установлено, що відповідно до наказів від 02 вересня 1985 року № 280 та від 01 лютого 2006 року № 8 позивачка працювала у Вижницькому дошкільному навчальному заклад № 1 на посадах вихователя на 0,5 ставки та практичного психолога на 0,5 ставки.

Згідно з наказом від 14 листопада 2014 року № 50 позивачці оголошено догану за неналежне виконання посадових обов'язків, зокрема за те, що вона пішла з місця роботи у своїх справах, залишивши як вихователь без нагляду дітей І молодшої групи (а. с. 5).

Згідно з наказом від 03 грудня 2014 року № 51 позивачці оголошено сувору догану за запізнення на роботу на 20 хвилин (а. с. 5-6).

Згідно з наказом від 4 грудня 2014 року № 52 про притягнення позивачки до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани за те, що вона, як практичний психолог, некоректною поведінкою завдала психологічної травми вихованцю 1 молодшої Б групи - трирічному хлопчику ОСОБА_4.

Наказом від 20 січня 2015 року № 4 звільнено позивачку з посади вихователя, практичного психолога на підставі пп. 3, 4 ст. 40 , п. 3 ст. 41 КЗпП України (а. с. 8).

Згідно з наказом від 06 березня 2015 року № 35 до наказу № 51 від 3 грудня 2014 року внесено зміни та на позивачку за запізнення на роботу, що мало місце 03 грудня 2014 року, замість суворої догани накладено стягнення у вигляді догани,оскільки дії позивачки, яка безпідставно грубо заштовхала вихованця віком до 3 років до кабінету завідувача ДНЗ, верхній одяг і взуття якого демонстративно кинула на підлогу, заявивши, що ця дитина її групу не буде відвідувати, на час винесення вказаного наказу відповідачем розцінено як дисциплінарний проступок внаслідок неналежного виконання трудових обов'язків.

Як слідує зі змісту наказу від 19 березня 2015 року № 36, позивачку звільнено з роботи за вчинення аморальних проступків, які мали місце 03 та 04 грудня 2014 року.

Так, 03 грудня 2014 року під час проведення зборів батьків І молодшої Б групи позивачка вела себе зверхньо, кричала, використовувала слова, що принижують честь і гідність присутніх на зборах.

04 грудня 2014 року ОСОБА_3 до кабінету завідувача ДНЗ № 1 грубо заштовхала вихованця І молодшої Б групи ОСОБА_4, верхній одяг дитини позивачка демонстративно кинула на підлогу та заявила завідувачці ДНЗ № 1 у присутності працівника закладу, що дитина її групу надалі не буде відвідувати. Внаслідок таких дій дитина плакала, була розгублена, перелякана.

Відповідно до пп. 3, 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках:

систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення;

прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п.п. 23, 24 постанови № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», за передбаченими п. 3 ст. 40 КЗпП підставами працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку.

У таких випадках враховуються ті заходи дисциплінарного стягнення, які встановлені чинним законодавством і не втратили юридичної сили за давністю або зняті достроково (ст. 151 КЗпП), і ті громадські стягнення, які застосовані до працівника за порушення трудової дисципліни у відповідності до положення або статуту, що визначає діяльність громадської організації, і з дня накладення яких до видання наказу про звільнення минулого не більше одного року.

При розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Невихід працівника на роботу в зв'язку з незаконним переведенням не можна вважати прогулом без поважних причин. Працівник, який відмовився від переведення на більш легку роботу, якої він відповідно до медичного висновку потребував за станом здоров'я, не може бути звільнений за п. 3 чи п. 4 ст.40 КЗпП, власник або уповноважений ним орган можуть у зв'язку з цим розірвати трудовий договір за п. 2 ст. 40 КЗпП, якщо наявні передбачені ним умови.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків або змушує докладати додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок відшкодувати моральну (немайнову) шкоду покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Відповідно до вимог п. 3 ч. 1 ст. 41 КЗпП України трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний у випадках вчинення працівником, який виконує виховні функції, аморального проступку, несумісного з продовженням даної роботи.

У п. 23 постанови роз'яснено, що з підстав вчинення аморального проступку, несумісного з продовженням даної роботи (п. 3 ст. 41 КЗпП України), можуть бути звільнені лише ті працівники, які займаються виховною діяльністю, наприклад, вихователі, вчителі, викладачі, практичні психологи, соціальні педагоги, майстри виробничого навчання, методисти, педагогічні працівники позашкільних закладів. Таке звільнення допускається як за вчинення аморального проступку при виконанні трудових обов'язків, так і не пов'язаного з ними (вчинення такого проступку в громадських місцях або в побуті). Звільнення не може бути визнано правильним, якщо воно проведено лише внаслідок загальної оцінки поведінки працівника, непідтвердженої конкретними фактами.

Відповідно до пункту 3 статті 41 КЗпП України вчинення працівником, який виконує виховні функції, аморального проступку, не сумісного з продовженням даної роботи, є підставою для розірвання трудового договору з працівником.

Аморальним проступком є винне діяння, що суперечить загальноприйнятим нормам і правилам, порушує моральні устої суспільства, моральні цінності, які склалися в суспільстві, і суперечить змісту трудової функції, тим самим дискредитуючи службово-виховні, посадові повноваження відповідного кола осіб. Зокрема, аморальним слід вважати появу в громадських місцях у нетверезому стані, нецензурну лайку, бійку, поведінку, що принижує людську гідність, тощо.

Аналіз положень пункту 3 статті 41 КЗпП України та Закону України «Про освіту» дає підстави для висновку про те, що працівники, які виконують виховну функцію, - вчитель, педагог, вихователь - зобов'язані бути людиною високих моральних переконань та бездоганної поведінки. Унаслідок цього, якщо педагог недостойною поведінкою скомпрометував себе перед учнями, іншими особами, порушив моральні норми, втратив тим самим авторитет, дискредитував себе як вихователь, він може бути звільнений з роботи за пунктом 3 статті 41 КЗпП України.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог про визнання наказів про накладення дисциплінарних стягнень від 03 грудня 2014 року № 51, від 04 грудня 2014 року № 52, від 20 січня 2015 року № 4, від 06 березня 2015 року № 35 незаконними, звільнення з роботи на підставі п. п. 3, 4 ст. 40, п. 3 ст. 41 КЗпП України, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позовних вимог, яким визнано накази про накладення дисциплінарних стягнень на ОСОБА_3 від 03 грудня 2014 року № 51, від 04 грудня 2014 року № 52, від 06 березня 2015 року (в частині внесення змін до наказу від 03 грудня 2014 року № 51) незаконними, визнано незаконним звільнення ОСОБА_3 з посади вихователя, практичного психолога на підставі п. п. 3, 4 ст. 40, п. 3 ст. 41 КЗпП України згідно наказу від 20 січня 2015 року № 4Ю, та стягнуто з Вижницького дошкільного начального закладу № 1 на користь ОСОБА_3 втрачений заробіток за час вимушеного прогулу за період з 20 січня по 19 березня 2015 року в розмірі 5 068 грн 42 коп., відраховано з цієї суми податки та інші обовʼязкові платежі, та стягнуто з моральну шкоду в розмірі 500 грн.

Апеляційний суд прийшов до висновку, що відповідачем порушені норми трудового законодавства відносно позивача і вони підлягають захисту.

Рішення суду апеляційної інстанції в цій частині не оскаржується, а тому судом касаційної інстанції на предмет законності та обґрунтованості не перевіряються.

Разом з тим, як суд першої інстанції так і суд апеляційної інстанції відмовили позивачу в задоволенні позовних вимог про поновлення її на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 19 березня 2015 року не звернули увагу на наступне.

Згідно зі ст. 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана, звільнення. Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення.

Відповідно до вимог ст. 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

Статтею 149 КЗпП України передбачено, що до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

Отже, дисциплінарне стягнення застосовується безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення. Законодавством установлено, що днем виявлення проступку є день, коли про нього дізналася посадова особа, яка має право на застосування дисциплінарного стягнення. Відповідно, перебіг зазначеного терміну розпочинається, коли проступок виявлено посадовою особою, до обов'язків якої входить контроль за додержанням трудової дисципліни, а не тільки керівником установи чи підприємством.

Згідно з п. 22 постанови у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за п.п. 3, 4, 7, 8 ст. 40 п. 1 ст. 41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені ст. ст. 147(1), 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

Отже, суд повинен перевірити дотримання строку застосування дисциплінарного стягнення до кожного конкретного порушення, що стало приводом для звільнення.

Відповідно до роз'яснень, які містяться в п. 27 постанови, вирішуючи питання про те, чи є порушення трудових обов'язків грубим, суд має виходити з характеру проступку, обставин, за яких його вчинено, яку завдано ним (могло бути завдано) шкоду.

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що на момент притягнення до дисциплінарної відповідальності сплинув термін притягнення позивачки до відповідальності, а тому роботодавцем пропущено місячний строк,чим порушено норми ст. 148 КЗпП України.

У порушення вимог ст. ст. 212- 214, 316 ЦПК України апеляційний суд зазначених вимог закону не врахував, не перевірив доводів сторін, не надав їм належної оцінки. При цьому, посилаючись на виявлені під час службової перевірки неодноразові систематичні порушення, не врахував, що підставою для звільнення з підстав ч. 1 ст. 41 КЗпП України є вчинення особою разового грубого порушення трудових обов'язків, а не триваючого, зокрема, неналежне виконання своїх обов'язків; не встановив фактичних обставин; не визначився з характером спірних правовідносин та дійшов передчасного висновку про те, що звільнення ОСОБА_3 було проведено законно.

Наведене свідчить, що як суд першої інстанції, так і апеляційний суд не встановили фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи в частині позовних вимог про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 19 березня 2015 року.

За таких обставин судові рішення суду першої та апеляційної інстанції підлягають скасуванню в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 19 березня 2015 року з підстав, передбачених ст. 338 ЦПК України, з направленням справи в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

Разом з тим висновок апеляційного суду в частині визнання наказів про накладення дисциплінарних стягнень на ОСОБА_3 від 03 грудня 2014 року № 51, від 04 грудня 2014 року № 52, від 06 березня 2015 року (в частині внесення змін до наказу від 03 грудня 2014 року № 51) незаконними, визнання незаконним звільнення ОСОБА_3 з посади вихователя, практичного психолога на підставі п. п. 3, 4 ст. 40, п. 3 ст. 41 КЗпП України згідно наказу від 20 січня 2015 року № 4; стягнення з Вижницького дошкільного начального закладу № 1 на користь ОСОБА_3 втрачений заробіток за час вимушеного прогулу за період з 20 січня по 19 березня 2015 року в розмірі 5 068 грн 42 коп., відраховано з цієї суми податки та інші обовʼязкові платежі; стягнення з Вижницького дошкільного навчального закладу № 1 на користь ОСОБА_3 моральну шкоду в розмірі 500 грн є законним та обґрунтованим.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 28 квітня 2015 року та рішення апеляційного суду Чернівецької області від 16 липня 2015 року в частині вимог про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

В іншій частині рішення апеляційного суду Чернівецької області від 16 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий П.О. Гвоздик
Судді:О.І. Євтушенко І.М. Завгородня Ю.Г. Іваненко О.М. Ситнік