АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/654/15 Справа № 205/4469/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - Остапенко Н. Г. Доповідач - Глущенко Н.Г.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2015 року м. Дніпропетровськ

02 вересня 2015 року Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - Глущенко Н.Г.

суддів - Пономарь З.М., Черненкової Л.А.,

за участю секретаря - Видюкової Ю.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську

цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_2

на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 жовтня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя та визнання права власності на ? частину земельної ділянки, -

ВСТАНОВИЛА:

Відповідач ОСОБА_2 звернувся до суду з апеляційною скаргою в якій просить скасувати рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 28.10.2014 року та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що рішення є незаконним та необґрунтованим, оскільки ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зокрема, відповідач вважає, що висновки суду не відповідають обставинам справи / а. с. 31-35 /.

Зазначеним рішенням суду від 28.10.2014 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволені частково.

Позовні вимоги ОСОБА_3 - задоволено.

Суд визнав за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,0438 га, розташованої на території Ленінського району АДРЕСА_1 надану для ведення садівництва.

Також судом вирішено питання щодо судових витрат по справі / а. с. 27-28/.

Додатковим рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 19.03.2015 року (яке сторонами не оскаржуються) суд поділив спільне майно подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у вигляді земельної ділянки площею 0,0438 га, розташованої на території Ленінського району АДРЕСА_1. Також, суд визнав за ОСОБА_2 право власності на ? частину земельної ділянки площею 0,0438 га, розташованої на території Ленінського району АДРЕСА_1, надану для ведення садівництва /а. с. 63-64/.

Крім того, ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 19.03.2015 року внесено виправлення в текст рішення суду від 28.10.2014 року та замінено предмет позовних вимог з «про визнання права власності на ? частину земельної ділянки» на вірне «про поділ спільного сумісного майна подружжя та визнання права власності на ? частину земельної ділянки». Також, замінено в рішенні суду від 28.10.2014 року найменування с/т «Будівельник-1» на вірне «Садівницьке товариство «Будівельник-1» /а. с. 65-66/.

Судом встановлено, що 02.12.2000 року між сторонами було зареєстровано шлюб, що підтверджується актовим записом № 1063 від 02.12.2000 року зробленим Відділом реєстрації актів громадського стану Жовтневої районної ради м. Дніпропетровська /а. с. 10/.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 06.02.2013 року, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було розірвано /а. с.18/.

Як вбачається з договору купівлі-продажу земельної ділянки від 29.04.2004 року, ОСОБА_2 придбав у ОСОБА_4 земельну ділянку площею 0,0438 гектарів, яка розташована на території Ленінського району АДРЕСА_1, та надана для ведення садівництва.

Договір посвідчено в нотаріальному порядку /а. с. 8/.

Згідно ч. 2 ст. 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

У судовому засіданні встановлено, що земельну ділянку було придбано в період шлюбу і за спільні кошти подружжя.

Відповідно до ч.1 ст.60 СКУкраїни майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності.

Згідно ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором, що також передбачено ст. 372 ЦК України, згідно якої у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям під час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Підставою набуття подружжям права спільної сумісної власності є лише одна обставина: набуття (придбання) майна за час шлюбу, крім випадків встановлених законом або договором.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Також, ст.321 ЦК України передбачає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_3 підлягають задоволенню в силу ст.ст. 60,63,70 СК України, ст.ст. 321, 368, 392 ЦК України.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно відхилити, а рішення суду - залишити без змін, з наступних підстав.

Вирішуючи даний спір, який виник між сторонами, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі з'ясував права та обов'язки сторін, обставини справи, перевірив доводи сторін та дав їм належну правову оцінку, постановив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

Згідно ст. ст.10,11 ЦПК України - цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін і кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає позовні вимоги в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України - кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

При вище викладених обставинах, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_3 підлягають задоволенню.

Приведені в апеляційній скарзі доводи відповідача ОСОБА_2 не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального і процесуального права.

Відповідно ж до ст.212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на ту обставину, що суд першої інстанції не прийняв до уваги той факт, що на спірній земельній ділянці знаходиться будинок (право установчі документи на який відсутні), який знаходився і на момент придбання земельної ділянки, але питання щодо будинку судом не вирішене, як і посилання на наявність іншої земельної ділянки, що знаходиться в користуванні позивачки - не можуть бути прийняті до уваги, оскільки предметом спору була лише земельна ділянка, що придбана в період шлюбу сторін за договором купівлі-продажу від 29.04.2004 року, а питання щодо поділу будинку чи будівельних матеріалів і таке інше, як питання відносно поділу іншої земельної ділянки не були предметом судового розгляду, оскільки відповідні позовні вимоги сторонами заявлено не було. До того ж, сторони не позбавлені можливості, в разі виникнення спору відносно будинку та іншої земельної ділянки, - звернутися до суду з відповідним позовом у встановленому законом порядку.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.

Порушень матеріального чи процесуального закону, які могли б призвести до скасування судового рішення, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтовані, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст.ст. 303,307,308 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 жовтня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з цього часу.

СУДДІ: