Справа № 734/2382/14 Провадження № 22-ц/795/33/2015 Категорія -цивільнаГоловуючий у I інстанції -Бузунко О. А. Доповідач - Губар В. С.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 березня 2015 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіГубар В.С.,
суддів:Мамонової О.Є., Позігуна М.І.
при секретарі:Козлачковій Ю.В., Поклад Д.В.
за участю:ОСОБА_6 та адвоката ОСОБА_7, ОСОБА_8 та адвоката ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_8 на рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 16 жовтня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_8 про поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_6, третя особа - ОСОБА_10, про поділ спільного майна подружжя,-

в с т а н о в и в:

У листопаді 2013 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_8 про поділ спільного майна подружжя, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що з 12 березня 1994 року по 14 травня 2013 року перебував з відповідачкою у зареєстрованому шлюбі. Під час перебування у шлюбі подружжям за спільні сімейні кошти був зведений житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1. Згідно свідоцтва про право власності, виданого Крехаївською сільською радою 26 червня 2012 р. на підставі рішення № 22 від 29 травня 2012 р., будинок був зареєстрований КП «Ніжинське МБТІ» на його дружину як власницю. Оскільки після розірвання шлюбу колишні подружжя не дійшли згоди щодо добровільного поділу будинку, позивач просив у судовом у порядку визнати за ним право власності на 1/2 частину вказаного житлового будинку АДРЕСА_1.

У грудні 2013 року ОСОБА_8 подала зустрічний позов, у якому просила провести поділ спільного майна подружжя у вигляді майнових обов'язків за договором позики від 25 серпня 2006 року, який укладений у формі боргової розписки, наданої нею ОСОБА_10, та визнати ОСОБА_6 боржником в розмірі 1/2 частини грошових зобов'язань за цим договором позики.

Рішенням Козелецького районного суду Чернігівської області від 03 лютого 2014 року позов ОСОБА_6 задоволено, в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_8 відмовлено, вирішено питання про розподіл судових витрат між сторонами.

Рішенням апеляційного суду Чернігівської області від 05 травня 2014 року скасовано рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 03 лютого 2014 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_6 та ухвалено у цій частині рішення про відмову в задоволенні його позовних вимог, у частині відмови в задоволенні вимог зустрічного позову ОСОБА_8 рішення суду залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 липня 2014 року рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 03 лютого 2014 року та рішення апеляційного суду Чернігівської області від 05 травня 2014 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Суд касаційної інстанції вказав, що в порушення п.п. 23,24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», судами не перевірено, за які кошти було зведено спірний будинок, не досліджено чи дійсно ОСОБА_8 позичила у ОСОБА_10 кошти, які були витрачені в інтересах сім'ї.

Як зазначено ч.4 ст.338 ЦПК України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов'язковими для суду при новому розгляді справи.

При новому розгляді справи, рішенням Козелецького районного суду Чернігівської області від 16 жовтня 2014 року позов ОСОБА_6, задоволено: проведено поділ житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1, і є суб'єктом права спільної сумісної власності подружжя, між ОСОБА_6 та ОСОБА_8; визнано за ОСОБА_6 право власності на нерухоме майно - 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1, як на частину спільно нажитого майна подружжя; визнано за ОСОБА_8 право власності на нерухоме майно - 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1, як частину спільно нажитого майна подружжя.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_8 до ОСОБА_6, третя особа: ОСОБА_10, про поділ спільного майна подружжя - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_8 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_6 у задоволенні позовних вимог та задовольнити її зустрічний позов, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду обставин справи та недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що є безпідставними висновки суду першої інстанції про те, що договір позики укладений не в інтересах сім'ї, а з метою придбання майна для її сина від першого шлюбу ОСОБА_12, оскільки останній на момент укладення договору був неповнолітнім, та згідно ст.ст. 260, 270 СК України був членом сім'ї сторін.

Апелянт стверджує, що в деклараціях про готовність об'єкта до експлуатації допущено помилку в році закінчення будівництва, в результаті чого будинок було прийнято в експлуатацію за спрощеною процедурою як такий, що побудований у 2009 році, про що свідчить лист Іспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Чернігівській області від 11.07.2014 року №Л-113/01-12, тобто спірний будинок було набуто у власність після припинення шлюбних відносин під час окремого проживання.

На думку апелянта, рішенням Ананьївського районного суду Одеської області від 14 травня 2013 року встановлено факт окремого проживання сторін протягом п'яти років, та ОСОБА_6 своїми навмисними діями перешкоджав її сім'ї користуватися спірним будинком, про що свідчать заяви до міліції, датовані 2012 роком.

Апелянт наполягає, що кошти на будівництво будинку на підставі договору позики надала її мати ОСОБА_10, оскільки згідно її копії трудової книжки та довідки про доходи за період з листопада 2005 року і до часу закінчення будівництва 2012 року заробітна плата у сторін була низькою, її вистачало на задоволення мінімальних життєвих потреб.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали цивільної справи та матеріали інвентаризації справи №№3329, 852 (р/с3329) на домоволодіння АДРЕСА_1, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Згідно ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_6, суд першої інстанції виходив з того, що спірний будинок є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя та підлягає поділу, виходячи з принципу рівності часток подружжя в спільно нажитому майні, оскільки будинок був побудований у 2008 році, на момент будівництва сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_8, суд першої інстанції виходив з того, що згідно боргової розписки кошти ОСОБА_8 були взяті в борг у її, позивачки, матері ОСОБА_10, для задоволення потреб сина позивачки від першого шлюбу - ОСОБА_12, а тому отримані кошти згідно розписки від 25 серпня 2006 року про боргове зобов'язання ОСОБА_8 перед ОСОБА_10 не можна вважати договором, укладеним одним із подружжя в інтересах сім'ї.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується апеляційний суд, враховуючи наступне.

Судом по справі встановлено, що з 12 березня 1994 року до 14 травня 2013 року ОСОБА_13 та ОСОБА_8 перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с. 9, 24).

Рішенням Ананьївського районного суду Одеської області від 14 травня 2013 року шлюб між ОСОБА_13 та ОСОБА_8 розірвано (а.с.9).

28 серпня 2006 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_14 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки по АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку. (а.с.30-31).

Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Статтею 70 СК України зазначено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Отже, вказаними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя.

Перевіряючи доводи скарги, апеляційним судом досліджені інвентаризаційні справи № 852 та № 3329 на житловий будинок АДРЕСА_1, з матеріалів яких встановлено наступне.

У зведеному акті на а.с. 4 міститься штамп, згідно якому станом на 28.11.2011 р. прибудова а та житловий будинок А є об»єктами самочинного будівництва. На схемі земельної ділянки на а.с.5 також міститься штамп, згідно якому прибудова під літерою а та житловий будинок під літерою А станом на 11.2011 р. є об»єктами самочинного будівництва. В оціночному акті, складеному станом на 29.11.2011 р., на а.с. 6 визначено рік побудови будинку АДРЕСА_1 - 1969/2008р, який має 2 поверхи та складається з житлового будинку А площею 89,60 кв.м та прибудови а площею 42,0 кв.м. Рік побудови прибудови а - 2008 р. На а.с. 7 в оцінювальному акті господарських будівель та споруд станом на 11.2011 р. вказано, що колодязь, ворота та огорожа збудовані у 2008 році. На а.с. 13 міститься ескіз будинку АДРЕСА_1 на якому вказано: повна реконструкція у 2008 р., рік побудови - 2008; рік побудови - 2008 р. Отже, у 2008 р. - тобто в період перебування сторін у шлюбі, спірний будинок був закінчений будівництвом як об»єкт самочинного будівництва, а в подальшому відбувалось узаконення цієї будівлі та газифікація.

Зокрема, рішенням Крехаївської сільської ради Козелецького району від 04 жовтня 2011 р. № 53 за заявою ОСОБА_8 присвоєний АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_8 (а.с.21).

Рішенням Крехаївської сільської ради Козелецького району від 04 жовтня 2011 р. № 52 ОСОБА_8 надано дозвіл на будівництво житлового будинку і господарських споруд в АДРЕСА_1 (а.с.48).

Виконкомом Крехаївської сільської ради Козелецького району Чернігівської області відповідно до рішення № 66 від 14 грудня 2011 року надано дозвіл ОСОБА_8 на оформлення права приватної власності на будинок (а.с.49).

Згідно з витягом про державну реєстрацію прав від 26 червня 2012 року № 34640830 зареєстровано право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 за ОСОБА_8 (а.с.32).

Твердження апелянта про те, що в декларації про готовність об'єкта до експлуатації допущено помилку в році закінчення будівництва, в результаті чого будинок було прийнято в експлуатацію за спрощеною процедурою як такий, що побудований у 2009 році, про що свідчить лист Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Чернігівській області від 11.07.2014 року №Л-113/01-12 спростовується зібраними у справі доказами, з огляду на таке.

Апеляційним судом досліджено Декларацію про готовність об'єкта до експлуатації будівництво житлового будинку «А», прибудови «а» по АДРЕСА_1, яка наявна в матеріалах інвентаризаційної справи на домоволодіння, за яким будівництво закінчено у 2008 році, що підтверджено особистим підписом ОСОБА_8 (а.с.181-182).

Згідно листа Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Чернігівській області від 11.07.2014 року №Л-113/01-12, Декларація про готовність об'єкта до експлуатації житлового будинку «А», прибудови «а» по АДРЕСА_1, зареєстрована Інспекцією відповідно до Порядку прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків I та II категорії складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, і проведення технічного обстеження їх будівельних та інженерних мереж, затверджено наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства 2406.2011 №91 (а.с.210).

Таким чином, вищевказаний лист Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Чернігівській області від 11.07.2014 року №Л-113/01-12, на який посилається апелянт, як на доказ будівництва будинку не у 2008 році, таких доказів не містить.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові №6-55цс13 від 19 червня 2013 року, договір, укладений одним із подружжя, створює обов'язки для другого з подружжя в разі, якщо його укладено в інтересах сім'ї, а одержане за цим договором майно фактично використано на задоволення потреб сім'ї. Договір, укладений одним із подружжя, за яким майно використане не на задоволення потреб сім'ї, а на інші потреби, не створює обов'язків для іншого з подружжя.

Згідно зі ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, за винятком випадків, коли законом визначена презумпція, яка перерозподіляє тягар доказування.

Відтак, доводи апелянта про те, що договір позики укладений в інтересах сім'ї, апеляційний суд відхиляє, з огляду на таке.

Зі змісту боргової розписки від 25 серпня 2006 року вбачається, що ОСОБА_8 взяла у борг у своєї матері ОСОБА_10 24000 доларів США на купівлю земельної ділянки і зведення будинку для її, (ОСОБА_8.), сина ОСОБА_12 Строк повернення позики - до 25 серпня 2010 р. Зобов'язання по поверненню суми позики і процентів може бути припинене у майбутньому шляхом прощення за умови, якщо позичальник надасть документальне підтвердження того, що кошти, взяті у позику, спрямовані на нерухоме майно, яке перейшло у власність ОСОБА_12. (а.с.23).

Зазначений договір позики не містить жодних умов про те, що у разі не придбання нерухомості для ОСОБА_12, ці кошти можуть бути спрямовані та використані на придбання чи побудову житла для усієї сім»ї, включаючи і ОСОБА_6, який матиме право цією нерухомістю користуватись.

За умовами договору позики, метою отримання позики від 25 серпня 2006 року була купівля земельної ділянки і зведення будинку виключно для ОСОБА_12, а тому вказаний договір не може бути визнаний таким, що укладений в інтересах усієї сім»ї. Договір позики не містить згоди ОСОБА_6 на його укладання; ОСОБА_6 не є стороною цього договору позики і апелянтом не надано суду першої інстанції і не представлено апеляційному суду ніяких належних і допустимих доказів, які б безсумнівно підтвердили існування згоди ОСОБА_6 на отримання у ОСОБА_10 у борг 24000 доларів США та витрату цих коштів, зокрема, на будівництво спірного будинку.

Перевіряючи доводи скарги, апеляційним судом встановлено, що рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 09 липня 2013 року задоволено позов ОСОБА_10 до ОСОБА_8 та стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_10 заборгованість за договором позики у розмірі 625865 грн. 23 коп., з яких:

1) позика - 24000 доларів США, що за курсом НБУ станом на 29 травня 2013 р. становить 191983,20 грн.;

2) проценти за користування коштами - 18240,00 доларів США, що за курсом НБУ станом на 29 травня 2013 р. становить 145907,23 грн.;

3) штраф за несвоєчасну сплату процентів - 36000 доларів США, що за курсом НБУ станом на 29 травня 2013 р. становить 287974,80 грн.,

та судовий збір - 3441,00 грн.

Зазначене судове рішення набрало законної сили. При вирішенні цього судового спору ОСОБА_8 у повному обсязі визнала заявлені до неї позовні вимоги та підтвердила свої особисті боргові зобов»язання перед ОСОБА_10 без жодних застережень щодо можливого покладення обов»язку зі сплати частини боргу на колишнього чоловіка ОСОБА_6 Визнаючи позов ОСОБА_10 без будь-яких заперечень чи зауважень, ОСОБА_15 у суді не вимагала вирішення цієї справи за участю Жадана навіть у якості третьої особи, що також підтверджує ту обставину, що позичені нею у ОСОБА_10 кошти не були витрачені на потреби і в інтересах сім»ї (а.с.25-27).

Отже, апелянтом не доведено суду першої інстанції і не представлено апеляційному суду жодних документальних доказів, які б достовірно і безсумнівно підтвердили, що 24 тисячі доларів США були нею взяті у борг та витрачені на спільні потреби в інтересах сім»ї, а відтак боргові зобов»язання ОСОБА_8 перед ОСОБА_10 не можуть мати ніяких правових наслідків для ОСОБА_6

Доводи апелянта про те, що рішенням Ананьївського районного суду Одеської області від 14 травня 2013 року встановлено факт окремого проживання сторін протягом 5 років станом на дату ухвалення рішення є хибними, з огляду на таке.

Рішенням Ананьївського районного суду Одеської області від 14 травня 2013 року, яке набрало законної сили, встановлено, що, звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_8 зазначала, що сімейне життя не склалося, протягом 5 років між ними погіршувалися взаємовідносини, відповідач вчиняв сварки та висловлювався грубою нецензурною лайкою на її адресу та на адресу її сина від першого шлюбу, що негативно впливало на стан їх здоров'я, оскільки зберегти сім'ю стало неможливим, з вересня 2011 року вони разом не проживають та не підтримають шлюбних стосунків, а з 2012 року позивач проживає з іншим чоловіком, тобто має іншу сім'ю.

Отже, рішенням Ананьївського районного суду Одеської області від 14 травня 2013 року, яке згідно ст.61 ЦПК України є преюдиційним при розгляді даної справи, достовірно встановлено, що саме з вересня 2011 року сторони не проживають разом, а з 2012 року ОСОБА_8 проживає з іншим чоловіком.

Твердження апелянта про те, що кошти на будівництво будинку на підставі договору позики надала ОСОБА_10 є голослівними припущеннями, які не підтверджено жодними належними та допустимими доказами.

Враховуючи викладене, сукупність зібраних по справі доказів свідчить про те, що спірний будинок побудований у 2008 році під час спільного проживання сторін, тобто є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя та підлягає поділу, виходячи з принципу рівності часток подружжя в спільно нажитому майні.

Зважаючи на викладене, апеляційний суд приходить до переконання, що оскаржуване рішення є законним і обґрунтованим, постановлене відповідно до вимог матеріального закону та з дотриманням норм процесуального права. Рішення ухвалено на основі повно і всебічно з"ясованих обставин, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Апелянтом не наведено достатніх доказів щодо порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які б давали передбачені законом підстави для скасування судового рішення.

Таким чином, апеляційну скаргу ОСОБА_8 слід відхилити, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319, 324 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_8 відхилити.

Рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 16 жовтня 2014 року залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:Судді: