АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 грудня 2015 року Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - Петешенкової М.Ю.

суддів - Черненкової Л.А., Пономарь З.М.

при секретарі - Хлус Ю.А.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Інтерпайп Україна» на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 26 жовтня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «Інтерпайп Україна» про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що працював керівником Групи з відвантаження з виробничих активів відділу доставки залізничним транспортом Управління логістики ТОВ «Інтерпайп Україна».

Наказом № 496-У від 30 червня 2015 року його звільнено із займаної посади на підставі п.1 ст.40 КЗпП України, у зв'язку із скороченням штату.

Вважає своє звільнення незаконним та проведеним із порушенням вимог трудового законодавства, а тому просив визнати незаконним наказ № 496-У від 30 червня 2015 року, поновити його на роботі, стягнути з відповідача на свою користь невиплачену заробітну плату та різницю в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи з урахуванням індексації на суму у розмірі 175 825,58 грн., компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 27 605, 76 грн. та моральну шкоду у розмірі 10 000 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 26 жовтня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково (а.с.172-175).

Визнано незаконним наказ № 496-У від 30 червня 2015 року про звільнення ОСОБА_2 з посади керівника Групи з відвантаження з виробничих активів відділу доставки залізничним транспортом Управління логістики ТОВ «Інтерпайп Україна» на підставі п.1 ст.40 КЗпП України у зв»язку із скороченням штату.

Поновлено ОСОБА_2 на посаді керівника Групи з відвантаження з виробничих активів відділу доставки залізничним транспортом Управління логістики ТОВ «Інтерпайп Україна».

Стягнуто з ТОВ «Інтерпайп Україна» на користь ОСОБА_2 невиплачену заробітну плату та різницю в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи з урахуванням індексації на суму у розмірі 178 612,13 грн., компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 27 605, 76 грн. та моральну шкоду у розмірі 2 500 грн.

Вирішено питання про судові витрати.

Не погоджуючись з рішенням суду, ТОВ «Інтерпайп України» звернулося до суду із апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог (а.с.176-182).

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну задовольнити з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, котрим суд виконав всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, прийняте на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 214 ЦПК України передбачено, що при прийнятті рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та якими доказами це підтверджується, чи є інші фактичні дані, що мають значення для вирішення справи та докази, що їх підтверджують.

Рішення суду першої інстанції не в повному обсязі відповідає вимогам закону.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що при звільненні ОСОБА_2 з роботи, відповідачем не було дотримано вимоги чинного трудового законодавства та процедури звільнення працівника за п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України.

Проте з такими висновками погодитися не можна з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 22 березня 2010 року ОСОБА_2 був прийнятий на посаду провідного фахівця Групи залізничного транспорту відділу Управління логістики ТОВ «Інтерпайп Україна», а з 26 березня 2013 року переведений на посаду керівника Групи з відвантаження з виробничих активів відділу доставки залізничним транспортом Управління логістики ТОВ «Інтерпайп Україна». Наказом № 496-У від 30 червня 2015 року у зв'язку із скороченням штату, його було звільнено із займаної посади на підставі п.1 ст.40 КЗпП України.

Позивач вважає своє звільнення незаконним, так як він у порівнянні з працівниками, посади яких було ліквідовано разом з посадою, яку він займав, в подальшому були працевлаштовані відповідачем на аналогічні посади, але його ділові якості вищи у порівнянні з іншими працівниками, він має більш високу кваліфікацію та продуктивність праці, а відтак переважне право залишення на роботі.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною 2 ст. 40 вказаного Кодексу передбачено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно ст. 49-2 цього Кодексу про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Статтею 42 вказаного Кодексу передбачено, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Відповідно до п. 3 ст. 62 Господарського кодексу України підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.

Пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року N 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" роз'яснено, що, розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Судом встановлено, що ТОВ «Інтерпайп Україна» було внесено зміни в організаційну структуру та штатний розпис, про що видано наказ № 61 від 27 квітня 2015 року на підставі якого проводилось скорочення штату шляхом скорочення Управління логістики (45 одиниць), в тому числі посада, яку обіймав позивач. З зазначеним наказом, позивачу було повідомлено під підпис.

З дотриманням вимог ч.1 ст. 49-2 КЗпП України, за два місяці до звільнення, позивачу було повідомлено про наступне вивільнення, у зв»язку із скороченням численності штату.

Необгрунтованим є висновку суду першої інстанції про порушення відповідачем передбаченого законом порядку звільнення, зокрема не враховано переважне право позивача на залишенні на роботі.

Як свідчать матеріали справи, позивач був своєчасно попереджений про скорочення посади, яку він обіймав, у зв'язку із змінами в організації виробництва, йому було запропоновано перелік усіх вакантних місць, які були на той період у товаристві станом на вказаний період, та надана можливість обрати іншу вакансію на підприємстві. Оскільки він відмовився від них, то власник мав всі підстави для розірвання трудового договору за п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Що стосується вимог ст.42 КЗпП України, на які звертав увагу позивач і, які суд визнав порушеними відповідачем, колегія суддів не може з цим погодитися, оскільки переважне право на залишення на роботі має визначатись у випадку скорочення чисельності штату працівників, які займають одинакові посади.

Відповідно до вимог ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених п. 1 ст. 40 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Що стосується відсутності згоди від виборного органу на звільнення позивача із займаної посади, на яку також посилається позивач і, як суд визнав порушеним відповідачем, колегія суддів не може також з цим погодитися, оскільки положеннями колективного трудового договору, не передбачена необхідність погодження розірвання трудового договору з представником трудового колективу. Оскільки позивач не був членом профспілкової організації, про що не заперечувалось останнім в апеляційному суді, в цій частині права ОСОБА_3 при його звільненні не були порушені.

Таким чином, колегія суддів вважає, що відповідачем були дотримані вимоги закону при звільненні позивача за п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Розглядаючи спір по суті, колегія судів не може погодитися з судовим рішенням щодо стягнення з відповідача заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку, оскільки вимоги позивача фактично обґрунтовані неповною виплатою відповідачем частини заробітної плати у вигляді щоквартальної премії за І та ІІ квартал 2015 року.

Відповідно до ст. 2 ЗУ «Про оплату праці» до інших заохочувальних та компенсаційних виплат відноситься в тому числі і премія виплачена за спеціальними системами і положеннями.

Як вбачається з пояснень представника відповідача під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, ТОВ «Інтерпайп Україна» нараховує та виплачує премію співробітникам на підставі «Положення о премировании персонала ООО «Интерпайп Україна» от 20 червня 2006 року (далі Положення). В зазначеному положенні зазначено, що премія додаткова винагорода, яка залежить від результатів трудової діяльності конкретного працівника так і від досягнення запланованих результатів діяльності компанії в цілому. У розумінні пунктів 4.17, 4.18 вищевказаного Положення, це право керівника застосовувати корегуючий коефіцієнт, але остаточне рішення про виплату премії приймається директором про що видається наказ.

Оскільки з боку керівника було застосовано корегуючий коефіцієнт, який дорівнює 0%, відтак з урахуванням корегуючого коефіцієнту премія позивача за період І та ІІ квартал 2015 року становить 0%, то вимоги позивача про стягнення премії, протирічять вимогам чинного законодавства та внутрішнім Положенням по підприємству.

Колегія суддів вважає безпідставними вимоги позивача про стягнення несвоєчасно сплаченої частини заробітної плати з урахуванням індексу інфляції, оскільки заробітна плата за останні два місяці роботи перед звільненням визначається підприємством уже з урахуванням цієї величини за наявності умов, визначених законом. Крім того, факту виплата позивачу заробітної плати з затримкою не встановлено.

Також, суд першої інстанції прийшов до хибного висновку про стягнення з відповідача моральної шкоди згідно з положеннями ст. 237-1 КЗпП України, оскільки у матеріалах справи відсутні докази про спричинення позивачу моральної шкоди.

Отже враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду підлягає скасуванню, на підставі ст.309 ЦПК України, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Інтерпайп Україна» задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 26 жовтня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «Інтерпайп Україна» про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, моральної шкоди - відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з цього часу.

Судді: М.Ю. Петешенкова

ОСОБА_4

ОСОБА_5