Категорія 21 Головуючий у І інстанції Безрук Т.В.
Доповідач Ткаченко Т.Б.
Р і ш е н н я

І м е н е м У к р а ї н и

03 червня 2015 року Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області в складі:

Головуючого - Ткаченко Т.Б.,

Суддів - Баркова В.М., Мальцевої Є.Є.,

При секретарі - Брежнєві Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Маріуполі справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Новоазовського районного суду Донецької області від 12 червня 2014 року,

В с т а н о в и л а :

В червні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, в якому просив поновити строк позовної давності як пропущений з поважних підстав та відповідно до ч.1 ст.225 і ч.1 ст.231 ЦК України визнати недійним договір дарування жилого будинку № 28 по вулиці Шкільна селища Сєдово Новоазовського району Донецької області, укладений між ним та відповідачем, посвідчений державним нотаріусом Новоазовської державної нотаріальної контори 22 березня 2008 року, номер за реєстром 653.

В обґрунтування позову послався на те, що підписав даний договір дарування під психологічним тиском відповідача, який є його сином, та у звязку з хворобливим станом здоровя не розумів значення своїх дій та не міг керувати ними, внаслідок перенесених у 2003, 2005, 2008 роках ішемічних інсультів.

Ухвалою Новоазовського районного суду Донецької області від 12 червня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання договору недійсним в частині визнання оскаржуваного договору дарування недійсним з підстав, передбачених ст.231 ЦК України, за заявою позивача, залишено без розгляду.

Рішенням Новоазовського районного суду Донецької області від 12 червня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним задоволено.

Визнано недійсним договір дарування житлового будинку, розташованого по вулиці Шкільній, № 28 в селищі Сєдово Новоазовського району Донецької області, укладений 22 березня 2008 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, посвідчений державним нотаріусом Новоазовської державної нотаріальної контори за реєстровим номером 653.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 229,40 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду і посилаючись в апеляційній скарзі на невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального і процесуального права, відповідач просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1

Зокрема зазначає, що судом не звернуто увагу на те, що на час укладення договору дарування позивач розумів, що ним здійснюється відчуження майна на користь відповідача, що підтверджується ним у позовній заяві, оскільки позивач памятає обставини укладення угоди та не був позбавлений здібностей правильно орієнтуватись в подіях практичної життєдіяльності та правових питаннях, осмислював значення своїх дій. Позивач свідомо й без тиску уклав договір дарування, усвідомлюючи умови правочину і його правові наслідки, що підтверджується обґрунтуванням позовної заяви.

Суд при ухваленні рішення дійшов неправомірного висновку про наявність у дарувальника ОСОБА_1 на час укладання договору порушення психічного стану здоровя, взявши за основу медичні довідки та записи з амбулаторної карти, які свідчать про те, що позивач страждає гіпертонічною хворобою, ішемічною хворобою серця, атеросклеротичним кардіосклерозом, тобто неврологічним, а не психічним захворюванням.

Судом неправомірно прийнято до уваги епікриз ОСОБА_1 про перебування на стаціонарному лікуванні у відділенні № 3 ОКПБ м.Донецька у період з 05 квітня 2013 року по 19 квітня 2013 року з діагнозом органічне марення (шизофреноподібний) розлад, який поставлено після шести років після укладення спірного договору.

Крім того, судом не коректно сформульовано питання експерту, яке містить в себе твердження та установлення факту порушення психічного стану здоровя на час укладення угоди. На час підписання договору дарування відсутні будь-які належні та допустимі докази, підтверджуючі порушення психічного стану ОСОБА_1

Вважає, що висновки акту № 65 від 29 квітня 2014 року комунальної установи «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» є сумнівними та суперечать дійсності, оскільки експертом неправомірно прийнято до уваги виписку з відділення № 3 ОКПБ та пояснення свідків ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, які у різних справах надавали протилежні свідчення.

Судом у порушення ст.145 ЦПК України не призначено повторну судово-психіатричну експертизу, незважаючи на те, що у справі наявні два експертні висновки відносно однієї людини за один період часу.

Відповідно до ч.2 ст.305 ЦПК України апеляційний суд розглядає справу у відсутності позивача ОСОБА_1, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового розгляду справи телефонограмою через члена його сімї доньки ОСОБА_5, про що свідчить запис в книзі телефонограм апеляційного суду за № 1746, та шляхом направлення повідомлення на електронну адресу члена його сімї доньки ОСОБА_5, з якої позивач постійно направляв листи на адресу апеляційного суду, в яких перший раз просив відкласти розгляд справи, а в другий - розглянути справу без його участі. З заявою про відкладення розгляду справи до суду не звернувся.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення відповідача ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_6 в судовому засіданні 10 вересня 2014 року, які підтримали доводи апеляційної скарги, просили рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими ґрунтувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні данні (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вимогам, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що в судовому засіданні знайшли своє підтвердження обставини для визнання недійсним на підставі ст.225 ЦК України договору дарування житлового будинку, укладеного між сторонами, оскільки це знайшло своє підтвердження зібраними під час розгляду справи доказами, зокрема висновком амбулаторної судово-психіатричної експертизи, проведення якої було обовязковим відповідно до п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до якої було встановлено, що ОСОБА_1 на момент укладення оспорюванного правочину не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними.

Крім того, судом прийнято до уваги і свідчення допитаних в судовому засіданні свідків, які показали, що на початку 2008 року стан здоровя ОСОБА_1 був поганий, останній проявляв не звичну для нього поведінку, плутався в словах та іменах.

Враховуючи стан здоровя позивача, наявність в нього ряду хронічних захворювань та періодичне перебування на лікуванні, що підтверджується письмовими доказами, суд прийшов до висновку, що строк позовної давності пропущений позивачем з поважних причин, тому у відповідності зі ст.267 ч.5 ЦК України не застосовував до спірних правовідносин наслідки спливу позовної давності.

Проте з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погодитися не може з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 22 березня 2008 року між сторонами укладено договір дарування, посвідчений державним нотаріусом Новоазовської державної нотаріальної контори за № 653, згідно якого позивач ОСОБА_1 подарував відповідачу ОСОБА_2 житловий будинок з усіма господарчими та побутовими будівлями по вул.Шкільній, 28 в с.Сєдово Новоазовського району Донецької області, розташований на земельній ділянці Сєдовської селищної ради Новоазовського району Донецької області (а.с.108).

Зі змісту оспорюваного договору дарування вбачається, що вимоги законодавства щодо змісту й правових наслідків правочинів, що укладається сторонами, розяснено нотаріусом. Дарувальник стверджує, що дарування здійснюється за доброю волею, без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного так і морального. Особу сторін встановлено, їх дієздатність, а також належність ОСОБА_1 відчужуваного жилого будинку перевірено.

З копії виписки з амбулаторної карти на імя ОСОБА_1 вбачається, що у ОСОБА_1 діагностуються наслідки перенесених повторних ішемічних інсультів в басейні ЛСМА 2003-2005-2008 роках, у вигляді легкого правостороннього гемипарезу, афатичних розладів, транзиторно ішемічні атаки в басейні ЛСМА 2-3 рази на тиждень. В 2005 році у хворого повторно розвивається ішемічний інсульт в басейні ЛСМА, внаслідок якого залишається стійкий неврологічний дефект у вигляді порушення речі, правостороннього гемипарезу. Хворий неодноразово перебував на стаціонарному лікуванні за місцем проживання, в терапевтичному відділенні ІНВХ м. Донецька, неврологічному відділенні МЛ № 5 м. Маріуполя, наглядався у невропатолога та терапевта, постійно вживає медикаменти. Не зважаючи на лікування стан хворого погіршився в січні 2008 року приєднались приходящі порушення мозкового кровообігу в системі МА, під час яких зявились різка слабкість в правій половині тіла, повна відсутність речі, різкий головний біль. Приступи повторились 2-3 рази на тиждень. На МРТ головного мозку: ознаки перенесених раніше лакунарних інфарктів в ВББ та ЛСМА (а.с.12).

Згідно копії виписки з історії хвороби на імя ОСОБА_1 вбачається, що з 22 серпня 2005 року по 09 вересня 2005 року останній перебував на стаціонарному лікуванні в ІНВХ ім.Гусака АМН України м.Донецька в ангіоневрологічному відділені. Після проведеного лікування встановлений діагноз «Ішемічний інфаркт мозку в лівому басейні ЛСМА з легким правостороннім геміпарезом, помірно вираженої моторної афазії, змішаного бульварного синдрому 3 ст., атеросклеротичного стенозу, ГХ 3 ст., атеросклеротичний кардіосклероз СН1, безболісна ішемія міокарду» (а.с.13).

Відповідно до висновку амбулаторної судово-психіатричної експертизи Комунальної установи «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» Дніпропетровської міської Ради» (далі КУ «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» ДОР» № 65 від 29 квітня 2014 року, ОСОБА_1 в період підписання договору дарування (22 березня 2008 року) виявляв хронічний стійкий психічний розлад у формі мультиінфарктной деменції. В період часу (22 березня 2008 року) ОСОБА_1 не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними (а.с.98-102).

Згідно ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобовязується передати у майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Договір, що встановлює обовязок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Згідно з ч.3 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його волі.

Відповідно до ч. 1 ст.215 ЦК України волевиявлення учасника правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5, 6 ст.203 ЦК України.

Частиною 1 ст.225 ЦК України, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїй дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи.

Отже, вирішуючи даний спір суд повинен встановити психічний стан дарувальника в момент укладання договору дарування житлового будинку, тобто чи розумів останній значення своїх дій та чи міг керувати ними в цей момент.

Як розяснив Пленум Верховного Суду України в п.16 Постанови «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9, правила ст.225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобовязаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішується з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК.

Проте в будь-якому випадку слід враховувати, що експертний висновок є не беззаперечним фактом, а одним із доказів, який повинен оцінюватися у сукупності з іншими доказами у справі.

За клопотанням представників позивача судом першої інстанції було призначено судово-психіатричну експертизу, проведення якої було доручено відділенню судово-психіатричних експертиз при Дніпропетровській обласній клінічній психіатричній лікарні.

На вирішення експертизи були наставлені питання: чи страждав ОСОБА_1 психічним захворюванням на час укладання договору дарування від 22 березня 2008 року?; чи був здатен ОСОБА_1 усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними на час укладання договору дарування від 22 березня 2008 року з урахуванням виявленого у нього органічного ураження головного мозку та інших психічних захворювань, а також застосування ним в лікуванні седативних препаратів, настання за три тижні до підписання договору транзиторних ішемічних атак? (а.с. 91, 93- 94).

Отже, відповідно до положень ст.145 ЦПК України, призначення судово-психіатричної експертизи необхідно для встановлення психічного стану особи на момент укладення нею угоди.

Разом з тим, судом першої інстанції було поставлено на вирішення експертів друге питання, з урахуванням вже встановленого судом факту, а саме наявності у позивача психічних захворювань на час укладання угоди. Однак, в матеріалах справи були відсутні будь-які належні та допустимі докази, які б підтверджували наявність у ОСОБА_1 психічних захворювань на час укладання спірної угоди.

У відповідності до положень ст.212 ЦПК України висновок такої експертизи повинен оцінюватися судом у сукупності з іншими доказами по справі показаннями свідків, даними медичних документів, що підтверджують або ж спростовують доводи позивача про те, що в момент його укладання дарувальник не розумів значення своїх дій і не міг керувати ними.

Згідно ст.1 Закону України «Про судову експертизу» - судова експертиза це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних обєктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває у провадженні органів досудового розслідування чи суду.

Обгрунтовуючи та надаючи пояснення щодо психічного стану ОСОБА_1 та фактів, які встановлені та виявлені при дослідженні обєкту експертизи, члени експертної комісії виходили з аналізу матеріалів справи, в яких також містяться виписки з історій хвороб позивача, та амбулаторної картки хворого б/№ із Новоазовської ЦРЛ на імя ОСОБА_1 При цьому історії хвороб ОСОБА_1 судом витребувані не були і в розпорядження експертів не надавались.

Відповідно до наданих в розпорядження експертів матеріалів справи, ОСОБА_1 на обліку у лікарів психіатрів станом на 22 березня 2008 року не знаходився. Будь-яких порушень психічної діяльності у ОСОБА_1 не відмічалось, скарг на психічне здоровя він не предявляв, психіатром на період лікування не оглядався, проходив нагляд у невролога та терапевта. В період з 2005 року по 2009 рік тричі знаходився на стаціонарному лікуванні відповідно в ангионеврологічному, терапевтичному та неврологічному відділеннях.

Всі вище перелічені медичні виписки із історій хвороби та записи в амбулаторній картці свідчать про те, що ОСОБА_1 на час укладання договору дарування (22 березня 2008 року) страждав неврологічними захворюваннями, даних про психічне захворювання вони не містять.

Будучи допитаними в суді першої інстанції в якості свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_7 (донька та зять позивача), пояснення яких аналізували експерти, пояснили, що ОСОБА_1 звертався в лютому 2008 року за консультацією в Донецьку обласну психіатричну лікарню. Разом з тим, будь-яких медичних довідок про зазначені обставини в матеріалах справи не мається, записи в амбулаторній картки хворого б/№ із Новоазовської ЦРЛ на імя ОСОБА_1 про звернення до психіатра відсутні.

Пояснення свідка ОСОБА_8 в суді першої інстанції не несуть в собі інформації, що ОСОБА_1 на час укладення спірної угоди мав психічний розлад, внаслідок чого не усвідомлював значення своїх дій.

Допитаний в суді першої інстанції в якості свідка лікар психіатр Новоазовської ЦРЛ ОСОБА_9, пояснив, що ОСОБА_1 є його пацієнтом з квітня 2013 року, коли до Новоазовської ЦРЛ надійшла виписка про те, що останній страждає психічним захворюванням.

Отже, медичних даних про те, ОСОБА_1 в період до квітня 2013 року звертався до лікарів психіатрів, матеріали справи не містять.

З копії епікризу № 1055, який знаходився в розпорядженні експертів, вбачається, що в період з 05 квітня 2013 року по 19 квітня 2013 року ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікуванні у відділенні № 3 ОКПБ м.Донецька з діагнозом органічне марення (шизофреноподібний) розлад. F-06.2 (а.с.14).

Виходячи з зазначених матеріалів справи, члени експертної комісії зробили висновок, що ОСОБА_1 в період підписання договору дарування (22 березня 2008 року) виявляв хронічний стійкий психічний розлад у формі мультиінфарктной деменції. В період часу (22 березня 2008 року) ОСОБА_1 не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Разом з тим, висновки експертизи з приводу того, що на час укладання правочину ОСОБА_1 за своїм психічним станом не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними, не ґрунтується на співставленні між собою матеріалів цивільної справи, в якій містяться виписки з історій хвороб позивача, амбулаторної картки хворого б/№ із Новоазовської ЦРЛ на імя ОСОБА_1 та пояснень свідків ОСОБА_7, ОСОБА_5, які не підтверджуються медичними документами, та поясненнями свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9

Надані в матеріалах справи медичні документи, окрім епікризу № 1055 щодо знаходження ОСОБА_1 з 05 квітня 2013 року по 19 квітня 2013 року на стаціонарному лікуванні у відділенні № 3 ОКПЛ м.Донецьк, не місять даних про розлад психічної діяльності позивача.

Наведені в мотивувальній частини експертного висновку такі розлади психічної діяльності, як уповільнення темпу психічної діяльності, торпідність і вязкість мислення, легкодухість, сльозливість та виникнення психопродуктивних порушень у вигляді маячних ідей, зафіксовані лише в вищезазначеному епікризі № 1055 за 2013 рік.

Тобто, ці обставини мали місце через пять років, після вчинення оспорюваного правочину.

В мотивувальній частині експертного дослідження не зазначено, чи прийняла комісія до уваги, чи відхилила, акт амбулаторної судово-психіатричної експертизи № 156 а від 27 березня 2013 року, зроблений на виконання ухвали Новоазовського районного суду Донецької області по цивільній справі № 2/238/17/13 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування, відповідно до якого ОСОБА_1 в період укладення ним договору дарування «виявляв органічне ураження головного мозку (церебральний атеросклероз, гіпертонічна хвороба, дисциркуляторна енцефалопатія, наслідки перенесених інсультів в 2003, 2005, 2008 роках) церебрастенічний сіндром (органічне емоціонально лабільний (анестичний) розлад), за психічним станом в період 22 березня 2008 року міг розуміти значення своїх дій і керувати ними» (а.с.15 21, 54 56).

Не проаналізовано у висновку експертів і той факт, що раніше ОСОБА_1 звертався з позовом до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним з підстав, передбачених ст.ст.231,233 ЦК України, а саме вчинений під впливом насильства зі сторони відповідача та під впливом тяжкої обставини (а.с. 58- 60).

В зазначеній позовній заяві, ОСОБА_1 виклав обставини укладення угоди, памятає обставини укладення угоди, а тому не був позбавлений здібностей правильно орієнтуватись в подіях практичної життєдіяльності та правових питаннях, осмислював значення своїх дій. Зазачав, що підписав договір дарування внаслідок психологічного тиску на нього сина ОСОБА_2, та що у звязку з наявністю у нього психологічного захворювання він не розумів значення своїх дій та не міг керувати ними під час укладення угоди.

Таким чином, поза межами експертного дослідження залишились ті обставини, що раніше звертаючись з позовом, який після проведення Обласним центром судово-психіатричної експертизи 27 березня 2013 року амбулаторної судово-психіатричної експертизи (Акт № 156а), в якому комісія дійшла висновку, що ОСОБА_1 за психічним станом розумів значення своїх дій і міг керувати ними, за заявою останнього був залишений без розгляду, позивач ОСОБА_1 зазначав, про те, що він розумів, що ним здійснюється відчуження майна на користь відповідача, памятає, що у нього було порушення психологічного стану. Тобто, він усвідомлював умови правочину і його правові наслідки.

Враховуючи те, що в матеріалах справи маються висновок експертної комісії КУ «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» ДОР» № 65 від 29 квітня 2014 року, в якому зроблений протилежний висновок ніж в акті амбулаторної судово-психіатричної експертизи № 156 а від 27 березня 2013 року, який являється письмовим доказом, щодо психічного стану позивача на час укладання спірної угоди, за клопотанням відповідача у даній справі апеляційним судом була призначена повторна комісійна амбулаторна судово-психіатрична експертиза, проведення якої доручено Київському міському центру судово-психіатричних експертиз (м.Київ), для проведення якої направлялись матеріали даної справи, амбулаторна картка хворого ОСОБА_1 5344, а також були направлені витребувані з медичних закладів копія медичної карти стаціонарного хворого № 1055/114 КЛПУ «Обласна клінічна психіатрична лікарня», медична карта стаціонарного хворого № 3465/1933 Новоазовської центральної районної лікарні, медична карта стаціонарного хворого № 1619/130 Новоазовської центральної районної лікарні, медична карта стаціонарного хворого № 458 міської лікарні № 5 м.Маріуполя, медична карта стаціонарного хворого № 1347 КЛПУ «Донецьке обласне клінічне територіальне медичне обєднання», медична карта стаціонарного хворого № НОМЕР_1 «Інститут невідкладної і відновлюваної хірургії ім.В.К.Гусака».

Про виклик позивача ОСОБА_1 на судову- психіатричну експертну комісію на 10 лютого 2015 року, на 12 березня 2015 року, та на 09 квітня 2015 року, останній повідомлявся апеляційним судом телефонограмами, про що свідчать записи в книзі телефонограм апеляційного суду за №№ 1068,1280,1507. ( а.с.176, 179 183, 185- 187,190, 191).

Оскільки ОСОБА_1 на експертизу не зявився, ухвала суду про призначення експертизи з матеріалами справи та історіями хвороб були повернуті до апеляційного суду без виконання.

В апеляційному суді, з метою розяснення висновку комунального закладу «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» Дніпропетровської обласної ради» від 29 квітня 2014 року, був опитаний голова експертної комісії ОСОБА_10, який пояснив, що при дачі висновку комісія враховувала матеріали справи, пояснення свідків, а також і обставини знаходження ОСОБА_1 на лікуванні в ОКПЛ м.Донецьк, що мало місце в 2013 році. При цьому конкретно назвати, які саме ознаки захворювання, що мались у ОСОБА_1 в період, до і на час укладання договору дарування, що свідчать про наявність у нього хронічного психічного розладу, у формі мультіінфарктної деменції, експерт не міг. Не була дана відповідь експертом і на питання, з якого часу, відповідно до матеріалів справи, які були в розпорядженні експертної комісії, у ОСОБА_1 почала проявлятися деменція і чому не проаналізовані всі матеріали справи.

З урахуванням встановлених неврологічних захворювань у ОСОБА_1, які мали місце до та на час укладення оспорюваної угоди, даних про перебіг психічного захворювання, яке мало місце у останнього через пять років після її укладення і врахування вказаного психічного захворювання при дачі висновку експертною комісією, викладеного в Акті № 65 від 29 квітня 2014 року, оцінюючи покази свідків у співвідношенні до медичної документації, а також Акт № 156а амбулаторної судово - психіатричної експертизи Обласного центру судово-психіатричної експертизи м.Донецьк від 27 березня 2013 року, щодо якого в мотивувальній частині висновку Акту № 65 від 29 квітня 2014 року КУ «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» ДОР» не наведено обставин його відхилення, колегія суддів приходить до висновків про необґрунтованість експертного висновку відділення судово-психіатричних експертиз КУ «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» ДОР», викладеному в Акті № 65 від 29 квітня 2014 року в частині, що ОСОБА_1 на час підписання договору дарування (22 березня 2008 року) виявляв хронічний стійкий психічний розлад у формі мультіінфарктної деменції та про неусвідомлення своїх дій та здатності керувати ними на час вчинення оспорюваних правочинів.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, судом першої інстанції також не дана оцінка Акту № 156 а амбулаторної судово - психіатричної експертизи Обласного центру судово-психіатричної експертизи м.Донецьк від 27 березня 2013 року, який являється письмовим доказом, відповідно до якої в період укладання договору дарування 22 березня 2008 року ОСОБА_1 виявляв органічне ураження головного мозку (церебральний атеросклероз, гіпертонічна хвороба, дисциркуляторна енцефалопатія, наслідки перенесених інсультів в 2003, 2005, 2008 роках) церебрастенічний сіндром (органічне емоціонально лабільний (анестичний) розлад), за психічним станом в період 22 березня 2008 року міг розуміти значення своїх дій і керувати ними.

Стаття 10 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог та заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що позивачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження свого позову про визнання договору дарування недійсним з тих підстав, що під час укладання договору він не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Приходячи до таких висновків, колегія суддів врахувала також обставини, встановлені рішенням апеляційного суду Донецької області від 17 квітня 2012 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_11, про визнання договору дарування жилого будинку недійсним, відповідно до яких, позивач на підставі договору дарування передав у власність відповідача безоплатно житловий будинок за згодою дружини. Згідно його пояснень в апеляційному суді, він звернувся до суду після того, як захотів справедливості та бажання подарувати спірний будинок не тільки відповідачеві, але й його донці від першого шлюбу та прийомному синові, матірю якого є ОСОБА_11, у звязку з чим у нього погіршились стосунки з відповідачем. Матеріальної цінності спірний будинок для нього не представляє і потреби в ньому він не має, оскільки вважає себе і свою сімю матеріально забезпеченими. Пояснив також, що подарував будинок відповідачеві із жалості до нього, оскільки той був матеріально не забезпеченим і постійно просив у нього гроші, а донька займалась бізнесом, і що син допомагав фізично у проведенні ремонтно-будівельних робіт у спірному будинку, а також те, що він ухилився він проведення призначеної апеляційним судом експертизи (а.с. 219-220).

З урахуванням вищевикладеного рішення суду на підставі ст.309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договір дарування житлового будинку.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, понесені відповідачем ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору при подачі апеляційної скарги ( а.с.121) підлягають стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 у сумі 121 грн. 80 коп.

Керуючись ст.ст. 303, 307,309, 313-314, 316 ЦПК України, колегія суддів,

В и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Новоазовського районного суду Донецької області від 12 червня 2014 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 у відшкодування витрат по сплаті судового збору 121 гривню 80 копійок.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання чинності шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий Т.Б.Ткаченко

Судді В.М.Барков

ОСОБА_12