ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16.11.2015 року м. Ужгород
Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі: головуючого судді Фазикош О.В., за участю секретаря Рабош А.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгород цивільну справу за позовом представника ПАТ КБ «Надра» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки, -
Представник позивача ПАТ КБ «Надра» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ОСОБА_1 звернувся до Ужгородського міськрайонного суду з позовною заявою до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки.
Позовну заяву мотивує тим, що 21.11.2006 року між Відкритим акціонерним товариством комерційним банком „Надра", правонаступником якого з 04.02.2011 року є Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра» та ОСОБА_2, було укладено Кредитний договір №870/11-2006, згідно умов якого Банк надав Позичальнику на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності у тимчасове користування грошові кошти у сумі 19 800,00 доларів США, а Позичальник взяв на себе зобов'язання з повернення отриманого кредиту, сплати відсотків за його використання у розмірі 11,0% річних. Виконання зобов'язань позичальника по Кредитному договору було забезпечено іпотекою - трикімнатною квартирою за адресою: м. Ужгород, вул. Грушевського,78/16, відповідно до Договору іпотеки, укладеного 21.11.2006 р. між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_2 (Відповідачем 1), ОСОБА_5 (Відповідачем 2), ОСОБА_4 (Відповідачем 3), згідно умов якого банк, серед іншого, набув право вільно обирати способи захисту своїх прав в т. ч. право отримати задоволення своїх вимог з вартості предмету іпотеки у разі порушення Позичальником умов Кредитного договору №870/11-2006 від 21.11.2006 р.
Умови кредитного договору по видачі кредитних коштів в сумі 19 800 доларів США з боку Банку були виконані належним чином, однак Позичальник ОСОБА_2, умови кредитного договору належним чином не виконує. Досудові вимоги банку про необхідність виконання кредитних зобов'язань, що надсилалися Відповідачам залишені без задоволення.
Станом на 05.06.2015 р. загальна сума заборгованості за кредитним договором №870/11-2006 від 21.11.2006 р. у гривневому вираженні становить 937 739,67 грн. і складається з наступного: Заборгованість за кредитом в т. ч. Прострочена 17 540,96 доларів США (згідно курсу валют НБУ на 05.06.2015 р.= 368 600,70 грн.); заборгованість по сплаті відсотків, в т. ч. Прострочена 11 856,07 доларів США (згідно курсу валют НБУ на 05.06.2015 р.= 249 140,56 грн.); Заборгованість по сплаті комісії, в т. ч. простророчена 5 641,69 доларів США (згідно курсу валют НБУ на 05.06.2015 р.= 118 552,85 грн.); Загальна заборгованість по сплаті кредиту, відсотків, комісії, виражена у валюті зобов'язання: 35 038,72 доларів США (згідно курсу валют НБУ на 05.06.2015 р. = 736 293,60 грн.); Заборгованість по сплаті пені за прострочення сплати кредиту (у гривневому вираженні) 201 446,07 грн. (згідно курсу валют НБУ на 05.06.2015 р. = 9 586,41 доларів США.
В судове засідання представник позивача ПАТ КБ «Надра» не з'явився, згідно п. 4 прохальної частини позовної заяви встановлено, що у разі неявки представника Позивача в судове засідання просять розглянути позовну заяву без участі представника позивача. При цьому врахувати, що Позовні вимоги підтримують в повному обсязі. Проти заочного рішення не заперечують.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання повторно не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив, клопотань про відкладення справи до суду не надходило.
Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання повторно не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив, клопотань про відкладення справи до суду не надходило.
Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання повторно не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, про причини неявки суд не повідомила, клопотань про відкладення справи до суду не надходило. На підставі наведеного суд керуючись ч. 1 ст. 224 ЦПК України ухвалив провести заочний розгляд справи.
Дослідивши матеріали справи, а також оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов до наступного висновку.
21.11.2006 року між Відкритим акціонерним товариством комерційним банком „Надра", правонаступником якого з 04.02.2011 року є Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра» та ОСОБА_2, було укладено Кредитний договір №870/11-2006, згідно умов якого Банк надав Позичальнику на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності у тимчасове користування грошові кошти у сумі 19 800,00 доларів США, а Позичальник взяв на себе зобов'язання з повернення отриманого кредиту, сплати відсотків за його використання у розмірі 11,0% річних.
Умовами Кредитного договору (п.п. 1.1-1.5, 3.1.-3.7.) сторонами зокрема було погоджено, що розмір щомісячних платежів позичальника становить 332,00 долари США з урахуванням щомісячної комісії 0,42% від фактичного залишку кредиту, а кінцевий термін повернення кредиту сторони визначили -18.11.2016 року.
Виконання зобов'язань позичальника по Кредитному договору було забезпечено іпотекою - трикімнатною квартирою за адресою: м. Ужгород, вул. Грушевського,78/16, відповідно до Договору іпотеки, укладеного 21.11.2006 р. між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_2 (Відповідачем 1), ОСОБА_5 (Відповідачем 2), ОСОБА_4 (Відповідачем 3), згідно умов якого банк, серед іншого, набув право вільно обирати способи захисту своїх прав в т. ч. право отримати задоволення своїх вимог з вартості предмету іпотеки у разі порушення Позичальником умов Кредитного договору №870/11-2006 від 21.11.2006 р.
Умови кредитного договору по видачі кредитних коштів в сумі 19 800 доларів США з боку Банку були виконані належним чином, однак Позичальник ОСОБА_2, умови кредитного договору належним чином не виконує.
Таким чином, станом на 05.06.2015 р. згідно поданого позивачем розрахунку загальна сума заборгованості за кредитним договором №870/11-2006 від 21.11.2006 р. у гривневому вираженні становить 937 739,67 грн. і складається з наступного: Заборгованість за кредитом в т. ч. Прострочена 17 540,96 доларів США (згідно курсу валют НБУ на 05.06.2015 р.= 368 600,70 грн.); заборгованість по сплаті відсотків, в т. ч. Прострочена 11 856,07 доларів США (згідно курсу валют НБУ на 05.06.2015 р.= 249 140,56 грн.); Заборгованість по сплаті комісії, в т. ч. простророчена 5 641,69 доларів США (згідно курсу валют НБУ на 05.06.2015 р.= 118 552,85 грн.); Загальна заборгованість по сплаті кредиту, відсотків, комісії, виражена у валюті зобов'язання: 35 038,72 доларів США (згідно курсу валют НБУ на 05.06.2015 р. = 736 293,60 грн.); Заборгованість по сплаті пені за прострочення сплати кредиту (у гривневому вираженні) 201 446,07 грн. (згідно курсу валют НБУ на 05.06.2015 р. = 9 586,41 доларів США.
Згідно п.5.1.6., 5.1.7. Договору Іпотеки у разі невиконання зобов'язань за кредитним договором Іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки, вимагати дострокового виконання зобов'язань, а в разі його невиконання - отримати задоволення своїх вимог з вартості предмету іпотеки.
Ст.7 Закону України «Про іпотеку», передбачено, що за рахунок предмета іпотеки Іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачено умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.
Згідно п.1 ч.2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в яких одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 ЦК України.
Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором. Згідно ст. 526, ст. 530,ч.1 ст. 625, ст. 1049 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином та в встановлені строки, а боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.
Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його в строк встановлений договором чи законом (ч.1 ст.612 ЦК). Згідно п.3 ч.1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки.
Згідно ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.
Згідно ч.1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ч.1 ст. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Відповідно до ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Поручитель відповідає перед кредитором в тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків якщо інше не встановлено договором поруки.
В разі порушення зобов'язання наступають наслідки, визначені ст.611 ЦК України та умовами договору. Зокрема, кредитор має право вимагати відшкодування збитків та сплати пені або штрафу відповідно до умов договору.
Стаття 549 ЦК України регламентує, що пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.
Між банком та відповідачами (майновими поручителями) ОСОБА_2 (Відповідачем 1), ОСОБА_5 (Відповідачем 2), ОСОБА_4 (Відповідачем 3), було укладено іпотечний договір , предметом іпотеки є трикімнатна квартира за адресою: м. Ужгород, вул. Грушевського,78/16, співвласниками якої являються відповідачі.
Зокрема, відповідно до вимог ст. 11 ЗУ «Про іпотеку» майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов»язання виключно у межах вартості предмету іпотеки.
Відповідно до ч.2 п.42 Постанови №5 Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року суд не може одночасно звернути стягнення на предмет іпотеки та стягнути суму заборгованості за кредитним договором . Винятком є ситуація коли особа позичальника є відмінною від особи іпотекодавця з урахуванням положення ст.11 Закону України «Про іпотеку» (абост..589 ЦКУ щодо заставодавця).
В даному випадку ОСОБА_5 (Відповідач 2) та ОСОБА_4 (Відповідач 3) є майновими поручителями щодо ОСОБА_2 (Відповідач 1), які передали свої частини квартири у забезпечення повернення відповідачем ОСОБА_2 кредитних коштів та виконання інших умов кредитного договору.
Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватись належним чином, відповідно до умов договору.
Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання.
У позивача виникло право звернення стягнення на предмет іпотеки в зв'язку з невиконанням відповідачем умов кредитного договору та утворення заборгованості у сумі : 35 038,72 доларів США.
Проте, згідно вимог ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов»язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов»язань, вимога про виконання порушеного зобов»язання у не менш ніж тридцятидений строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 35 даного Закону положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку.
Недотримання зазначених правил є перешкодою для звернення стягнення на предмет іпотеки, але не перешкоджає зверненню з позовом до боржника про виконання забезпеченого іпотекою зобов'язання відповідно до ч. 2 ст. 35 Закону України «Про іпотеку»
Разом з тим, згідно вимог ч. 3 ст. 35 вказаного Закону вимога, встановлена частиною першою цієї статті, не перешкоджає іпотекодержателю здійснювати свої права, визначені статтею 12 цього Закону, без попереднього повідомлення іпотекодавця, якщо викликана таким повідомленням затримка може спричинити знищення, пошкодження чи втрату предмета іпотеки.
Так, п. 4.2.3 кредитного договору передбачено, що позивач (Банк) має право вимагати від Позичальника дострокового виконання зобов'язань щодо повернення Кредиту, сплати нарахованих відсотків та інших платежів, передбачених цим Договором, можливих штрафних санкцій, якщо Позичальник протягом чотирнадцяти днів від дати отримання вимоги Банку про надання додаткового забезпечення виконання зобов'язання, згідно з п 4.2.2. цього Договору, його не надасть ( шляхом укладення відповідного Договору), або запропоноване забезпечення не влаштує Банк.
Жодного доказу на підтвердження такого повідомлення до матеріалів справи не додано.
Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Суд не бере до уваги копію наявного в матеріалах справи досудової вимоги про повне повернення кредиту адресоване відповідачам по справі та підписане представником позивача ОСОБА_6, оскільки відсутні належні докази як його відправлення так і отримання відповідачами такого.
Крім того, зі змісту доданого до позовної заяви копії листа позивача від 30.07.2015 року в такому зазначено про необхідність дострокового повного повернення кредитних коштів, разом з тим відсутнє попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги.
Отже суд вважає, що позивач у даній справі не повідомив відповідачів про необхідність дострокової сплати суми заборгованості за кредитним договором в передбаченому порядку ст. 35 Закону України «Про іпотеку», а доказів що без попереднього повідомлення іпотекодавця, така затримка може спричинити знищення, пошкодження чи втрату предмета іпотеки, тобто в порядку ч.3 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» не наведено.
Згідно ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
Право банку на вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки до іпотекодавців які є відмінними від особи боржника передбачено законом. Однак з врахуванням приналежності на праві спільної сумісної власності предмета іпотеки іпотекодавцям, якими є боржник та два майнових поручителі, стягнення за кредитним договором у спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки можливе лише в межах приналежного майновим поручителям майна, частка якого може бути визначена в процесі виконання рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки за відповідним поданням державного виконавця у спосіб визначений ЗУ «Про виконавче провадження».
Разом з тим, слід взяти до уваги, що за правовою позицією, що міститься у абз. 2 п. 42 вказаної Постанови Пленуму: при цьому суд не може одночасно звернути стягнення на предмет іпотеки та стягнути суму заборгованості за кредитним договором. У такому випадку суд має зазначити в резолютивній частині рішення лише про звернення стягнення на предмет іпотеки із зазначенням суми заборгованості за кредитним договором, а сам розрахунок суми заборгованості має наводитись у мотивувальній частині рішення. Винятком є ситуація, коли особа позичальника є відмінною від особи іпотекодавця з урахуванням положення статті 11 Закону України "Про іпотеку" (або статті 589 ЦК щодо заставодавця). При цьому суд може зазначити, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.
Тому враховуючи вищенаведене в цій частині позовних вимог слід відмовити.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до переконання в тому, що позов підлягає частковому задоволенню, а саме з відповідача ОСОБА_2 слід стягнути наступні суми: - заборгованість по Кредитному договору №870/11-2006 від 21.11.2006 р. у сумі : 35 038,72 доларів США (тридцять п'ять тисяч тридцять вісім доларів США 72 центи), (з яких: 17 540,96 доларів США - заборгованість за кредитом, 11 856,07 доларів США - заборгованість по сплаті відсотків, 5 641,69 доларів США - заборгованість по сплаті комісії).
Що стосується вимог щодо стягнення пені в розмірі 201446,07 грн. (двісті одна тисяча чотириста сорок шість грн. 07 коп.) пені за прострочення сплати кредиту, то слід зазначити наступне.
Згідно з ч.3 ст.551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
Відповідно до постанови Верховного Суду України від 03 вересня 2014 року у справі №6-100цс14, ч.3 ст.551 ЦК України з урахуванням положень ст.3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та ч.4 ст.10 ЦПК України щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків.
Наявність у кредитора можливості стягувати із боржника надмірні грошові суми, як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов'язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для відповідача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.
Вимога позивача про стягнення пені в розмірі, який в декілька разів перевищує заборгованість спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов'язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.
Конституційний Суд України у рішенні від 11.07.2013 року по справі щодо офіційного тлумачення положень Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань» від 22.11.1996 року дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності, як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права.
Такий висновок Конституційного Суду України узгоджується з положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» від 09 квітня 1985 року №39/248, в якій наголошено, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, а тому принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах. Конституційний Суд України визначив, що захист від цих зловживань базується на положеннях законодавства, зокрема ч.3 ст.551 ЦК України.
За правилами п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України період, за який нараховується пеня за прострочення виконання зобовязання не може перевищувати одного року. Виходячи з правової природи пені, яка нараховується за кожен день прострочення, право на позов про стягнення пені за кожен окремий день виникає щодня на відповідну суму, а позовна давність за позовом про стягнення пені відповідно до статті 253 ЦК України обчислюється по кожному дню, за який нараховується пеня, окремо, починаючи з дня, коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права.
Частиною третьою статті 551 ЦК України, зокрема передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків.
Отже, частина третя статті 551 ЦК України з урахуванням положень статті 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та частини четвертої статті 10 ЦПК України щодо обовязку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків.
Вказані правові позиції викладені в постанові Верховного Суду України, ухваленій по справі № 6-100цс14 від 03 вересня 2014 року.
Так, з розрахунку позивача слідує, що сума пені нарахована ним на прострочення як по оплаті основного боргу та процентів, що досягає понад 1/2 частини від суми заборгованості заборгованість за кредитом, а саме 201 446,07 грн. пені за прострочення сплати кредиту, що свідчить про явну не співмірність суми пені сумі заборгованості по кредиту. Крім того, суд враховує що розрахована позивачем сума пені була за період з 05.06.2014 р., відповідно до п.1 ч. 2 ст. 258 ЦК України, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік, з позовом звернулись 28.08.2015 року. Згідно п. 27 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», істотними обставинами в розумінні ч. 3 ст. 551 ЦК України можна вважати, зокрема, ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (наприклад відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов'язання). При таких обставинах суд приходить до висновку про наявність достатніх підстав для застосування положень ч.3 ст.551 ЦК України та вважає за доцільне зменшити розмір.
При таких обставинах суд приходить до висновку про наявність достатніх підстав для застосування положень ч.3 ст.551 ЦК України та вважає за доцільне зменшити розмір пені за кредитом: 30 000 грн.
Тому суд, керуючись ст.551 ЦК України вважає за необхідне зменшити розмір заборгованості пені із заявленої позивачем суми а саме з 201 446,07 грн. пені за прострочення сплати кредиту до суми у розмірі 30 000 грн.
Відповідно до ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом.
Враховуючи наведене, а також те, що згідно зі ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим для приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватись в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.
Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (ч. ч. 1 і 3 ст. 533 ЦК України).
Статтею 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п.2 ст. 5 цього Декрету.
Отже, вирішуючи спір про стягнення боргу за кредитним договором в іноземній валюті, суд повинен установити наявність в банку ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, а встановивши вказані обставини, - стягнути грошову суму в іноземній валюті.
Разом з тим, відповідно до ч. 2 ст. 533 ЦК України, якщо в зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах від 24 вересня 2014 року №6-145цс14, від 16 вересня 2015 року № 6-190 цс 15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.
Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 12 постанови від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» (з наступними змінами) роз'яснив, що у разі якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті та кредитодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам ч. 3 ст. 533 ЦК України.
Відповідно до наданих суду банківської ліцензії, а саме додатку до дозволу № 21-1 від 23 серпня 2002 року про перелік операцій, які має право здійснювати ВАТ КБ «Надра» найменування якого змінено ПАТ КБ «Надра», зокрема зазначено ряд операцій з валютними цінностями, на час укладення кредитного договору мало банківську ліцензію на здійснення банківських операцій, визначених ч. 1 та п.п. 5-11 ч. 2 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» та дозвіл Національного банку України на право здійснення операцій, визначених п.п. 1-4 ч. 2, ч. 4 ст. 47 названого закону. Крім цього, в додатку до дозволу Національного Банку України № 10-4 прямо передбачено, що відповідач має право здійснювати фінансові операції з залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України.
Отже, як встановлено, Банк на час укладення кредитного договору мав банківську ліцензію на здійснення банківських операцій в іноземній валюті, а тому правомірно надав кредит позичальнику в іноземній валюті, який останній зобов'язався повертати у валюті кредиту, тобто в доларах США.
А отже, з врахування зазначеного, суд приходить до висновку про необхідність стягнути із ОСОБА_2 на користь ПАТ «КБ «НАДРА» заборгованість по Кредитному договору №870/11-2006 від 21.11.2006 р. у сумі : 35 038,72 доларів США (тридцять п'ять тисяч тридцять вісім доларів США 72 центи), з яких: 17 540,96 доларів США - заборгованість за кредитом, 11 856,07 доларів США - заборгованість по сплаті відсотків, 5 641,69 доларів США - заборгованість по сплаті комісії та 30 000 грн. пені за прострочення сплати кредиту та судові витрати.
Статтею 8 ЦПК України передбачено, що суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України.
Статтею 1 ЦПК України зазначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
За змістом ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
При цьому, враховуючи норми ст. ст. 27, 31 ЦПК України, позивач самостійно визначає предмет й підстави позову та на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета позову.
Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов і вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
На підставі вищевикладеного, ст.ст. 6, 526, 527, 530, 627, 1050, 1054 Цивільного кодексу України, з урахуванням Постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», керуючись ст.ст. 5, 6, 7, 8, 10, 11, 15, 57, 58, 59, 60, 62, 64, 88, 195, 196, 208, 209, 212, 213, 214, 215, 224-226 ЦПК України, суд -
Позовну заяву ПАТ КБ «Надра» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки задовольнити частково.
Стягнути ОСОБА_2,ІНФОРМАЦІЯ_1, (м. Ужгород, вул. Грушевського, 78/16, ІПН -НОМЕР_1) на користь держави судовий збір у розмірі 3654 грн.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів після проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення. Апеляційна скарга подається до апеляційного суду Закарпатської області через Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області.
Суддя Ужгородського
міськрайонного суду ОСОБА_7