УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого суддів: Гвоздика П.О., Євтушенко О.І., Іваненко Ю.Г., Завгородньої І.М., Ситнік О.М.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» про визнання недійсним пункту договору, за касаційною скаргою представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 - на рішення апеляційного суду м. Києва від 08 липня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2015 року ОСОБА_6 звернувся з позовом, посилаючись на те, що 04 квітня 2008 року між ним та Відкритим акціонерним товариством «Універсал Банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Універсал Банк» (далі - ПАТ «Універсал Банк»), було укладено кредитний договір, за умовами якого позивач отримав споживчий кредит у розмірі 109 000,00 доларів США зі сплатою 13,45 % річних строком до 01 квітня 2028 року.

03 грудня 2013 року до вищезазначеного договору укладено додаткову угоду. У пункті 7.1 цієї угоди сторони домовились внести третейське застереження про те, що розгляд і вирішення спорів, які виникають при виконанні даного договору або у зв'язку з ним, або випливають з нього, підлягають розгляду у Постійно діючому Третейському суді при Асоціації українських банків згідно з регламентом третейського суду, який є невід'ємною частиною даної третейської угоди.

Позивач зазначив, що вказаний пункт додаткової угоди обмежує його права споживача, порушує принцип рівності сторін за договором, не відповідає вимогам законодавства. До того ж пунктом 14 статті 6 Закону України «Про третейські суди» (чинний на час укладення додаткової угоди) третейським судам заборонено розглядати справи у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 02 червня 2015 року позов ОСОБА_6 до Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» про визнання недійсним пункту договору задоволено.

Визнано п. 7.1 додаткової угоди від 03.12.2013 року до кредитного договору № 003-2008-1031 від 04.04.2008 року - недійсним.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 08 липня 2015 року рішення Оболонського районного суду м. Києва від 02 червня 2015 року скасовано та постановлено нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 до Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» про визнання недійсним пункту договору відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_6 - ОСОБА_7 - просить скасувати рішення апеляційного суду м. Києва від 08 липня 2015 року, рішення суду першої інстанції залишити в силі, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню на таких підставах.

Судами попередніх інстанцій установлено, що 04 квітня 2008 року між сторонами було укладено кредитний договір № 003-2008-1031, за яким банк надав позичальнику споживчий кредит у розмірі 109 000,00 доларів США зі сплатою 13,45 % річних строком до 01 квітня 2028 року.

До вищезазначеного договору між сторонами 03 грудня 2013 року було укладено додаткову угоду б/н, у якій вказано, що сторони домовилися внести зміни до договору, виклавши текст договору у наступній редакції:

Пунктом 1.3 вказаної додаткової угоди передбачено, що цільове призначення кредиту - споживчі цілі.

Пункт 7.1 додаткової угоди б/н до кредитного договору від 04 квітня 2008 року № 003-2008-1031 передбачає, що всі вимоги, які виникають при виконанні даного договору або у зв'язку з ним, або випливають з нього, підлягають розгляду у Постійно діючому Третейському суді при Асоціації українських банків згідно з регламентом третейського суду, який є невід'ємною частиною даної третейської угоди.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що додаткову угоду від 03 грудня 2013 року до кредитного договору від 04 квітня 2008 року № 003-2008-1031 було укладено в порушення вимог п. 14 ст. 6 Закону України «Про третейські суди» і тому визнав додаткову угоду в цій частині недійсною.

Скасовуючи рішення місцевого суду та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд виходив з того, що сторони на законних підставах уклали додаткову угоду, де було викладено третейське застереження.

Посилання позивача на п. 14 ст. 6 Закону України «Про третейські суди», не може бути визнано підставою для визнання третейського застереження недійсним, оскільки лише справи про захист прав споживачів, в тому числі банківських послуг, не можуть бути розглянуті третейським судом, однак банк не є споживачем будь-яких послуг в договорі банківського кредиту, а тому він вправі захищати свої порушені права в тому числі і в третейському суді.

Що стосується позивача, то, незважаючи на існування третейського застереження, він не позбавлений права звернутися до суду загальної юрисдикції за захистом свого порушеного права.

Крім того, відповідно до ст. 27 Закону України «Про третейські суди» передбачено, що третейський суд самостійно вирішує питання про наявність або відсутність у нього компетенції для розгляду конкретної справи, а тому в разі звернення споживача до третейського суду за захистом своїх прав третейський суд повинен буде керуватися п. 14 ст. 6 Закону України «Про третейський суд».

Проте з такими висновками суду апеляційної інстанції погодитись не можна виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно зі ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Одним зі способів захисту прав суб'єктів цивільних правовідносин є звернення до третейських судів, що передбачено статтею 17 ЦПК України.

Згідно із частиною другою статті 1 Закону України «Про третейські суди» до третейського суду за угодою сторін може бути передано будь-який спір, що виникає з цивільних, господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом.

Відповідно до пункту 14 частини першої статті 6 Закону України «Про третейські суди» (частину першу статті 6 цього Закону доповнено пунктом 14 згідно із Законом від 03 лютого 2011 року № 2983-VI) третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком, зокрема, справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Особливості регулювання відносин між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, механізм їх захисту та основи державної політики у сфері захисту прав споживачів визначені в Законі України «Про захист прав споживачів».

Згідно з положеннями пункту 22 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачем вважається фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника, у тому числі й у фінансовій галузі.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_8 щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) дія цього Закону поширюється і на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем за договором про надання споживчого кредиту), що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

За частиною першою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» між кредитодавцем та споживачемукладається договір про надання споживчого кредиту, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави для висновку, що спори між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і під час виконання такого договору, відповідно до пункту 14 частини першої статті 6 Закону України «Про третейські суди», незважаючи на наявність третейського застереження, не можуть бути предметом третейського розгляду, оскільки цим Законом від 03 лютого 2011 року виключено з компетенції третейського суду вирішення спорів щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Відмежування цивільних правовідносин за участю споживачів від правовідносин за участю інших суб'єктів здійснюється на підставі визначення правової форми їх участі в конкретних правовідносинах.

А тому незалежно від предмета і підстав позову та незважаючи на те, хто звертається з позовом до суду (банк або інша фінансова установа чи споживач), на правовідносини, що виникають зі споживчого кредиту, поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів».

Апеляційний суд, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, вищевикладеного не врахував, не звернув уваги на те, що на час укладання додаткової угоди до кредитного договору (03 грудня 2013 року) Закон України «Про третейські суди» містив заборону на розгляд третейськими судами справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки), що було правильно встановлено місцевим судом.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 20 травня 2015 року в справі № 6-64цс15, від 18 листопада 2015 року № 187цс15.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що додаткова угода від 03 грудня 2013 року до кредитного договору від 04 квітня 2008 року № 003-2008-1031 в частині третейського застереження була укладена в порушення вимог п. 14 ст. 6 Закону України «Про третейські суди», тому п.7.1 слід визнати недійсним.

У порушення ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України апеляційний суд на зазначені положення закону уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позову.

Безпідставно скасувавши законне й обґрунтоване рішення суду першої інстанції, апеляційний суд припустився помилки у застосуванні процесуального закону, у зв'язку із чим рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 - задовольнити.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 08 липня 2015 року скасувати, рішення Оболонського районного суду м. Києва від 02 червня 2015 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий0Головуючий0 Головуючий П.О. Гвоздик
Судді: О.І. Євтушенко І.М. Завгородня Ю.Г. Іваненко О.М. Ситнік