Справа № 462/5183/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 грудня 2015 року Залізничний районний суд м.Львова в складі:

головуючого-судді Колодяжного С.Ю.

при секретарі Обертас Н.М.

з участю позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду у м.Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратили право користування житлом,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовною заявою, в якій просить визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житлом - квартирою №123 на вул.Патона, 27 у м.Львові. Свої позовні вимоги мотивує тим, що є власником зазначеної квартири, в якій, окрім нього, з 1996 року зареєстрований відповідач - його син ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. Проте син у даній квартирі жодного дня не проживав, його речей у квартирі не було і немає, він мешкав зі своєю матірю ОСОБА_5 в іншому житлі. Згідно розпорядження Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради №416 від 09.06.1998 року опікуном над відповідачем призначено його бабусю - ОСОБА_6, з якою він проживає на ІНФОРМАЦІЯ_2. Після досягнення 16.03.2014 року повноліття, син продовжує проживати разом із своєю бабусею, не користується спірним житлом по даний час, не несе витрат на його утримання. Згідно ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Посилаючись на ч.2 ст.405 ЦК України, зазначає, що син втратив право користування квартирою, реєстрація відповідача в цьому житлі, яке його власністю, перешкоджає у реалізації його права власності у повному обсязі, в тому числі впливає на розмір комунальних послуг та на можливість оформлення субсидій.

В судовому засіданні позивач і його представник позов підтримали, покликаючись на мотиви такого, та доповнили, що реєстрація відповідача в квартирі порушує права позивача, він змушений сплачувати додаткові кошти за комунальні послуги, оскільки в квартирі формально зареєстрований, але не проживає відповідач. Просять позов задовольнити.

Відповідач та його представник проти задоволення позову заперечили, при цьому зазначили, що розпорядженням Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради №416 від 09.06.1998 року опікуном відповідача призначено його бабусю ОСОБА_6, згідно ст.1 Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування» ОСОБА_3 отримав статус особи з числа дітей, позбавлених батьківського піклування і на підставі ст.32 цього Закону за ним зберігається право на житло, в якому вони проживали з батьками до встановлення опіки. ОСОБА_3 іншого житла, окрім квартири батька, не має, він не був відсутній у цьому житлі без поважних причин, оскільки проживав з опікуном, при цьому після досягнення повноліття неодноразово пропонував батькові сплачувати частину комунальних послуг, однак останній відмовився, а також не хоче, щоб ОСОБА_3 проживав у його помешканні, мотивуючи те тим, що квартира на вул.Патона, 27/123 у м.Львові є виключно його. Просять в задоволенні позову відмовити.

Заслухавши пояснення сторін та їх представників, показання свідків, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що квартира №123 в будинку №27 на вул.Патона у м.Львові належить на праві власності позивачу ОСОБА_1, в якій він також зареєстрований, що підтверджується свідоцтвом про право власності на квартиру №01337-З від 04.04.1995 року та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №18631739 від 23.04.2008 року, довідкою ОСББ «Світанок» від 16.07.2015 року (а.с. 3, 4, 10).

16.03.1996 року у позивача і ОСОБА_5, які обоє є інвалідами І групи, народився син ОСОБА_3

Як встановлено в судовому засіданні і підтверджується матеріалами справи, 04.04.1996 року ОСОБА_3 був зареєстрований за місцем реєстрації батька у вказаній квартирі (а.с.7-8, 10).

Встановлено також, що відповідач ОСОБА_3 жодного дня у спірному житлі, з часу народження і реєстрації у 1996 році, не проживав і не проживає, жодних його речей у цьому житлі немає, оскільки з народження постійно мешкав з мамою за місцем її реєстрації на вул.Садовій, 27а/46 у м.Львові і проживає в цій квартирі по даний час.

Наведені обставини щодо місця проживання відповідача підтверджуються окрім пояснень сторін, показаннями свідків ОСОБА_7 і ОСОБА_6, витягом з протоколу № 4 засідання опікунської ради Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради від 04.03.2004 року, актом ОСББ «Світанок» № 86 від 07.07.2015 року (а.с. 5, 6).

Між тим, розпорядженням Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради №416 від 09.06.1998 року опікуном над відповідачем призначено його бабусю ОСОБА_6 (а.с.25, 32). Дане розпорядження розпорядженням № 683 від 13.06.2006 року доповнене положенням, що ОСОБА_6 є опікуном над його житлом та майном.

Таким чином, під час розгляду справи було встановлено, що батьки відповідача після його народження добровільно визначили місцем проживання сина місце проживання його матері квартиру на вул.Садовій, 27а/46 у м.Львові, про місце проживання дитини з батьком будь-яких угод між батьками не укладалось, спорів з цього приводу не було. Близько восьми років тому ОСОБА_5 створила нову сімю і проживає окремо на вул.Окружній, 36/42 у м.Львові, а ОСОБА_3 продовжує жити у квартирі матері і свого опікуна ОСОБА_6 по даний час.

Поряд з цим, по досягненню чотирнадцяти років, коли згідно приписів ч.2 ст.29 ЦК України особа вільно обирає собі місце проживання, і також після досягнення 16.03.2014 року повноліття відповідач продовжував проживати у квартирі матері і опікуна, відтак без поважних причин не користувався квартирою батька, хоча останній перешкод синові у цьому не чинив.

Судом встановлено факт того, що між сторонами в липні 2015 року відбулася розмова з приводу наміру ОСОБА_3 оплачувати за квартиру і проживати в такій, в чому батьком було відмовлено, однак, такий одиничний факт, відсутність протягом тривалого часу інших дій відповідача, його матері чи опікуна з цього приводу, в тому числі звернень з позовом про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням спірної квартири, у відповідні компетентні державні органи зі скаргами на дії ОСОБА_1, не свідчать про дійсні наміри ОСОБА_3 користуватись квартирою, в якій він зареєстрований, а також про те, що йому чиняться перешкоди у цьому.

Згідно зі ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Відповідно до ч.1 ст.401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Згідно ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту (ч. 1, ч. 3 ст. 402 ЦК України).

Сервітутне правовідношення виникає в силу закону згідно з ч.1 ст.402 Цивільного кодексу України за наявності факту проживання особи разом із власником обтяженого сервітутом житла та спільне з ним користування цим житлом. У ЦК України право членів сім'ї власника житла на користування ним визнається сервітутним правом. Це право є особистим сервітутом, оскільки виникає в інтересах певної особи - члена сім'ї власника житла. Таким чином, суб'єктами даного сервітутного правовідношення є, з одного боку, власник житла, а з іншого - член його сім'ї. Згідно з положеннями ЖК України до членів сім'ї власника житлового приміщення віднесено дружину (чоловіка) власника житла (якщо стосовно цього житла у подружжя не виникло право спільної власності), їх дітей та батьків, а також інших осіб, якщо вони постійно проживають спільно з власником житла та ведуть з ним спільне господарство (ч.2 ст.64, ч.3 ст.156 ЖК України). Об'єктом цього сервітуту є право обмеженого користування частиною житлового приміщення, визначеною власником житла.

З огляду на встановлені обставини справи, наведені положення законодавства, оскільки ОСОБА_3 з народження лише формально зареєстрований у квартирі свого батька на вул.Патона, 27/123 у м.Львові, а фактично жодного дня в цьому житлі не проживав без поважних причин, між позивачем, як власником житла, і відповідачем немає ніякої іншої домовленості щодо користування житловим приміщенням чи збереження права користування житлом на час відсутності, тому суд приходить до висновку, що ОСОБА_3 втратив право на користування квартирою за адресою: м.Львів, вул.Патона, 27/123.

Згідно даних довідки ЛКП «Скнилівок» від 21.10.2015 року (а.с. 26) і показань свідка ОСОБА_6 мати відповідача є співвласником квартири на вул.Садовій, 27а/46 у м.Львові, де постійно проживає її син, чим спростовуються покликання представника відповідача, що відповідач у випадку задоволення позову буде позбавлений єдиного житла.

Суд критично оцінює доводи представника відповідача в заперечення проти позову, що за ОСОБА_3, як особою з числа дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, зберігається право на користування житлом батька в силу вимог ст.32 Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування», виходячи з наступного.

Зі змісту ст.32 Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування» за дітьми-сиротами та дітьми, позбавленими батьківського піклування, а також особами з їх числа зберігається право на житло, в якому вони проживали з батьками, рідними до встановлення опіки, піклування, влаштування в прийомні сім'ї, дитячі будинки сімейного типу, заклади для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Із довідки відділу у справах дітей Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради (а.с. 30) вбачається, що ОСОБА_3 має статус особи з числа дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування.

Разом з тим, згідно наведеного положення ст.32 Закону за ним зберігається право на житло, в якому він проживав з матірю до встановлення опіки, тобто квартира на вул.Садова, 27А/46 у м.Львові.

Зі змісту ст.10 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Положеннями ч.1 ст.11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У відповідності до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Виходячи з наведеного, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 є підставним, грунтується на законі, а відтак його слід задовольнити, визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житлом квартирою №123 по вул.Патона, 27 у м.Львові.

Керуючись ст.ст. 150, 156 Житлового кодексу України, ст.ст. 401, 405 Цивільного кодексу України, ст.ст. 10, 11, 60, 209, 212-215 ЦПК України, суд

вирішив:

Позов задовольнити.

Визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житлом квартирою №123 на вул.Патона, 27 у м.Львові.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Залізничний районний суд м.Львова шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: (підпис)

З оригіналом згідно.

Суддя: Колодяжний С.Ю.