АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа №653/108/15-ц Головуючий в І інстанції Венглевська Н.Б.
Провадження №22-ц/791/3132/15 Доповідач: Прокопчук Л.П.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2015 року грудня місяця 16 дня колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Херсонської області в складі:

головуючогоОСОБА_1,
суддівОСОБА_2,
ОСОБА_3,
секретар ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_5 представника ОСОБА_6, ОСОБА_7; ОСОБА_8 представника ОСОБА_9 на рішення Генічеського районного суду від 05 жовтня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_6, ОСОБА_7 до ОСОБА_9, третя особа реєстраційна служба Генічеського районного управління юстиції про визнання права власності на реконструйований житловий будинок та за зустрічним позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_10, ОСОБА_6, треті особи Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю в Херсонській області, Щасливцевська сільська рада Генічеського району, реєстраційна служба Генічеського районного управління юстиції, комунальне підприємство «Генічеське бюро технічної інвентаризації», експерт з технічного обстеження будівель та споруд ОСОБА_11 про визнання права власності на реконструйовані будинки та прибудови,

В С Т А Н О В И Л А:

21 січня 2015 року позивачі звернулися до суду з зазначеним позовом, посилаючись на те, що 27.09.1991 року їхня мати ОСОБА_12 придбала у приватну власність житловий будинок з господарськими спорудами в с. Генгірка по вул. Азовській, 6 Генічеського району.

За її життя вказаний будинок був реконструйований, його площа збільшена з 14,9 кв.м до 94,3 кв.м.

21 квітня 2003 року їх мати померла і вони та відповідачка успадкували по 1/3 частині земельної ділянки площею 0,2684га, що розташована по вул. Азовській, 6 у с. Генгірка.

Отримати свідоцтво про право на спадщину на житловий будинок вони не можуть т.я реконструйований будинок є самочинним і їх право на будинок не визнається відповідачкою.

Посилаючись на ст.ст.375,376 ЦК України позивачі просили визнати за ними право власності кожного на 1/3 частину реконструйованого житлового будинку літ. «А-1», що розташований в с. Генгірка по вул. Азовській, 6 Генічеського району.

З зустрічним позовом 20.03.2015 року звернулася ОСОБА_9, який доповнила 15.06.2015 року і просила визнати за нею право власності на 1/3 частину житлового будинку літ. «Б-1» загальною площею 60,1 кв.м і на 1/3 частину житлового будинку літ. «В-1» загальною площею 36,8 кв.м, що розташовані по вул. Азовській, 6 в м. Генгірка Генічеського району.

В обґрунтування посилалася на те, що за життя на виділеній земельній ділянці її з позивачами матірю були самочинно побудовані житлові будинки літ. «Б» і літ. «В», в яких на даний час проживають позивачі.

Оскільки житлові будинки під літерами «Б» і «В» побудовані їх матірю на земельній ділянці, яка після смерті матері, ними успадкована у рівних частинах, то житлові будинки, які згідно декларації прийняті в експлуатацію, належать всім спадкоємцям по 1/3 частині.

Рішенням Генічеського районного суду від 05 жовтня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_6 і ОСОБА_10, а також у зустрічному позові ОСОБА_9 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду представник позивачів і ОСОБА_7 подали апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, на неповне зясування обставин, що мають значення для справи, на невідповідність висновків обставинам справи, просили в частині відмови у задоволенні первісного позову скасувати і ухвалити нове про задоволення їх позову.

Представник ОСОБА_9 ОСОБА_8, вважаючи рішення суду в частині відмови у задоволенні зустрічного позову незаконним з підстав порушення судом норм матеріального права, просив в цій частині його скасувати та задовольнити позовні вимоги ОСОБА_9 в повному обємі.

На апеляційні скарги представники сторін подали письмові заперечення.

В судовому засіданні апеляційної інстанції сторони та їх представники підтримали кожен свою апеляційну скаргу та не визнали протилежної сторони і просили в оскаржуваній частині рішення суду скасувати і ухвалити нове про задоволення їх позовних вимог.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_8 слід відхилити, а скаргу ОСОБА_5 і ОСОБА_7 задовольнити частково з таких підстав.

Із матеріалів справи вбачається і це встановлено судом, що 21 квітня 2008 року померла ОСОБА_13.

Після її смерті позивачі ОСОБА_6 і ОСОБА_7, а також відповідачка ОСОБА_9 успадкували у рівних частинах, тобто по 1/3 частині кожний земельну ділянку площею 0,2684га, яка розташована по вул. Азовській, 6 в с. Генічеська Гірка Генічеського району, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 04.06.2013 року, витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

Також встановлено, що 27.09.1991 року ОСОБА_12 (після реєстрації шлюбу ОСОБА_13) за договором купівлі-продажу придбала житловий будинок житловою площею 14,9кв.м, що розташований по вул. Азовській, 6 в с. Генгірка.

Згідно звіту про проведення технічного обстеження будівельних конструкцій та інженерних мереж обєкта, затвердженого експертом ОСОБА_11 23.08.2013 року на земельній ділянці по вул. Азовській, 6 в с. Генічеська Гірка житловий будинок літ. «А» побудований у 1989 році, реконструйований у 1989 році; житловий будинок літ. «Б» побудований у 1995 році, а житловий будинок літ. «В» - у 2000 році, тобто будівництво всіх трьох житлових будинків було здійснено у період, коли земельна ділянка, на якій вони розміщені, знаходилась у користуванні ОСОБА_12

Декларацію про готовність обєкта до експлуатації, зареєстрованою 10.09.2013 року визнано, що житлові будинки, господарські будівлі та реконструкція житлового будинку з господарськими будівлями в с. Генічеська Гірка, вул. Азовська, 6 Генічеського району є закінченим будівництвом обєктом, готовим до експлуатації.

Однак право установчих документів на вказане домоволодіння не отримано і зазначене підтверджує, що на час звернення сторін до суду з позовами спірні житлові будинки мають статус самочинного будівництва, що сторонами не заперечується, оскільки підставами для визнання права на ці будинки сторони вказують ст.376 ЦК України.

Відповідно до ч.1-3 ст.376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

У пункті 6 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №6 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами ст.376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)» розяснено, що право власності на самочинно збудовані житлові будинки, будівлі, споруди, інше нерухоме майно не набувають особи, які здійснили це будівництво, так і їх спадкоємці. Права спадкоємців щодо самочинно збудованого майна визначаються судом відповідно до положень статті 1218 ЦК України та з урахуванням розяснень, наданих у пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування».

З урахуванням вищезазначеного колегія суддів приходить до висновку, що відмовляючи позивачам за первісним позовом і відповідачці за зустрічним позовом у задоволенні їх вимог з підстав, заявлених ними, а саме ст.376 ЦК України, суд першої інстанції постановив законне і обґрунтоване рішення.

Проте колегія суддів вважає, що судом безпідставно зазначено у мотивувальній частині рішення як на підставу для відмови у задоволенні первісного позову і пропуск позивачами строку позовної давності для звернення до суду за захистом порушеного права, оскільки вимоги ст.267 ЦК України підлягають застосуванню лише у тому випадку, коли право позивачів було б порушене.

Таким чином, доводи апеляційної скарги представника позивачів і ОСОБА_7 в цій частині підлягають задоволенню, із мотивувальної частини судового рішення слід виключити посилання на пропуск позивачами строку позовної давності як підстави для відмови у задоволенні позову ОСОБА_6 і ОСОБА_7

В решті рішення суду постановлене з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_14 представника ОСОБА_9 слід відхилити, як такі, що висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 303,307,309 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_8 представника ОСОБА_9 відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 представника ОСОБА_6 і ОСОБА_7 задовольнити частково.

Виключити з мотивувальної частини рішення Генічеського районного суду від 05 жовтня 2015 року посилання на ст.267 ЦК України як підставу для відмови у задоволенні позову.

В решті це ж рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і з цього ж часу може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: підпис ОСОБА_1

Судді: підпис ОСОБА_2

підпис ОСОБА_3

З оригіналом згідно:

Суддя: Л.П.Прокопчук