АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2015 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати по цивільним справам Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Макарова М.О.,

суддів - Максюти Ж.І., Прозорової М.Л.,

при секретарі - Самокиші О.В.,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м.Дніпропетровську цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «ПроКредит Банк» на рішення Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 24 листопада 2014 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства «ПроКредит Банк» до ОСОБА_2 та ОСОБА_3, третя особа: Фермерське господарство «ОСОБА_2», про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

ВСТАНОВИЛА :

У квітні 2014 року ПАТ «ПроКредит Банк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа фермерське господарство «ОСОБА_2» про стягнення заборгованості за рамковою угодою та кредитним договором, що укладений на її підставі.

Позивач посилався на те, що 04 квітня 2011 року між позивачем ПАТ «ПроКредит Банк» та ФГ «ОСОБА_2» було укладено рамкову угоду № FW1602.205, за умовами якої кредитор зобов'язався здійснювати кредитування позичальника у межах лімітів кредитування у розмірі 2 млн. доларів США у порядку і на умовах, визначених цією угодою та кредитними договорами, а позичальник зобов'язався належно виконувати всі умови, необхідні для отримання кредитів, своєчасно і належно здійснювати погашення грошових зобов'язань, а також належно виконувати усі інші зобов'язання, передбачені угодою та кредитними договорами.

02 вересня 2013 року на підставі та у межах вказаної рамкової угоди позивач та позичальник уклали договір про надання траншу № 1501.43596/FW1602.205, відповідно до якого позичальнику було надано кредитний транш в розмірі 700 000 грн. на 13 місяців із сплатою відсотків в розмірі 24 % річних.

На забезпечення виконання зобов'язань позичальника за рамковою угодою та кредитними договорами укладено договори поруки: 04 квітня 2011 року - між банком та ОСОБА_2 договір поруки № 202783-ДПІ; 04 квітня 2011 року між банком та ОСОБА_3 договір поруки № 202791-ДПІ.

ФГ «ОСОБА_2» не виконує зобов'язання щодо своєчасного погашення заборгованості за кредитними договорами, у зв'язку з чим утворилась заборгованість в сумі 836 598,73 грн, тому банк просив стягнути з поручителя ОСОБА_2 заборгованість в розмірі 836598, 73 грн.; стягнути з поручителя ОСОБА_3 заборгованість 836598, 73 грн.

Рішенням Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 24 листопада 2014 року у задоволенні позову відмовлено.(а.с.156)

В апеляційній скарзі ПАТ «ПроКредит Банк» просить рішення районного суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити їх позов у повному обсязі, посилаючись на те, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та заявлених вимог, колегія суддів находить, що апеляційна скарга ПАТ «ПроКредит Банк» підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судове рішення не відповідає.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 26 червня 2014 по справі № 904/2715/14 за позовною заявою ПАТ «ПроКредит Банк» до ФГ «ОСОБА_2» з ФГ «ОСОБА_2» за договором про надання траншу № 1501.43596/ FW1602.205 від 2 вересня 2013 року стягнуто на користь ПАТ «ПроКредит Банк» заборгованості у розмірі 725 247,97 грн., з яких: 693939,65 грн. - заборгованість по капіталу; 16 686,87 грн. - заборгованість по процентам за неправомірне користування кредитом;

14 621,45 грн. - пеня та 14 505,60 грн. витрат по сплаті судового збору, а 14 липня 2014 року на виконання цього рішення видано господарським судом судовий наказ № 904/2715/14. Отже, ухвалення рішення про стягнення заборгованості з поручителів призведе до подвійного стягнення заборгованості.

Проте з такими висновками погодитися не можна з наступних підстав.

Так, судом установлено, що 04 квітня 2011 року між позивачем ПАТ «ПроКредит Банк» та ФГ «ОСОБА_2» було укладено рамкову угоду FW1602.205, відповідно до якої кредитор зобов'язався здійснювати кредитування позичальника у межах лімітів кредитування у порядку і на умовах, визначених цією угодою та кредитними договорами, а позичальник зобов'язався належно виконувати всі умови, необхідні для отримання.

02 вересня 2013 року на підставі та в межах вказаної рамкової угоди між банком та ФГ «ОСОБА_2» укладено договір про надання траншу №1501.43596/FW1602.205, відповідно до якого ФГ «ОСОБА_2» було надано кредит в розмірі 700 тис. грн., строк користування - 13 місяців від дати видачі кредиту включно, зі сплатою 24% річних, виходячи з 360 календарних днів у році.

У забезпечення виконання зобов'язань ФГ «ОСОБА_2» за рамковою угодою та кредитними договорами, що були укладені на її підставі, було укладено окремі договори поруки: № 202783-ДПІ від 04 квітня 2011 року між позивачем та ОСОБА_2 та № 202791-ДПІ від 04 квітня 2011 року між банком та ОСОБА_3

Відповідно до п.3.2 договорів поруки поручителі зобов'язалися належно повністю виконати зобов'язання позичальника у випадку та з моменту виникнення заборгованості ним його зобов'язань (смерть, тривала відсутність, хвороба, ліквідація, банкрутство тощо).

ФГ «ОСОБА_2» порушив умови договору про надання траншу № 1501.43596/ FW1602.205 від 2 вересня 2013 року в частині своєчасної сплати кредиту та відсотків, у зв'язку з чим за ним рахується заборгованість в сумі 836598,73 грн., у тому числі: заборгованість по тілу кредиту - 693 939,65 грн.; заборгованість по процентам за користування кредитом - 9 284,85 грн.; пеня - 133 374, 23 грн.

Статтею 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

За правилами ст.549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно до ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Як вбачається з рамкової угоди № FW1602.205 від 04 квітня 2011 року вона була укладена за волевиявленням обох сторін, про що свідчить особистий підпис відповідача в анкеті позичальника, проте останній ухилився від виконання своїх зобов'язань по кредитному договору, що і призвело до утворення заборгованості, а тому позовні вимоги є обгрунтованими.

Статтею 554 ЦК України передбачено, що в разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

Аналіз наведених норм дає підстави стверджувати, що в разі укладення кількох договорів поруки, які забезпечують виконання одного зобов'язання, виникає кілька самостійних зобов'язань, сторони яких (поручителі) перебувають у правовідносинах з одним боржником, проте не пов'язані правовідносинами між собою. У такому разі кожен поручитель відповідає перед кредитором боржника в обсязі та відповідно до умов договору поруки, стороною якого він є.

Порука кількох осіб може визначатися як спільна в разі укладення договору поруки кількома поручителями та встановлення умовами договору волевиявлення цих осіб щодо спільного забезпечення зобов'язання. Лише в такому випадку поручителі відповідають перед кредитором солідарно з боржником та солідарно між собою (спільна порука).

Норми закону, якими врегульовано поруку, не містять положень щодо солідарної відповідальності поручителів за різними договорами, якщо договорами поруки не передбачено іншого. У разі укладення між поручителями кількох договорів поруки на виконання одного й того самого зобов'язання у них не виникає солідарної відповідальності між собою.

За таких обставин кредитор, керуючись статтею 543 ЦК України, має право на свій розсуд пред'явити вимогу до боржника й кожного з поручителів разом чи окремо, в повному обсязі або частково, але поручитель, що виконав зобов'язання, не має права пред'явити вимогу до іншого поручителя щодо розподілу відповідальності перед кредитором.

У зв'язку з чим банк правомірно на свій розсуд і звернувся до поручителів із даним позовом, а враховуючи те, що позичальник ФГ «ОСОБА_2» не виконало умови своїх зобов'язань за кредитними договорами, колегія суддів вважає, що сума заборгованості підлягає стягненню з поручителів, а тому позовні вимоги є обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, а тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, колегія суддів, відповідно до ст. 88 ЦПК України, вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_2 та з ОСОБА_3 на користь позивача судовий збір у розмірі по 1827 грн. з кожного.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «ПроКредит Банк» задовольнити.

Рішення Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 24 листопада 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов Публічного акціонерного товариства «ПроКредит Банк» до ОСОБА_2 та ОСОБА_3, третя особа: Фермерське господарство «ОСОБА_2» про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 (іпн. НОМЕР_1) та з ОСОБА_3 (іпн. НОМЕР_2) на користь Публічного акціонерного товариства «ПроКредит Банк» (ЄДРПОУ 2167333) суму заборгованості станом на 07 квітня 2014 року за укладеним на підставі Рамкової угоди № FW1602.205 від 04 квітня 2011 року Договором про надання траншу № 1501.43596/ FW1602.205 від 02 вересня 2013 року в сумі по 836598 грн. 73 коп. з кожного, яка складається із: заборгованості по капіталу - 693939 грн. 65 коп.; заборгованості по процентам за неправомірне користування кредитом - 9284 грн. 85 коп.; пеня - 133374 грн. 23 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 (іпн НОМЕР_1) та з ОСОБА_3 (іпн. НОМЕР_2) на користь Публічного акціонерного товариства «ПроКредит Банк» (ЄДРПОУ 2167333) судовий збір у розмірі по 1827 грн. з кожного.

Рішення набирає законної сили з моменту оголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржено шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді