АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/6649/15 Головуючий 1 інст. - Сугачова О.О.
Справа № 643/3260/14-ц Доповідач - Кісь П.В.
Категорія: спори, що виникають із сімейних правовідносин
У Х В А Л А

іменем України

02 грудня 2015 року Апеляційний суд Харківської області у складі:

головуючого - Кіся П.В.,

суддів: - Макарова Г.О.,

- Кружиліної О.А.,

за участю секретаря - Прийміч А.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 31 липня 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя, визначення порядку користування житловим приміщенням, визнання права власності, та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, визнання права власності,-

в с т а н о в и в :

06 березня 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, який неодноразово уточнював і в остаточній редакції просив:

визнати квартиру АДРЕСА_1, зареєстровану на його ім'я, спільною частковою власністю з ОСОБА_4, де 44/100 частини є його особистою власністю, а 56/100 частини є спільною сумісною власністю подружжя, які підлягають поділу;

поділити спільну сумісну власність у вигляді 56/100 частини вказаної квартири між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 порівну, а саме - по 28/100 частини кожному, припинивши спільну сумісну власність;

визнати за ним, ОСОБА_3, право власності на 72/100 частини вказаної квартири, а за ОСОБА_4 - право власності на 28/100 частини квартири;

виділити у користування йому, ОСОБА_3, житлові кімнати площею 16,1 кв.м. і 13,0 кв.м. в квартирі АДРЕСА_1, а всі інші приміщення, що входять до складу квартири, залишити у спільному користуванні;

визнати автомобіль марки «Дасіа» моделі «Logan 90К», номер кузову НОМЕР_2, 2008 року випуску, бежевого кольору, д/н НОМЕР_1 спільно нажитим майном;

поділити вказаний транспортний засіб між подружжям, припинивши спільну сумісну власність, визнати за ним право власності на весь автомобіль; визнати за ОСОБА_4 право на отримання грошової компенсації за 1/2 частину транспортного засобу в розмірі 56074,81 грн., а за ним визнати обов'язок компенсувати їй, ОСОБА_4, поливну вартості автомобіля у сумі 56074,81грн. після проведення перереєстрації транспортного засобу на його ім'я в ДАІ ГУМВС України в Харківської області.

Обґрунтовуючи вимоги ОСОБА_3 вказував, що у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_4 перебував з 08.12.1995р. по 23.09.2013р., від шлюбу мають доньку ОСОБА_6 0-4.06.1996 року народження. З 21.06.1990р. по 13.04.1995р. він користувався квартирою АДРЕСА_11 на підставі ордеру від 21.Об.1990р. В подальшому вказана квартира обмінена на квартиру АДРЕСА_2, а 13.02.1996р. ця квартира приватизована ним і була його особистою власністю. 10.12.1999р. ця квартира була ним продана за суму 18000 грн. і в той же день він придбав за 40800грн. квартиру АДРЕСА_3. Оскільки свою однокімнатну квартиру продав за 18000грн. і вказані гроші витратив на купівлю нової 3-хкімнатної квартири, то вважає, що у нього і дружини виникла не спільна сумісна власність, а часткова. При цьому, 44/100 частини є особистою власністю позивача, а спільне майно складає 56/100 частини квартири, яка і повинна ділитися порівну між подружжями, а саме - по 28/100 частини квартири кожному. Так як у спірній квартирі 44/100 її частини є його особистою власністю, то йому, з урахуванням поділу іншої частини квартири, яка є спільною сумісною власністю, повинно належати 72/100 частини спірної квартири. Крім того, позивач зазначає, що йому необхідно виділити у користування кімнати, площею 16,1кв.м. і 13,0кв.м., а інші приміщення залишити у спільному користуванні, оскільки йому належить значно більша частини квартири, враховуючи придбання квартири за рахунок коштів (18000 грн.), отриманих від продажу однокімнатної квартири, яка була його особистою власністю.

Автомобіль «Dacia» моделі «Logan 90К», зареєстрований на ОСОБА_4, придбано у період шлюбу, а тому є їх спільною сумісною власністю. Враховуючи, що ОСОБА_4 автомобіль не експлуатувала і не експлуатує, участі у його витратах не приймала, то вважає, що вказаний автомобіль в цілому повинен бути виділений саме йому, грошова компенсація відповідачу ОСОБА_4 за половину вартості автомобіля становить 56074,81грн.

ОСОБА_4 звернулась із зустрічним позовом, який уточнювала і в остаточній редакції просила: визнати за нею право власності на 2/3 частини квартири АДРЕСА_1; виділити їй в користування кімнати площею 11,9кв.м. і 13,0кв.м.;

визнати за нею право власності на 1/2 частину автомобіля «Дасіа» моделі «Logan 90К», 2008 року випуску, д/н НОМЕР_3, а з ОСОБА_3 на її користь стягнути 50% вартості автомобіля в сумі 56074,81грн.; стягнути з ОСОБА_3 половину сплачених нею коштів за проведення судово-товарознавчих експертиз в сумі 2689,43грн., а саме: 50% вартості оцінки житла в сумі 2220грн. та 22,20 грн. за банківські послуги, і 50% вартості оцінки автомобіля у сумі 442,80 грн. та 4,43 грн. за банківські послуги. (т.2 а.с.44-45).

Обґрунтовуючи доводи зустрічного позову, ОСОБА_4 вказувала, що дійсно перебувала з ОСОБА_3 у шлюбі, від якого у 1996 році народилась донька ОСОБА_6, яка є дитиною потерпілою від ЧАЕС. Приватизацію однокімнатної квартири чоловік здійснив у період її вагітності. Вказувала, що вона зробила значно більший внесок у бюджет родини, що чоловік приховував заробітки, що допомоги на утримання хворої дитини не надавав. Більш того, квартплата та оплата комунальних послуг у придбаній трикімнатній квартирі здійснювалися за пільговими тарифами у 50% завдячуючи її статусу осіб, постраждалих внаслідок ЧАЕС, послуги сплачувалось лише нею, ОСОБА_4 Вважає, що спірна квартира є спільною власністю і тому її частка повинна бути збільшена до 2/3 частини у зв'язку з тим, що в квартирі проживає їх донька. З урахуванням висновку проведених за її клопотанням судових експертиз просила визначити порядок користування з донькою двома кімнатами, площею 11,9кв.м. та 13,0кв.м. Враховуючи, що вона не має водійського посвідчення, не вміє керувати автомобілем, просить стягнути з ОСОБА_3 50% вартості їх автомобіля у сумі 56074,81 грн., а також просила стягнути на її користь судові витрати з ОСОБА_3, в тому числі і половину коштів від вартості експертиз.

Рішенням Московського районного суду м.Харквоа від 31.07.2015 року позовні вимоги сторін задоволено частково, а саме: суд вирішив поділити трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 і автомобіль марки «Dacia» моделі «Logan 90К», номер кузову НОМЕР_2, 2008 року випуску, бежевого кольору, д/н НОМЕР_1 - в рівних частинах, по 1/2 частині кожному із подружжя , незалежно від реєстрації права власності на певну особу.

Також суд вирішив визначити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 таким чином:

- виділити в користування ОСОБА_3 житлову кімнату площею 16,1 кв.м. (з балконом), а в користування ОСОБА_4 - кімнату площею 11,9 кв.м. та кімнату площею 13,0 кв.м. (з балконом);

- інші приміщення квартири загального користування суд залишив у спільному користуванні сторін.

Крім того, суд вирішив стягнути з ОСОБА_3 2689 грн. 43 коп. на користь ОСОБА_4 у якості компенсації половину вартості судових витрат за проведення судово-товарознавчих експертиз. У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_3 і ОСОБА_4 суд відмовив. (т.2 а.с.69-74)

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення суду скасувати, вважаючи його незаконним, ухваленим з порушенням норм матеріального і процесуального законодавства, і ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити у повному обсязі, а у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 за зустрічним позовом відмовити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 обґрунтовує посиланням на те, що суд неправильно виходив з того, що їх дочка ОСОБА_6 є особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, що відповідачем не надано належних доказів, які б свідчили, що відносно їх дочки ОСОБА_6 у передбаченому законом порядку встановлювався причинний зв'язок між інвалідності та наслідками Чорнобильської катастрофи, а отже вона не є особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Також ОСОБА_3 вважає, що суд безпідставно визнав непереконливими його доводи про купівлю трикімнатної квартири АДРЕСА_1 саме за його кошти у сумі 18000 грн., які він отримав від продажу однокімнатної квартири і що висновок суду про те, що однокімнатна квартира АДРЕСА_6, які він приватизував, не може вважатися його особистою власністю. Відповідач ОСОБА_4 в суді не заперечувала, що станом на 1999 рік, вона не працювала, знаходилась у відпустці по догляду за дитиною, пошуком покупців, нової квартири, а також виконанням угод купівлі-продажу квартир, в тому числі і розрахунком, займався він, ОСОБА_3, особисто, без її участі.

За таких обставин, вважає апелянт, суд повинен був застосувати норми ЦК України, КпШС, СК України і визнати, що спірна квартира АДРЕСА_1 складається з 44/100 частин, які є його особистою власністю з огляду на відповідну частку у загальній вартості квартири тих 18000 грн., які він отримав за продану в той же день однокімнатну квартиру, яка була його особистою власністю, а решта 56/100 квартири є дійсно їх спільною сумісною власністю подружжя, які підлягають поділу між ними в рівних частках, тобто по 28/100 кожному. Крім того, суд взагалі нічого не зазначив щодо його позовних вимог про припинення спільної сумісної власності.

Також ОСОБА_3 просив задовольнити у повному обсязі його вимоги щодо визначення порядку користування спірною квартирою, виходячи з того, що йому частка складає 72/100 частини квартири, і виділити йому дві кімнати площею 16,1 кв.м. та 13.1 кв.м. Вказує, що визначений судом варіант не відповідає вимогам ст.358 ЦК України.

Крім того, зазначає в апеляційній скарзі ОСОБА_3, суд безпідставно відмовив у задоволенні запропонованого ним способу поділку автомобіля з тих підстав, що він не вніс на депозитний рахунок 50% вартості автомобіля, не звернувши увагу на ту обставину, що ОСОБА_4 не заперечувала проти такого способу поділу цієї частини спірного майна (автомобіля).

Також ОСОБА_3 вважає, що суд порушив вимоги ст.88 ЦПК України про необхідність розподілу судових пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, вирішив лише розподілити судові витрати за проведення експертизи, призначеної за клопотанням ОСОБА_4, на проведення якої він, ОСОБА_3, згоди не давав, а відтак і не зобов'язаний нести тягар цих витрат, який ухвалою суду про призначення експертизи покладено на ОСОБА_4 Разом з тим понесені ним витрати у сумі 1000 грн. за проведення експертизи, суд залишив поза увагою.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає за таких підстав.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності.

Згідно ст.ст.10,60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Розглядаючи справу, суд першої інстанції забезпечив сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Судом встановлено, а сторонами не оспорюється, що ОСОБА_3 і ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі з 08 грудня 1995 року, який розірвано рішенням Московського районного суду м.Харкова 23 вересня 2013 року.(т.1 а.с.19). Від шлюбу сторони мають доньку ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка, згідно посвідчення №828462, виданого Харківською ОДА, має статус дитини, яка постраждала від Чорнобильської катастрофи. ОСОБА_4 має статус особи, евакуйованого у 1986р. із зони відчуження (категорія 2), Всі ці особи проживають в АДРЕСА_1, яка складається з трьох кімнат, а саме: кімнати площею 16,10 кв.м. з балконом площею 3,3 м.кв., кімнати площею 11,90 кв.м. з балконом площею 2,6 м.кв. та кімнати площею 13,0 кв.м. (т.1 а.с.160, 226).

Встановлено, що в період перебування сторін у шлюбі, 10 грудня 1999 року ОСОБА_3 уклав дві угоди купівлі-продажу квартир, посвідчених приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Колядою Т.Г., а саме: продав за 18000 грн. громадянці ОСОБА_8 однокімнатну квартиру АДРЕСА_2, яка належала йому на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду 13.02.1996 року, і купив у ОСОБА_9 за 40800 грн. трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 у якій сторони по даній справі проживають з дочкою по теперішній час. Право власності на вказану трикімнатну квартиру зареєстровано за ОСОБА_3

Крім того, в період шлюбу сторони придбали автомобіль марки «Dacia» моделі «Logan 90К», номер кузову НОМЕР_2, 2008 року випуску, бежевого кольору, д/н НОМЕР_1. Право власності на вказаний автомобіль зареєстровано 20.12.2011 року ВРЕР №1 ГУМВСУ в Харківській області на імя ОСОБА_4 (в графі «особливі відмітки» в свідоцтві НОМЕР_4 про реєстрацію цього транспортного засобу у власності ОСОБА_4 передбачено наявність права керування автомобілем у ОСОБА_10 - т.1 а.с.16).

Також судом встановлено і не заперечується сторонами: що вони, перебуваючи у шлюбі, спочатку проживали в квартирі АДРЕСА_2, де і народилась сумісна дитина; що у пошуках квартири більшої площі приймали участь обидва подружжя; що на час продажу однокімнатної та придбання спірної квартири ОСОБА_4 перебувала у відпустці по догляду за малолітньою дитиною ОСОБА_6; що метою придбання спірної трикімнатної квартири було поліпшення житлових умов у зв'язку з народженням дитини і сумісного проживання однією родиною.

В ході розгляду справи Харківським науково-дослідним інститутом судових експертиз ім..Засл.проф.М.С.Бокаріуса, згідно ухвали суду за ініціативою відповідача ОСОБА_4 проведено призначено судову будівельно-технічну та автотоварознавчу експертизи, висновки яких також покладені в основу ухваленого судом рішення.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог сторін та визнання за кожним з подружжя права власності на ? частину спірного майна (трикімнатної квартири і автомобіля «Dacia»), суд першої інстанції виходив з того, що вказане майно придбано подружжям під час їхнього шлюбу, є їх спільною сумісною власністю незалежно від того, на чиє ім'я з них зареєстровано, що при поділі спільного сумісного майна подружжя необхідно виходити з рівності прав кожного з них на це майно.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким рішенням і вважає, що суд першої інстанції вирішив справу згідно із законом, що його рішення ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст.22 Кодексу про шлюб та сім'ю України, який діяв на час придбання спірної трикімнатної квартири АДРЕСА_1, майно, нажите подружжям під час шлюбу, вважається їх спільною сумісною власністю. Кожен із подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і у тому випадку, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Згідно ст.70 Сімейного кодексу (далі - СК) України, у разі поділу майна, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Судовим розглядом встановлено, а сторони не заперечують, в тому числі і під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції, що шлюбний договір сторонами не укладався, що під час придбання спірної трикімнатної квартири 10.12.21999 року договір про визначення іншого статусу цієї квартири, ніж передбачено ст.22 КпШС України, сторони не укладали, даних про існування домовленості між ними про відступлення від рівності прав на цю квартиру матеріали справи також не містять.

Колегія суддів погоджується з викладеними в апеляційній скарзі ОСОБА_3 доводами в тій частині, що однокімнатна квартира АДРЕСА_2 не може вважатися спільною сумісною власністю подружжя, оскільки набута у приватну власність ОСОБА_3 одноособово в порядку приватизації державного житлового фонду, даних про визнання недійсним чи скасування свідоцтва про право власності ОСОБА_3 на однокімнатну квартиру, вказаного в п.2 Договору купівлі-продажу квартири (т.1 а.с.14), матеріали справи не містять. Разом з тим, цей хибний висновок суду не є підставою для скасування чи зміни ухваленого судом рішення по справі, який головні питання вирішив згідно із законом.

Не свідчать про наявність підстав для скасування рішення суду і викладені в апеляційній скарзі доводи ОСОБА_3 в тій частині, що 44/100 коштів, сплачених ним продавцю трикімнатної квартири, становлять кошти, отримані ним в цей же день від продажу однокімнатної квартири, яка була його приватною власністю, оскільки ним не надано беззаперечних доказів на підтвердження його доводів, а на припущеннях, згідно вимог ч.4 ст.60 ЦПК України, доказування ґрунтуватися не може.

Крім того, навіть без урахування зазначених сумнівів, факт використання ОСОБА_3 отриманих від продажу однокімнатної квартири грошей на покупку трикімнатної квартири не тягне за собою зазначених ОСОБА_3 наслідків, оскільки, як було вже вище зазначено, під час придбання трикімнатної квартири ОСОБА_3 і ОСОБА_4 не укладали договору, яким би домовилися про інший статус цієї квартири, ніж це було передбачено ст.22 КпШС України, який був чинним на час придбання ними у власність трикімнатної квартири з метою покращення житлових умов їх сім'ї.

Також у відповідності з нормами процесуального і матеріального права ухвалено рішення і в частині визначення порядку користування квартирою та спосіб поділу автомобіля (шляхом визнання права власності по ? частині кожного з подружжя). При цьому суд обґрунтовано врахував обставини справи, інтереси доньки сторін, яка хоч і не може претендувати на частку у спірному майні, однак також має право на користування житлом.

Враховуючи фактичні обставини користування квартирою та відсутність технічної можливості виділити в користування сторонам житлові приміщення відповідно до їх часток, суд ухвалив виділити ОСОБА_3 найбільшу за площею з трьох наявних кімнат, а ОСОБА_4 і їх дочці - дві менші кімнати.

Колегія суддів також не погоджується з доводами ОСОБА_3 про недотримання судом вимог ст.358 ЦК України з огляду на невідповідність площі визначених у користування сторін кімнат ідеальній частці кожного з них у спільному сумісному майні. Ухвалюючи рішення в цій частині, суд поклав в основу рішення висновки судової будівельно-технічної експертизи, які позивачем не спростовані.

Крім того, рішення в цій частині вимог ухвалено у відповідності до вимог ст.11 ЦПК України і позовних вимог ОСОБА_3, який не вимагав від ОСОБА_4 матеріальної компенсації у разі неможливості надання йому в користування тієї частки спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності, яка визначена за рішенням суду при поділі спільного сумісного майна сторін.

Разом з тим, відповідно до вимог ст.3 ЦПК України, ОСОБА_3 не позбавлений можливості у майбутньому скористатися правом звертатися до суду з такою вимогою (щодо матеріальної компенсації).

Посилання ОСОБА_3 на те, що відповідач ОСОБА_4 була згодна на отримання грошової компенсації у розмірі 50% дійсної вартості автомобіля «Dacia» не свідчить про наявність підстав для скасування чи зміни рішення суду в цій частині, оскільки ОСОБА_3 не внесено на депозит суду половини визначеної у висновку авто технічної експертизи вартості автомобіля, що було б гарантією дотримання балансу інтересів сторін і виконання рішення суду.

Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Частиною 5 ст. 71 СК України передбачено, що присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Оскільки ОСОБА_3 попередньо не внесено відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, є обґрунтованим рішення суду в частині відмови у задоволенні вимог ОСОБА_3 про визнання за ним права власності на спірний автомобіль з визнанням за ОСОБА_4 права на отримання компенсації.

Немає також і підстав для скасування чи зміни рішення суду в частині розподілу судових витрат, які суд першої інстанції визначив у відповідності до вимог ст.88 ЦПК України і з урахуванням ст.79 ЦПК України, яка містить вичерпний перелік визначення судових витрат.

З огляду на зміст частини 3 статті 79 ЦПК України немає підстав для віднесення оплати ОСОБА_3 консультативних послуг ФОП ОСОБА_11 у сумі 1000 грн., здійснених у лютому 2014 року, тобто до моменту звернення з позовом до суду. Крім того, на підтвердження таких витрат, які не відносяться до судових витрат у розумінні ст.ст.79,86 ЦПК України, позивачем надана суду ксерокопія квитанції без підпису ФОП ОСОБА_11

Відповідно до вимог ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу ОСОБА_3 і залишає рішення без змін, оскільки суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст. ст. 303,304, п.1ч.1 ст.307, ст.ст.308, 313-315, 317, 319, 324 ЦПК України, апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 31 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення, в касаційному порядку може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий - П.В. Кісь

Судді: О.А. Кружиліна

Г.О. Макаров