АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 211/2458/15-ц Головуючий в І інстанції
Провадження № 22ц/774/1770/15 суддя Ткаченко С.В.
Категорія 55 (І) Доповідач - Грищенко Н.М.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 вересня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Грищенко Н.М.

суддів - Братіщевої Л.А., Чорнобука В.І.

при секретарі - Масловій К.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі, згідно із вимогами ч.2 ст.197 ЦПК України без фіксації судового засідання технічними засобами, без участі всіх осіб, які беруть участь у справі, апеляційну скаргу Національного університету «Одеська юридична академія» на рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 18 червня 2015 року за позовом ОСОБА_1 до Національного університету «Одеська юридична академія» про скасування наказу про надання відпустки без збереження заробітної плати, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування матеріальних збитків та моральної шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

В квітні 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Національного університету «Одеська юридична академія» (далі - НУ «ОЮА») про скасування наказу про надання відпустки без збереження заробітної плати, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування матеріальних збитків та моральної шкоди.

Уточнивши позовні вимоги просила, скасувати наказ ректора НУ «ОЮА» від 30.03.2015 року № 1025-24 про надання відпустки без збереження заробітної плати на 183 дня бібліографу Криворізького факультету НУ «ОЮА» ОСОБА_1; стягнути з відповідача на її користь заробітну плату за час вимушеного прогулу з 01.04.2015 року по день винесення рішення; допустити негайне виконання рішення в частині стягнення заробітної плати за квітень 2015 року в сумі 1798,63 грн., а також витрати на лікування та захист порушених прав в сумі 605,78 грн., а також моральну шкоду в сумі 50000,00 грн.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначила, що з 31.03.2006 року безперервно працює у Криворізькому факультеті НУ «ОЮА» на посаді бібліографа з повним робочим днем.

26 березня 2015 року інспектор відділу кадрів КФ НУ «ОЮА» запропонувала їй звільнитися за власним бажанням, мотивуючи це тим, що її посада скорочується, але наказу про скорочення немає в зв'язку з тим, що навчальний заклад немає коштів для виплат вихідної допомоги при звільненні. 30 березня 2015 року інспектор відділу кадрів повідомила ще раз їй цю інформацію та зазначила, що в разі незгоди її змусять знаходитись у відпустці без збереження заробітної плати.

Про вказані дії інспектора відділу кадрів вона повідомила письмово декана КФ НУ «ОЮА», однак з 26.04.2015 р. по 31.04.2015 р. інспектор відділу кадрів неодноразово викликала її. 31.03.2015 р. інспектор відділу кадрів ознайомила її з наказом ректора НУ «ОЮА» від 30.03.2015 р. № 1025-24 про надання їй відпустки з 01.04.2015 р. без збереження заробітної плати на 183 дні на підставі п. 9 прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність деяких законодавчих актів України № 76-VІІІ». Копію наказу їй видано не було, на її неодноразові заяви з приводу видачі наказу до декана КФ НУ «ОЮА» та ректора НУ «ОЮА» вказаний документ їй так і не видали. Свою незгоду із спірним наказом вона письмово висловила керівництву, мотивуючи це тим, що на її утриманні знаходиться 18-річна донька, яка є студенткою КНУ та знаходиться в академічній відпустці за станом здоров'я. Крім того, вона має валютний кредит на житло, інших джерел доходу немає, тому не в змозі забезпечити належне лікування доньки та виконувати свої зобов'язання перед банком.

Вважає наказ ректора НУ «ОЮА» від 30.03.2015 р. № 1025-24 про надання їй відпустки з 01.04.2015 р. без збереження заробітної плати на 183 дні безпідставним та таким, що суперечить діючому законодавству, оскільки при виданні вказаного наказу відповідачем застосовано п. 9 прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність деяких законодавчих актів України № 76-VІІІ». Тобто ректор НУ «ОЮА» наділив себе повноваженнями керівника органів виконавчої влади або інших державних органів, яким не являється, оскільки НУ «ОЮА» не підпадає під визначення «державний орган» або «орган виконавчої влади». Свою згоду на надання їй вказаної відпустки вона не надавала, більш того, письмово заперечувала, колективним договором НУ «ОЮА» норма щодо надання відпустки без збереження заробітної плати без згоди працівника також не передбачена.

Оскільки вона незаконно відправлена у відпустку без збереження заробітної плати, відповідач повинен їй виплатити заробітну плату за час вимушеного прогулу. Крім того, винесення вказаного наказу порушило звичний уклад її життя, оскільки вона та її донька залишилися без засобів до існування, змушена була звертатися за матеріальною допомогою до родичів та близьких. В квітні не змогла виконати кредитні зобов'язання перед банком, що потягло за собою нарахування штрафних санкцій на неї як позичальника за кредитним договором, що також негативно відобразилося на її здоров"ї, вона була вимушена звертатися до лікарів зі скаргами на погане самопочуття, постійне відчуття тривоги, неспокою, у зв'язку з чим витратила додаткові кошти на лікування. Так відповідно до призначень лікаря вона придбала ліки на загальну суму 492,18 грн.

Крім того, для захисту своїх порушених прав вона зверталася до відповідних органів та відповідача за допомогою поштового зв'язку. За послуги пошти також витратила кошти у розмірі 113,60 грн. Моральну шкоду оцінює у 50 000,00 грн.

Рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 18 червня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Скасовано наказ ректора Національного університету "Одеська юридична академія" від 30.03.2015 року № 1025- 24 про надання відпустки без збереження заробітної плати терміном на 183 дня бібліографу Криворізького факультету Національного університету " Одеська юридична академія " ОСОБА_1

Стягнуто з Національного університету «Одеська юридична академія» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі за час вимушеного прогулу у розмірі 6756 (шість тисяч сімсот п'ятдесят шість) грн. 86 коп., матеріальні збитки у розмірі 113 (сто тринадцять) грн. 60 коп. та моральну шкоду у розмірі 2000 грн.

Стягнуто з Національного університету «Одеська юридична академія» на користь держави судовий збір у розмірі 487 (чотириста вісімдесят сім) грн. 20 коп.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми платежу за один місяць.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, поставив питання про його скасування і ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, при цьому просив допустити поворот виконання рішення суду.

В обґрунтування апеляційної скарги відповідач посилався на те, що суд першої інстанції задовольняючи частково позовні вимоги фактично зводився до того, що ректор Університету не є керівником органу виконавчої влади або державного органу, у зв'язку з чим не мав підстав для застосування вимоги п. 9 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність законодавчих актів України».

Проте, на думку відповідача суд першої інстанції не врахував того, що НУ «ОЮА» відповідно до організаційно-правової форми є державною організацією і йому присвоєна ознака неприбутковості. Тобто Університет фінансується за кошти Державного бюджету України , а головним розпорядником його коштів є Міністерство освіти і науки України.

Також, на думку відповідача, ректор Університету наділяється повноваженнями керівника органу виконавчої влади, оскільки між Міносвіти ти ним укладено контракт від 29.04.2011 року. Крім того, зазначив, що згідно листа Міносвіти від 15.07.2014 року ректор Університету наділений правом здійснювати заходи щодо надання відпусток без збереження заробітної плати, як керівник бюджетної установи.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 щодо визнання недійсним наказу № 1025-24 від 30.03.2015 року та стягнення заробітної плати, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 заява про надання їй відпустки без збереження заробітної плати не подавалась до керівництва НУ «ОЮА», а ректор не наділений повноваженнями щодо самостійного надання відпустки без збереження заробітної плати.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 перебуває у трудових відносинах з Криворізьким факультетом Національного університету «Одеська юридична академія», з 01.04.2006 р. працює на посаді бібліографа, що підтверджується копією трудової книжки (а.с.10).

Наказом ректора НУ «Одеська юридична академія » В.В. Завальнюк № 1025-24 від 30 березня 2015 року позивачу по справі була надана відпустка без збереження заробітної плати з 01.04.2015 року тривалістю на 183 календарних дні.

Порядок надання відпусток без збереження заробітної плати встановлений ст.ст. 25, 26 Закону України «Про відпустки» та ст. 84 КЗпП України.

Зокрема, для надання такої відпустки працівник подає власникові письмову заяву із зазначенням обставин. Час відпустки без збереження заробітної плати повинен бути погоджений з власником.

Згідно з ч.2 ст.84 КЗпП України за сімейними обставинами та з інших причин працівнику може надаватися відпустка без збереження заробітної плати на термін, обумовлений угодою між працівником та власником або уповноваженим ним органом, але не більше 15 календарних днів на рік.

Зазначена правова норма кореспондується із статтею 26 Закону України «Про відпустки».

Працівник має право на відпустку без збереження заробітної плати після видачі відповідного наказу та ознайомлення з ним працівника.

З позову вбачається, що будь-якої заяви до 01 квітня 2015 року вона не писала і з наказом не знайомилась, представником відповідача даний факт не спростовано.

Враховуючи вищевказане, за власний рахунок відпустка надається лише за заявою працівника. Представниками відповідача не надано до суду заяв позивача щодо надання їй відпустки за власний рахунок.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції відносно того, що посилання відповідача на п. 9 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28 грудня 2014 року не є правовою підставою для відправлення ОСОБА_1, в порушення вимог ст. 84 КЗпП України, у відпустку без збереження заробітної плати.

Оскільки, відповідно до п. 9 прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28 грудня 2014 року керівникам органів виконавчої влади та інших державних органів (крім органів, які беруть участь в антитерористичних операціях, здійсненні заходів із забезпечення правопорядку на державному кордоні, відбитті збройного нападу на об'єкти, що охороняються військовослужбовцями, звільненні цих об'єктів у разі захоплення або спроби насильного заволодіння зброєю, бойовою та іншою технікою) з метою забезпечення раціонального використання бюджетних коштів необхідно вжити заходів щодо скорочення чисельності працівників цих органів на 20 відсотків, надання працівникам відпусток без збереження заробітної плати, встановлення для працівників режиму роботи на умовах неповного робочого часу, зменшення або скасування стимулюючих виплат, зменшення надбавок і доплат, які встановлені у граничних розмірах, переглянути укладені договори на придбання товарів, робіт, послуг.

Надати право керівникам зазначених органів у межах бюджетних призначень без згоди та попередження працівників встановлювати для них режим роботи на умовах неповного робочого часу та надавати відпустки без збереження заробітної плати на визначений цими керівниками термін.

Установити, що під час здійснення органами виконавчої влади та іншими державними органами цих заходів:

положення статті 26 Закону України "Про відпустки" та статей 32, 56 та 84 Кодексу законів про працю України (у частині обмеження терміну відпустки без збереження заробітної плати, необхідності повідомлення не пізніше ніж за два місяці та погодження з працівником встановлення режиму роботи на умовах неповного робочого часу) не застосовуються;

до працівників, які перебувають у відпустках без збереження заробітної плати відповідно до цього Закону, обмеження щодо сумісництва та суміщення з іншими видами діяльності, встановлені статтею 7 Закону України "Про засади запобігання і протидії корупції", не застосовуються.

Дана норма застосовується до органів виконавчої влади та інших державних органів.

До системи центральних органів виконавчої влади (ЦОВВ) України входять міністерства, інші центральні органи виконавчої влади та центральні органи виконавчої влади зі спеціальним статусом. Органи державної влади - це ланка (елемент) механізму держави, що бере участь у виконанні функцій держави й наділений при цьому владними повноваженнями. Тож, Національний університет «Одеська юридична академія» не є органом виконавчої влади або державним органом.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачу була надана відпустка загальним терміном 183 дні, що є порушенням діючого Законодавства України.

Таким чином, виходячи з наведеного, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про те, що вимоги позивача про визнання недійсним наказу № 1025-24 від 30.03.2015 р. підлягають задоволенню та, відповідно, відхиляє доводи апеляційної скарги з цього приводу.

Також колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог ОСОБА_1 щодо стягнення заробітної плати та погоджується з розрахунками її розміру, проведеними судом першої інстанції.

Так, згідно з роз'ясненнями, наданими Пленумом Верховного Суду України в п.6 постанови №13 від 24.12.99 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню.

Здійснення відповідних розрахунків проводиться в Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року за N100.

Так, абзацом третім пункту 2 Порядку встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо.

Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з пунктом 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 розділу IV Порядку).

Так, згідно довідки НУ «ОЮА» № 329/7 від 25.05.2015 року (а.с.50) ОСОБА_1 в період з 01.01.2015 року по 30.05.2015 року отримала загальний дохід у розмірі 7208 грн., (січень 2015 року -2236,00 грн., лютий 2015 року - 2736 грн., березень 2015 року - 2236, 00 грн.).

Заробітна плата за 2 останніх місяця складає 4972 грн. - ( 2736 грн. + 2236 грн.). Середньоденна заробітна плата складає (4972 грн. : 39 робочих дні (21 день у квітні 2015 року та 18 днів у травні 2015 року) = 127,49 грн. Кількість днів вимушеного прогулу у червні - 14, що у грошовому вираженні складає 1784 грн. 86 коп. Загальна сума складає за період з 01 квітня 2015 року по 18 червня 2015 року (включно) - 6756,86 грн.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 щодо стягнення моральної шкоди частково, суд першої інстанції виходив з того, що визначений позивачем розмір моральної шкоди є непомірно великим.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

В п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року, із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України №5 від 25.05.2001 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що судам необхідно враховувати, що відповідно до ст.237-1 КЗпП (набрала чинності 13 січня 2000 року) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

У пункті 9 вищезазначеної Постанови Пленуму Верховного Суду України роз'яснено, що розмір моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалість, можливість відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості".

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про те, що заявлений розмір моральної шкоди є непомірно великим, а тому, позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню, оскільки, визначаючи розмір суми , що підлягає стягненню, суд враховував характеру та ступінь душевних страждань, яких зазнала позивач, внаслідок незаконних дій відповідача, їх тривалості, тяжкості, вимушених змін у її повсякденному житті та виходив із засад розумності, виваженості та справедливості, тому, на думку колегії суддів, сума в розмірі 2000,00 грн. є достатньою для відшкодування понесених ОСОБА_1 моральних страждань.

Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень.

Колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що позивачем не обґрунтовано позовні вимоги в частині стягнення матеріальної шкоди (придбання ліків на суму 492,18 грн.), оскільки не доведено, що дані витрати пов'язані саме з подією відправлення позивача у відпустку без збереження заробітної плати. Тому, на думку колегії суддів є вірним висновок суду про необхідність відмовити в задоволенні цієї частини позовних вимог.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з висновками суду що, матеріальні збитки в частині оплати послуг пошти у відповідності до ст. 1166 ЦК України підлягають задоволенню, оскільки безпосередньо пов'язані з предметом позову. Так, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 зверталась з листами щодо неправомірності наказу від 30 березня 2015 року, що були направлені поштою з повідомленням на адреси відповідача, прокуратури на загальну суму 113,60 грн.

Крім того, враховуючи часткове задоволення позовних вимог, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, щодо необхідності відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, допустити негайне виконання судового рішення у справі про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.

Також є вірним висновок суду щодо стягнення судового збору з відповідача та визначення його розміру в сумі 487,20 грн.

За таких обставин, колегія суддів вважає за необхідне, апеляційну скаргу відхилити як недоведену, а рішення суду залишити без змін, як ухвалене з дотриманням вимог матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313, 315 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Національного університету «Одеська юридична академія» відхилити .

Рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 18 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: