Справа № 415/2897/15-ц
Провадження № 2/415/1866/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.11.15 року м. Лисичанськ

Лисичанський міський суд Луганської області в складі:

головуючого судді Калмикової Ю.О.,

при секретарі Нескородовій Г.А., Іпатко Я.Ю.,

за участю позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Лисичанську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом припинення користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Лисичанського міського суду з позовною заявою до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом припинення користування житловим приміщенням.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що у житловому будинку 202 по вулиці Московській міста Лисичанська Луганської області зареєстрований та мешкає ОСОБА_1, зареєстрований, але не мешкає колишній зять позивача - ОСОБА_3, зареєстрована та мешкає жінка позивача - ОСОБА_4 та тимчасово мешкає донька позивача - ОСОБА_5.

Вищевказаний житловий будинок належить позивачу на праві приватної власності, що підтверджується договором про надання в безстрокове користування земельної ділянки, посвідченим ДНК 27.11.1954 року за № 10711/1, про що додатково вказано у технічному паспорті № 11091.

Починаючи зі смерті доньки позивача - ОСОБА_6, це 2010 року, і до серпня 2014 року відповідач поступово втрачав відносини з позивачем та іншими членами сім'ї, хоча мешкав за вищевказаною адресою, а починаючи з серпня 2014 року і зовсім перестав мешкати за вищевказаною адресою, про що свідчить довідка голови вуличного комітету ОСОБА_7 від 06.05.2015 року, яка засвідчена печаткою № 70, тобто відповідач починаючи з серпня 2014 року виїхав з вищевказаного будинку забравши свої особисті речі, перестав з власного бажання мешкати за цією адресою, незважаючи на той факт, що позивач та інші члени сім'ї протягом усього часу ніяким чином не перешкоджали відповідачу проживати у цьому будинку.

Як відомо позивачу на сьогоднішній день, що нібито відповідач ще у вересні 2014 року виїхав за межі України, а саме: до РФ, але куди і навіщо не знає, оскільки позивач з відповідачем після серпня 2014 року ніяких стосунків не підтримує.

Позивач сам систематично сплачував та сплачує за комунальні послуги, у тому числі укладає з комунальними службами договори, виконував та виконує ремонтні роботи по дому, тобто виконував та виконує всі обов'язки по догляду і належному утриманню будинку.

В зв'язку з тим, що на сьогоднішній день відповідач виїхав з вищевказаного житлового будинку, добровільно не користується цим житлом, але офіційно зареєстрований у ньому, відповідач не є виписаними (знятими з реєстрації) з цієї адреси, охоронювані законом права та інтереси позивача, як власника будинку порушуються (користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд), зокрема він несе збитки щодо оплати деяких комунальних послуг, виникають на сьогоднішній день питання щодо оформлення субсидії за новими правилами, тобто після зняття з реєстрації відповідача позивач у деякій мірі буде сплачувати меншу суму за такі послуги (комунальні) та має можливість оформити субсидію та придбає спокій, оскільки позивач має похилий вік. Також у позивача виникають труднощі при отримані довідок з КП «Паспортна служба», позивач вимушений отримувати деяку різноманітну кореспонденцію на ім'я відповідача (від банку), який прописаний за цією адресою. З відповідачем у позивача та іншими членами його сім'ї склались напружені відносини, і на сьогоднішній день позивач з ним зовсім не спілкується, тому щодо добровільного зняття з реєстрації не було і мови та і немає бажання прибути до України, а тому позивач не знає чи згоден відповідач на зняття з реєстрації добровільно чи заперечує проти цього, але з останньої бесіди у жовтні 2014 року відповідач повідомив позивача, щоб той робив, що хоче у нього на це немає часу.

Оскільки, не користування з серпня 2014 року вищевказаним житловим будинком і не бажання відповідача в добровільному порядку знятися з місця з реєстрації за вищевказаною адресою, участі у витратах на утримання будинку не бере, а його реєстрація за вказаною адресою створює позивачу перешкоди як власнику в користуванні та розпорядженні нерухомим майном, то позивач вважає, що його права порушені і підлягають захисту в судовому порядку.

В звязку з вищенаведеним, просив суд визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, - будинком, який знаходиться за адресою: Луганська область, м. Лисичанськ, вул. Московська, буд. 202.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримав викладені в позові обставини, просив позов задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_2 надав пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві, пояснив, що відповідач вже не є членом родини позивача, з моменту смерті доньки позивача мешкає за іншою адресою з жінкою, в спірному будинку не проживає вже тривалий час без поважних причин, речі свої забрав, тому просив позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні заперечував щодо задоволення позову, пояснив, що з 2006 року зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, позивач ОСОБА_1 вигнав його з будинку і він, зібравши свої речі, вимушений був піти. На сьогодні проживає за адресою: м. Лисичанськ, кв. МолодіжнийАДРЕСА_1.

Вислухавши сторони та інших осіб, які беруть участь у справі, дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі свідоцтвом про одруження серії І-ЕД № 026757, виданим 17.04.1999 р. Лисичанським відділом реєстрації актів громадянського стану Луганської області ОСОБА_3 та ОСОБА_8 одружились 17 квітня 1999 року, про що зроблено запис № 122. Призвище після одруження чоловіка ОСОБА_3, дружини ОСОБА_8.

Згідно зі свідоцтвом про смерть серії 1-ЕД № 259485, виданим 19.08.2010 р. Відділом реєстрації актів цивільного стану Лисичанського міського управління юстиції Луганської області ОСОБА_8 померла 17 серпня 2010 року, про що зроблело відповіданий актовий запис за № 1115.

Згідно з лікарським свідоцтвом про смерть № 250 від 18.08.2010 р. ОСОБА_8, місце проживання Україна, м. Лисичанськ, вул. Московська, буд. 202, померла 17.08.2010 року, місце смерті м. Лисичанськ, вул. Московська, буд. 202, причина смерті ракова інтоксикація, гліобластома правої лобово-темяної області головного мозку ІV ступеня.

Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряжатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Статтями 64, 156 ЖК України передбачені перелік прав і обовязків членів сімї наймача, власника, де крім того зазначено утримання житлового приміщення, дбайливе ставлення до житлового приміщення.

Дослідивши надані письмові докази, суд доходить висновку, що з моменту смерті доньки позивача ОСОБА_6, 17.08.2010 року, відповідач ОСОБА_3 не є членом родини позивача, а за таких обставин вимоги ст. 405 ЦК України не можуть бути застосовані до даних правовідносин.

Стаття 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, підписаної від імені України 09 листопада 1995 року та ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року закріплює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч. 1 ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх субєктів права власності.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням.

Відповідно до п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 р. «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» відовідно до ст. 107 ЖК наймач або член його сімї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від предявлення позову про це. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, як свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписках, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населедний пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 р. «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» при розгляді спорів, що не урегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства.

Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 р. «Про судове рішення у цивільній справі» відповідно до положень статей 10 і 11 ЦПК суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин. Відповідно до статті 19 Конституції України, статті 1 ЦПК та з урахуванням положення частини четвертої статті 10 ЦПК вийти за межі заявлених вимог (вирішити незаявлену вимогу, задовольнити вимогу позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено) суд має право лише у випадках, прямо передбачених законом.

На підставі викладеного, суд вважає за необхідне розглянути вимоги позивача про визнання відповідача втратившим право користування житловим приміщенням, як вимоги про захист його права власності, а саме: як усунення перешкод у користуванні власністю.

З матеріалів справи вбачається, що згідно з довідкою, виданою Головою вуличного комітету ОСОБА_9 від 06.05.2015 р., ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, за адресою м. Лисичанськ, вул. Московська, буд. 202, не мешкає з серпня 2014 року.

Згідно з довідкою № 9286 від 30.06.2015 р., виданою КП «Паспортна служба», за адресою: м. Лисичанськ, вул. Московська, буд. 202, зареєстровані: ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_4 дружина, ІНФОРМАЦІЯ_5, ОСОБА_3 зять, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо обєкта нерухомого майна № 39738385, власником житлового будинку за адресою: м. Лисичанськ, вул. Московська, 202, є ОСОБА_1 на підставі спадкового договору посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_10, крім того земельна ділянка надана у користування ОСОБА_1 на підставі договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки, що посвідчено Лисичанською державною наторіальною конторою.

Згідно з довідкою про належність нерухомого майна, виданою ЛКП «Бюро технічної інвентаризації» № 224 від 26.06.2015 р., за архівними даними ЛКП «БТІ» станом на 01.01.2013 р. право власності на житловий будинок № 202 по вул. Московська в м. Лисичанську зареєстровано за ОСОБА_1 згідно з договором про надання у безстрокове користування земельної ділянки під будівництво житлового будинку від 27.12.1954 р., посвідченого Лисичанською держнотконторою за реєстром № 10711/1.

Як встановлено з позовної заяви та пояснень позивача, наданих в судовому засіданні, існування реєстрації відповідача у будинку позивача обмежує його права в розпорядженні майном, так як він змушений сплачувати комунальні послуги за зареєстрованого відповідача, який у комунальних витратах участі не приймає та не приймає будь-якої участі в утриманні будинку. Судом встановлено, що відповідач не проживає у вказаному будинку з серпня 2014 року.

Заперечення відповідача проти позову з тих підстав, що позивач ОСОБА_1 вигнав його з будинку і навмисно чинить перешкоди для його проживання за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, суд не приймає до уваги, оскільки на підтвердження цих обставин, окрім пояснень, наданих в судовому засіданні, відповідачем не надано суду жодного належного та допустимого доказу, який міг би свідчити на його користь.

За таких обставин суд вважає, що позов заявлено обґрунтовано, доводи, викладені позивачем на підтвердження своїх вимог, знайшли своє підтвердження в ході судового засідання, є достовірними та обґрунтованими, підтверджені належними та допустимими доказами, у звязку з чим позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом припинення користування житловим приміщенням підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 208, 209, 212-215 ЦПК України, ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 41 Конституції України, ст.ст. 319, 321, 386, 391, 405 ЦК України, ст.ст. 64, 150, 156 ЖК України, ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», п. 5, 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 р. «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 р. «Про судове рішення у цивільній справі», суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом припинення користування житловим приміщенням задовольнити.

Визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_6, таким, що втратив право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: Луганська область, місто Лисичанськ, вулиця Московська, будинок 202.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному суді Луганської області через Лисичанський міський суд, шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

СУДДЯ ОСОБА_11