Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний №0801/2184/2012 Головуючий у 1 інстанції: Прінь І.П.
Провадження № 22-ц/778/4366/15 Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«13» жовтня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Бондаря М.С.,

суддів: Дашковської А.В.,

Подліянової Г.С.,

при секретарі: Бурак А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на заочне рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 30 травня 2012 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_5, третя особа: ОСОБА_6, про звернення стягнення на майно за іпотечним договором,

ВСТАНОВИЛА:

В лютому 2012 року ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» звернулось до суду з вказаним позовом до ОСОБА_5

В обґрунтування позовних вимог зазначило, що між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», та ОСОБА_6 18.05.2008 року був укладений кредитний договір, за умовами якого банк надав позичальнику грошові кошти в сумі 42840 доларів США на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового використання, зі сплатою 13,75% річних з кінцевим терміном повернення кредиту до 18.05.2017 року та додаткова угода №103 від 04.2009 року, відповідно до якої строк дії кредитного договору було продовжено до 18.02.2027 року та узгоджено новий графік погашення кредитної заборгованості.

В забезпечення виконання зобов'язань позичальника, між банком та ОСОБА_5 був укладений договір іпотеки, за яким ОСОБА_5 передала в іпотеку трикімнатну квартиру АДРЕСА_1, яка належить їй на підставі договору дарування.

Станом на 02.02.2012 року заборгованість за кредитним договором становить 39635,27 доларів США, що еквівалентно 316673,92 грн., яка складається з заборгованості по кредиту - 299 697,08 грн., нарахованих та несплачених відсотків за користування кредитом -12 410,16 грн., пені за несвоєчасну сплату планового платежу по тілу кредиту - 849,31 грн., пені за несвоєчасну сплату відсотків по кредиту -3717,37 грн.

04.01.2012 р. на адресу відповідача та позичальника було направлено вимоги про погашення заборгованості, проте вказані вимоги не задоволенні.

На підставі зазначеного просило звернути стягнення на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_5, шляхом продажу нерухомого майна на публічних торгах у межах процедури виконавчого провадження за ціною, визначеною незалежним експертом оціночної діяльності на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. За рахунок коштів, отриманих від реалізації заставного майна задовольнити в повному обсязі вимоги ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в сумі 316673,92 грн.; судові витрати стягнути з відповідача.

Заочним рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 30 травня 2012 року позов задоволено в повному обсязі.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 05 вересня 2012 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилено, заочне рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 30 травня 2012 року залишено без змін.

Після перегляду справи в апеляційному порядку в червні 2015 року ОСОБА_3, який не приймав участь у розгляді справи, подав апеляційну скаргу на заочне рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 30 травня 2012 року, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

За положеннями ст.ст. 611,612 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки , встановлені договором або законом. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його в строк, встановлений договором або законом.

За змістом ст.ст.1054, 1050 ЦК України, за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти позичальнику у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів, належних йому відповідно до договору або закону.

Відповідно до ст.589 ЦК України у разі невиконання або неналежного виконання боржником зобов'язання заставодержатель набуває право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет застави.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що між сторонами був укладений договір іпотеки для забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_6 за кредитним договором, та оскільки боржник ОСОБА_6 не виконує свої зобов'язання в строк, вимога банку щодо звернення стягнення на предмет іпотеки - трикімнатну квартиру АДРЕСА_1, яка на праві особистої власності належить ОСОБА_5, ґрунтується на положеннях ст.ст.1,33, 39 Закону України « Про іпотеку» і підлягає задоволенню.

Висновки про наявність у боржника ОСОБА_6 перед банком боргу за кредитним договором підтверджені матеріалами справи, кредитними договором №014/17-22/2647-70 від 18.05.2008 року, додатковою угодою №1 від 03.04.2009 року, розрахунком заборгованості ( а.с.5-7, 20-24).

Станом на 02.02.2012 року заборгованість ОСОБА_6 за кредитним договором становить 39 635,27 доларів США, що еквівалентно 316 673,92 грн., яка складається з заборгованості по кредиту - 299 697,08 грн., нарахованих та несплачених відсотків за користування кредитом -12 410,16 грн., пені за несвоєчасну сплату планового платежу по тілу кредиту - 849,31 грн., пені за несвоєчасну сплату відсотків по кредиту -3717,37 грн.

В забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_6 за кредитним договором між ОСОБА_5 та Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль») був укладений договір іпотеки від 18.05.2007 року, за яким ОСОБА_5 передала в іпотеку трикімнатну квартиру АДРЕСА_1, яка належить їй на підставі власності на підставі договору дарування (а.с.9-12).

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 посилається на те, що справа розглянута у його відсутність, на час укладення договору іпотеки право користування спірною квартирою мав: ОСОБА_3 та малолітній ОСОБА_7, тому відповідно до 32 ЦК України, ст. 177 СК України, ст. 17 Закону України "Про охорону дитинства" договір іпотеки не міг бути укладений без дозволу органу опіки та піклування.

Пунктом 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" судам роз'яснено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Зокрема, відповідно до частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до вимог частин 1-3, 5 та 6 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. .

Згідно з ст. 32 ЦК України, ст. 177 СК України, ст. 17 Закону України "Про охорону дитинства" батьки не мають права, без дозволу органу опіки і піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

Відповідно до ч. 4 ст. 12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей", для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав та інтересів дітей при наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, яке належить дітям.

Із урахуванням зазначених положень норм матеріального права, суди повинні виходити з того, чи мала дитина право власності чи право користування на предмет іпотеки на момент укладення договору іпотеки.

За змістом ч. 3 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками ( усиновлювачами, опікуном або організацією, яка виконує щодо неї функції).

Статтею 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" передбачено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Отже, за змістом зазначених норм матеріального права за умови встановлення місця проживання батьків (усиновлювачів) або одного з них, місце проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років ( а у віці від десяти до чотирнадцяти років, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном або організацією, яка виконує щодо неї функції)), презюмується за місцем їх проживання, а відсутність або наявність факту реєстрації за цим місцем проживання сама по собі не впливає на реалізацію права на свободу вибору місця проживання.

Відповідно до частини четвертої статті 12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей" держава охороняє і захищає права та інтерес дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.

Отже, відсутність попередньої згоди органу опіки та піклування на здійснення будь-якого правочину стосовно нерухомого майна, право власності або користування яким мають діти, є підставою для визнання такого правочину недійсним. Відсутність реєстрації дитини не є підставою для відмови в позові.

До аналогічних висновків дійшов Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у своїх ухвалах від 4 лютого 2015 року, 28 січня 2015 року, 4 грудня 2014 року, 12 лютого 2014 року.

Після перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку Бердянським міськрайонним судом Запорізької області 30 січня 2015 року було ухвалено рішення по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» в особі Запорізької обласної дирекції до ОСОБА_5, третя особа:приватний нотаріус Бердянського міського нотаріального округу ОСОБА_8 про визнання договору іпотеки недійсним.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 30 січня 2015 року, яке набрало законної сили, договір іпотеки від 18.05.2007 року, укладений між банком та ОСОБА_5 визнано недійсним.

За цих обставин немає підстав звертати стягнення на предмет іпотеки - трикімнатну квартиру АДРЕСА_1, яка була передана в забезпечення виконання зобов'язання ОСОБА_6 на підставі договору іпотеки, укладеного 18.05.2007 року, укладеного між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_5 18.05.2007 року.

За вимогами ч.1 ст. 318 ЦПК України якщо апеляційні скарги на рішення або ухвалу суду першої інстанції були подані в установлені цим Кодексом строки, але надійшли до суду після закінчення апеляційного розгляду справи або коли строки на подання апеляційної скарги у зв'язку з пропущенням їх з поважних причин були поновлені або продовжені і особа, яка подала апеляційну скаргу, не була присутня під час розгляду справи, апеляційний суд розглядає цю скаргу за правилами цієї глави.

Залежно від обґрунтованості скарги, зазначеної в частині першій цієї статті, суд ухвалює рішення або постановляє ухвалу відповідно до статті 307 цього Кодексу. При цьому за наявності підстав може бути скасовано рішення або ухвалу апеляційного суду.

Керуючись ст.ст. 307,309, ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Заочне рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 30 травня 2012 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 05 вересня 2012 року у цій справі скасувати.

Ухвалити нове рішення про відмову у позові Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_5, третя особа: ОСОБА_6, про звернення стягнення на майно за іпотечним договором.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: