У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 вересня 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Рівненської області в складі:

головуючої судді - Гордійчук С.О.,

суддів: Боймиструка С.В., Максимчук З.М.

секретар судового засідання: Шептицька С.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Рівне апеляційну скаргу Моторного (транспортного) страхового бюро України на рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 08 травня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, Моторного (транспортного) страхового бюро України про стягнення матеріальної та моральної шкоди завданої злочином.

в с т а н о в и л а :

Рішенням Костопільського районного суду Рівненської області від 08 травня 2015 року позовні заяви ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, Моторного (транспортного) страхового бюро України про стягнення матеріальної та моральної шкоди завданої злочином задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 500,00 гривень матеріальної шкоди у вигляді франшизи та 85 000,00 грн. у відшкодування моральної шкоди завданої внаслідок смерті сина.

Стягнуто з Моторного (транспортного) страхового бюро України на користь ОСОБА_2 13047,00 у відшкодування витрат на поховання та спорудження надгробного пам'ятника.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 500,00 гривень матеріальної шкоди у вигляді франшизи, 35 000,00 грн. моральної шкоди.

Стягнуто з Моторного (транспортного) страхового бюро України на користь ОСОБА_3 3908,65 грн. на відшкодування витрат пов'язаних із лікуванням та 360,00 грн. у відшкодування вартості пошкодженого майна.

В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_2, ОСОБА_3 відмовлено.

Вирішено питання про судовий збір.

В поданій на рішення апеляційній скарзі в частині стягнення матеріальної шкоди на користь позивачів із Моторно (транспортно) страховим бюро України відповідач вказує на його незаконність, оскільки суд врахував, що позивачем не було дотримано порядку відшкодування, передбачений Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», так як позивачі за виплатою відшкодування не зверталися, рішення про відмову у виплаті не приймалося, а тому спір між сторонами відсутній.

Судом не враховано, що МТСБУ не є страховиком, не здійснює страхову діяльність, не має відповідної ліцензії на страхування, а проводить лише регламентні виплати у випадках і в порядку передбачених Законом. До відшкодування підлягає тільки належним чином підтверджений розмір завданої шкоди. Проте, надані позивачами документи та накладні належним чином не затвердженні та не підтвердженні, а тому заподіяна матеріальна шкода не підлягає відшкодуванню.

Крім того, вважає, що позивачем не доведено, що пошкодженні велосипеди належали позивачу, а їх вартість мала бути меншою ніж 360 грн. із врахуванням ступеня зносу.

Вказує про безпідставність заміни первісного відповідача, оскільки на дату дорожньо-транспортної пригоди автомобіль Фольсваген, реєстраційний номер НОМЕР_1 був застрахований в ПАТ «Українська страхова компанія «Княжа».

Просить рішення в оскаржуваній частині скасувати та постановити нове про відмову в задоволенні позову.

В запереченні на апеляційну скаргу позивачі вказують, що рішення суду законне та обґрунтоване, просять залишити його без зміни, а скаргу без задоволення.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом першої інстанції, що 15 вересня 2012 року ОСОБА_4 незаконно заволодів автомобілем Фольсваген, реєстраційний номер НОМЕР_1 та керуючи ним в стані алкогольного сп'яніння порушив Правила дорожнього руху та допустив наїзд на велосипедистів ОСОБА_5 та ОСОБА_3 В результаті ДТП ОСОБА_5 загинув, а ОСОБА_3 отримав тяжкі тілесні ушкодження.

Вироком Костопільського районного суду від 26.03. 2013 року, який був змінений вироком апеляційного суду Рівненської області від 24 березня 2014 року ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.289, ч. 2 ст. 286, ч.1 ст.135 КК України.

Власником автомобіля Фольсваген, реєстраційний номер НОМЕР_1, являється ОСОБА_6 його цивільно-правова відповідальність застрахована ПрАТ «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» відповідно до полісу страхування від 24.07.2012 року. Винна особа - ОСОБА_4 не є страхувальником і керував автомобілем внаслідок незаконного заволодіння.

Частиною 2 статті 22, підпунктом в) пункту 41.1. статті 41 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що у разі настання події, яка є підставою для проведення регламентної виплати, МТСБУ у межах страхових сум, що були чинними на день настання такої події, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи, за рахунок коштів фонду захисту потерпілих у разі її заподіяння транспортним засобом, який вийшов з володіння власника не

з його вини, а у результаті протиправних дій іншої особи.

Пунктом 35.1 ст. 35 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачено, що для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, МТСБ України) заяву про страхове відшкодування.

До заяви додаються паспорт громадянина, а в разі його відсутності інший документ, яким відповідно до законодавства України може посвідчуватися особа заявника, якщо заявником є фізична особа; документ, що посвідчує право заявника на отримання страхового відшкодування (довіреність, договір оренди, свідоцтво про право на спадщину), у разі якщо заявник не є потерпілим або його законним представником; довідка про присвоєння одержувачу коштів ідентифікаційного номера платника податку (за умови його присвоєння), якщо заявником є фізична особа; документ, що підтверджує право власності на пошкоджене майно на день скоєння дорожньо-транспортної пригоди, у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди, заподіяної майну; свідоцтво про смерть потерпілого у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди, пов'язаної із смертю потерпілого; документи, що підтверджують витрати на поховання потерпілого, у разі вимоги заявника про відшкодування витрат на поховання потерпілого; документи, що підтверджують перебування на утриманні потерпілого, його доходи за попередній (до настання дорожньо-транспортної пригоди) календарний рік, розміри пенсій, надані утриманцям внаслідок втрати годувальника, у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди у зв'язку із смертю годувальника; відомості про банківські реквізити заявника (за наявності). Документи, зазначені у підпунктах "а"; "ґ", надаються для огляду та зняття копії або в копіях, засвідчених заявником.

Страховик та МТСБ України мають право вимагати для огляду оригінали зазначених документів.

МТСБ України приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (п. 36.1 ст. 36 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів"

З матеріалів справи вбачається, що 10 квітня 2015 року ОСОБА_2, ОСОБА_3 звернулися до Моторно (транспортного) страхового бюро України з заявами про настання страхового випадку та виплату страхового відшкодування (а.с. 122-124). Вказані заяви з додатками були зареєстровані відділом прийому громадян МТСБУ про що свідчить відмітка від 10 квітня 2015 року, тому доводи апеляційної скарги про те, що позивачі не зверталися за проведенням страхових відшкодувань та не надали відповідних документів які підтверджують матеріальні витрати на поховання та спорудження надгробного пам'ятника, документи, які підтверджують витрати на лікування із закладів охорони здоров'я безпідставні. (а.с. 4-11, 15, 16, 18, 20, 21).

Відповідно до п. 36.1. статті 36 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв'язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку.

З матеріалів справи вбачається, що станом на 28 квітня 2015 року МТСБУ розглянуло подані позивачами заяви та зазначило, що МТСБУ продовжить розгляд справи про відшкодування шкоди після отримання відповідного рішення суду. (а.с.124). Однак вмотивованого рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні такого відшкодування прийнято не було, вказівок про надання потерпілими належно завірених документів чи доказів заподіяної шкоди не надсилало.

З врахуванням викладеного колегія суддів прийшла до висновку, що потерпілі у повному обсязі виконали покладенні на них ЗУ "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" обов'язки щодо повідомлення про обставини ДТП та надання відповідних документів. При цьому відповідач в порушення вимог даного закону не прийняв будь-якого рішення, хоча обов'язковість такого прийнята визначена п. 36.1 ст. 36 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".

Покликання МТСБУ у листі від 28.04.2015 року на положення абзацу 4 п.36.2 ст.36 вказаного Закону не є підставою для не прийняття відповідного рішення, оскільки факт розгляду справи по вказаній дорожньо-транспортній пригоді відбувся та стверджується наявним вироком Костопільського районного суду Рівненської області від 26 березня 2013 року, який набрав законної сили 24 березня 2014 року.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частинами 3, 4 ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Статтею 57 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Статтями 58, 59 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

У частині 1 ст. 64 ЦПК України зазначено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

Аналізуючи зазначені положення закону, з'ясовуючи обставини, що мають значення для правильного вирішення спору та оцінюючи вказані докази з урахуванням належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо та у їх сукупності, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення з відповідача на користь ОСОБА_2 13 047 грн. страхового відшкодування на відшкодування витрат на поховання та спорудження пам'ятника, стягнення на користь ОСОБА_3 3908 грн. витрат на лікування та 360,00 грн. вартості пошкодженого майна (двох велосипедів).

За таких обставин, доводи апеляційної скарги про неналежність та не достатність доказів наданих позивачами безпідставні і спростовуються вищевикладеним та матеріалами справи.

Доводи апеляційної скарги проте, що судом невірно визначено вартість пошкоджених велосипедів не заслуговують на увагу, оскільки відповідачем не надано доказів на спростування стягнутої судом вартості, будь-яких клопотань ні в суді першої інстанції ні апеляційному судів клопотань про призначення товарознавчої експертизи не заявляв. Крім того, ця сума не перевищує ліміт відповідальності страхової компанії.

Безпідставними є доводи апеляційної скарги про необґрунтованість заміни первісного відповідача ПрАТ «Українська страхова компанія «Княжа» на Моторно (транспортне) страхове бюро України, оскільки така заміна неналежного відповідача по справі належним відповідає вимогам ст.. 33 ЦПК України та положенню п.41.1 ст.41 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".

Також слід зазначити, що відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 09.07.2002 N 15-рп/2002 у справі N 1-2/2002 (про досудове врегулювання спорів) положення частини другої статті 124 Конституції України щодо поширення юрисдикції судів на всі правовідносини, що виникають у державі, в аспекті конституційного звернення необхідно розуміти так, що право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами. Встановлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням суб'єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист.

Відтак, з врахуванням вищенаведеного рішення Конституційного суду України позивачі не позбавлені були можливості відразу звернутись до суду з вимогами до відповідача Моторно (транспортного) страхового бюро України, без попереднього досудового врегулювання.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права (п. 2 Постанов, Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009, № 14 "Про судове рішення у цивільній справі").

Беручи до уваги вищенаведене, суд першої інстанції забезпечив права позивачів гарантовані їм Конституцією України, з врахуванням норм права, які регулюють дані правовідносини та обставин, які мали місце у зв'язку із смертю сина та отриманням тяжких тілесних ушкоджень.

Отже, рішення суду в частині вимог до Моторного (транспортного) страхового бюро України ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам і доказам по справі в їх сукупності та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. ст.307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Моторного (транспортного) страхового бюро України відхилити

Рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 08 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий :

Судді: