У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 грудня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,
суддів: Дем'яносова М.В., Коротуна В.М., Леванчука А.О., Парінової І.К.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» про визнання договору недійсним,за касаційними скаргами публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 26 червня 2015 року та рішення апеляційного суду Львівської області від 13 жовтня 2015 року та ОСОБА_5, подану його представником ОСОБА_6, на рішення апеляційного суду Львівської області від 13 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі - ПАТ КБ «Приватбанк») звернулося до суду із вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що відповідно до генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 21 листопада 2013 року, укладеної між ними та ОСОБА_5, останній отримав кредит у розмірі 22 682 грн 42 коп. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,01% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

У зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_5 взятих на себе зобов'язань станом на 4 вересня 2014 року утворилась заборгованість у розмірі 33 023 грн 05 коп., з якої: 17 533 грн 04 коп. - заборгованість за кредитом, 86 коп. - заборгованість за відсотками за користування кредитом, 15 489 грн 15 коп. - залишок за несплаченим штрафом, яку позивач просив стягнути на його користь з відповідача.

У лютому 2015 року ОСОБА_5 звернувся до суду із зустрічним позовом про визнання генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості і приєднання до Умов і правил надання продукту кредитних карт недійсною з підстав невідповідності вимогам ст. ст. 203, 207, 215, 229, 230, 234 ЦК України, ст. ст. 6, 11, 19, 21, 22 Закону України «Про захист прав споживачів», ч. 1 ст. 15-1Закону України «Про захист від недобросовісної конкуренції».

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 26 червня 2015 року у задоволенні позову ПАТ КБ «Приватбанк» відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_5 задоволено. Визнано недійсною генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості і приєднання до Умов і правил надання продукту кредитних карт від 21 листопада 2013 року.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 13 жовтня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення у справі про часткове задоволення позову ПАТ КБ «Приватбанк» та зустрічного позову ОСОБА_5 Стягнуто з ОСОБА_5 заборгованість за кредитним договором, яка складається з 17 533 грн 04 коп. - заборгованості за кредитом, 86 коп. - заборгованості за відсотками за користування кредитом, а всього 17 533 грн 90 коп. Визнано недійсним п. 2.2 генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 21 листопада 2013 року, укладеного ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_5, в частині визначення обов'язку сплати штрафу у сумі 15 489 грн 15 коп. У задоволенні решти вимог за первісним та зустрічним позовом відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «Приватбанк» просить скасувати ухвалені у справі судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

У касаційній скарзі ОСОБА_5, поданій представником ОСОБА_6, порушується питання про скасування рішення, ухваленого судом апеляційної інстанції, і залишення в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарг та вивчивши обставини справи, вважає, що касаційна скарга ПАТ КБ «Приватбанк» підлягає задоволенню, а касаційна скарга ОСОБА_5 - частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Ухвалені у справі судові рішення не відповідають цим вимогам.

Під час розгляду справи судами попередніх інстанцій було встановлено, що 21 листопада 2013 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_5 було укладено генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт з метою здійснення сприятливих умов для виконання позичальником обов'язків у кредитному договорі № SAMDN3891 від 26 грудня 2007 року (а. с.7).

За умовами цієї угоди заборгованість за договором № 1 до дати підписання генеральної угоди складала 24 692 грн 42 коп. (п. 1.1.2).

Також відповідно до умов вказаної угоди банк надав ОСОБА_5 строковий кредит у сумі 22 682 грн 42 коп. на шість місяців, а той, у свою чергу, зобов'язався повернути кредит зі сплатою відсотків у розмірі 0,001 % на місяць на суму заборгованості за кредитом щомісячно з 1 по 25 число на погашення реструктуризованого боргу за попереднім кредитним договором (п. 2.1)

Пунктом 2.2 зазначеної угоди визначено, що згідно із ст. ст. 212, 611, 651 ЦК України за порушення строків погашення заборгованості більше ніж на 31 день за зобов'язаннями, строк виконання яких не настав, сторони узгодили, що строком повернення кредиту вважається 32-ий день з моменту встановлення порушення, заборгованість по кредиту починаючи з 32-го дня вважається простроченою. Позичальник сплачує банку штраф у розмірі 15 439 грн 15 коп.

Відповідно до розрахунку заборгованості станом на 4 вересня 2014 року заборгованість за кредитом складала 17 533 грн 04 коп., несплачені відсотки за прострочену заборгованість - 86 коп., штраф згідно з п. 2.2 генеральної угоди - 15 439 грн 15 коп., а всього розмір заборгованості складав 33 023 грн 05 коп.

Відмовляючи у задоволенні позову ПАТ КБ «Приватбанк» та задовольняючи позов ОСОБА_5, суд першої інстанції виходив із того, щогенеральна угода не відповідає вимогам законодавства, а тому є недійсною, у зв'язку з чим відсутні підстави для стягнення заборгованості.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення у справі про стягнення з ОСОБА_5 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» 17 533 грн 90 коп. заборгованості за кредитним договором, суд визнав ці вимоги за первісним позовом підставними і обґрунтованими. Разом із цим задовольняючи частково зустрічний позов ОСОБА_5, апеляційний суд виходив із того, що п. 2.2 генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт, яким визначено обов'язок позичальника сплатити банку штраф у розмірі 15 439 грн 15 коп. за порушення обов'язку по сплаті кредиту за генеральною угодою містить інформацію, яка надана ОСОБА_5 у незрозумілій і двозначний спосіб, так як стосується зобов'язань за кредитними коштами, які не надавались, при тому, що сторонами визнано заборгованість за договором № 1 у сумі 24 692 грн 42 коп. (п. 1.1.2), у зв'язку чим суд визнав п. 2.2 генеральної угоди недійсним.

Однак з такими висновками судів погодитися не можна з огляду на наступне.

ОСОБА_5, своїм підписом засвідчив те, що він ознайомився і погодився з умовами кредитування та отримав всю повну інформацію про умови кредитування у ПАТ КБ «Приватбанк» і підтвердив свою згоду на те, що підписана генеральна угода разом із запропонованими банком Умовами та правилами, тарифами складає між ним і банком кредитний договір, про що свідчить підпис відповідача у заяві та генеральній угоді (а. с. 4).

Відповідно до ст. 203 ЦК України передбачено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно зі ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За змістом ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно із ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

За змістом генеральної угоди, яку ОСОБА_5 власноручно підписав, особисто підтвердив факт надання повної інформації про умови кредитування у ПАТ КБ «Приватбанк».

Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Суди у порушення цієї норми та ст. 203, 215, 638 ЦК України, дійшли передчасного висновку про відсутність у банку документального підтвердження видачі готівки в касі банку, визнавши недійсним п. 2.2 генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 21 листопада 2013 року, укладеного ПАТ КБ «Приватбанк» і ОСОБА_5, не звернувши уваги на те, що пунктом 2.1 зазначеної генеральної угоди встановлено, що кредит надається шляхом встановлення кредитної лінії у розмірі 22682 грн 42 коп. на платіжну картку, яка відкрита відповідачу.

Ухвалюючи оскаржувані судові рішення, суди залишили поза увагою вищенаведене, а тому оскільки неповнота з'ясування обставин у справі та порушення зазначених норм процесуального права унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення спору, і ці порушення були допущені як місцевим, так і апеляційним судами, то рішення цих судів підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» задовольнити.

Касаційну скаргу ОСОБА_5, подану представником ОСОБА_6, задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 26 червня 2015 року та рішення апеляційного суду Львівської області від 13 жовтня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

О.О. Дьоміна М.В. Демяносов В.М. Коротун А.О. Леванчук І.К. Парінова Головуючий Судді: