10.12.2015 Єдиний унікальний номер 205/5291/15-ц
Справа №2/205/2406/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2015 року м. Дніпропетровськ

Ленінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючої судді Шавули В.С.

при секретарі Перцевій М.В.

за участю позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_1, адвоката ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_4 про відшкодування коштів, -

ВСТАНОВИВ:

20 липня 2015 року позивач звернулась до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із позовною заявою до ОСОБА_1, ОСОБА_4 про відшкодування коштів (а.с. 2-5).

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що квартира АДРЕСА_1 на праві спільної сумісної власності належить йому у розмірі 1/4 частини, ОСОБА_1 у розмірі 1/4 частини та ОСОБА_4 2/4 частини кватири.

У квітні 2009 року позивач за згодою співвласників, із дружиною та сином вселився до даної квартири. ОСОБА_1 проживає із родиною за іншою адресою, ОСОБА_4 з червня 2010 року проживає в ІНФОРМАЦІЯ_1.

У період часу з грудня 2009 року по грудень 2014 року всі витрати по утриманню квартири АДРЕСА_1, здійснювались лише за рахунок ОСОБА_3, а саме: плата за комунальні послуги, ремонтні роботи, що в загальному розмірі становить 68 793,38 грн.

Враховуючи те, що відповідачі не проживають у даній квартирі та не беруть участь у витратах на утримання квартири, позивач вимушений звернутися до суду із даним позовом, в якому, уточнивши свої позовні вимоги (а.с.92-93), просив суд стягнути в порядку регресу заборгованість за оплату житлово-комунальних послуг та витрат на утримання спільного майна з ОСОБА_1 в сумі 16 693,80 грн. із ОСОБА_4 26 721,36 грн. та судові витрати в сумі 491,95 грн.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив задовольнити.

Відповідач ОСОБА_1, який діє також в інтересах ОСОБА_4, в особі свого представника за договором адвоката ОСОБА_2, у судовому засіданні проти позовних вимог заперечував в повному обсязі.

Вступна та резолютивна частини рішення проголошені в судовому засіданні, повний текст рішення складений 14 грудня 2015 року.

За ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених позовних ними вимог та на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст.59 ЦПК України, обставини справи, які законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст.55, ст.124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст.13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства.

Згідно ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу.

Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Сторони по справі є співвласниками квартири АДРЕСА_1, місце проживання яких зареєстровано за цією ж адресою (а.с.7-11).

Фактично, як свідчить із обставин, встановлених рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 жовтня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про вселення, усунення перешкод у користуванні та встановлення порядку користування житловим приміщенням, із 2009 року у квартирі постійно проживав лише позивач разом із дружиною та своїми дітьми, який у 2014 році змінив замок на вхідних дверях (а.с. 83-84).

Із пояснень позивача у судовому засіданні встановлено, що до виникнення судового конфлікту, повязаного із правом володіння нерухомістю, за домовленістю із іншими співвласниками, ОСОБА_1 за власні кошти здійснювалася оплата наданих комунальних послуг, а також у квартирі виконувалися ремонтні роботи для поліпшення умов проживання своєї сімї. Всього згідно наданих позивачем платіжних рахунків та квитанцій, за період із січня 2012 року по січень 2015 року, на загальну суму 60 108, 98 грн. (а.с. 12-56,92,97,98,100-102,).

Згідно ст. 150 Житлового кодексу Української РСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

За ст.322 ЦК України власник зобовязаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено законом.

У відповідності до ст.360 ЦК України, співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов'язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном.

Участь кожного співвласника у «витратах на управління, утримання та збереження спільного майна» означає необхідність несення витрат, які є об'єктивно необхідними для підтримання спільного майна у належному стані.

Кожен співвласник зобов'язаний брати участь в у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто із співвласників укладає правочин або здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна. Співвласник або співвласники, які зробили необхідні витрати на утримання майна, мають право вимагати від іншого співвласника або співвласників їх відшкодування. Правило ст. 360 ЦК застосовується незалежно від того, хто із співвласників виступив стороною за договірним зобов'язанням щодо спільного майна, за умови, що даний співвласник мав право укладати цей договір.

Ч.3 ст.357 ЦК України надає право співвласнику на відповідне збільшення своєї частки у праві спільної часткової власності, якщо поліпшення спільного майна, які не можна відокремити, зроблені ним своїм коштом за згодою всіх співвласників, з додержанням встановленого порядку використання спільного майна.

За змістом ст.358 ЦК України,.учасники права спільної часткової власності, як і індивідуальні власники, наділяються правами володіння, користування та розпорядження майном. Але оскільки право кожного співвласника не обмежується якоюсь чітко визначеною частиною, а поширюється на усе спільне майно, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Здійснення права на засадах спільної згоди учасників має розглядатися як загальне правило, винятки з якого можуть встановлюватись законом.

Отже, якщо інше не встановлено законом, учасники спільної часткової власності здійснюють свої права на засадах загальної згоди. Тому жоден з учасників самостійно не має права укладати правочини щодо спільного майна без згоди інших.

Інститутом, що дозволяє кожному співвласникові розширити обсяг повноважень щодо своєї частки, залишаючись при цьому співвласником, є домовленість про порядок володіння та користування майном.

Така домовленість оформляється договором. З огляду на відсутність спеціальних норм при вирішенні питання про належну форму договору про визначення порядку володіння та користування спільним майном слід керуватися загальними положеннями про форму правочину (ст. ст. 205 - 210 ЦК) та форму договору (ст. 639 ЦК).

Договір про визначення порядку володіння та користування спільним майном може стосуватися як усього спільного майна, так і його частини, а його сторонами можуть бути двоє, кілька або усі співвласники. Якщо договір укладається не між усіма співвласниками, обов'язковою умовою його нотаріального посвідчення є надання письмової згоди співвласниками, які не беруть у договорі участь, про встановлення порядку володіння та користування майном або конкретними його частинами.

Відповідно, співвласник позбавлений права вимоги матеріальної компенсації, якщо договір не було укладено або якщо володіння або користування спільним майном у натурі є неможливим з об'єктивних причин (неподільність речі, велика кількість співвласників).

Таким чином, аналізуючи в сукупності наявні по справі докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача є незаконними, тому не підлягають задоволенню у повному обсязі.

Крім того, згідно статті 88 ЦПК України, вирішуючи питання щодо судових витрат, суд враховує, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, а тому судовий збір сплачений позивачем відшкодуванню також не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. ст.322, 357, 358, 360, 776, 778 ЦК України, Житловим кодексом Української РСР, ст.ст. 10, 11, 15, 57-60, 61, 88, 212, 213-215, 218, 222 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_4 про відшкодування коштів, - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо скаргу про апеляційне оскарження не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя В.С.Шавула