Справа №311/4424/15-ц
Провадження№ 2/311/1468/2015
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 грудня 2015 року м.Василівка

Василівський районний суд у складі: головуючого судді Кочевої І.В., при секретарі Кириченко О.В., за участю представника позивача адвоката ОСОБА_1, що діє за угодою, розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Автомоторсгруп» про захист прав споживача, визнання недійсним договору майнового лізингу та застосування наслідків недійсності правочину,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач просить суд визнати недійсним договір майнового лізингу № 505111 від 17 жовтня 2015 року та додатки до нього, який був укладений ним з ТОВ «Автомоторсгруп» (далі ТОВ «АМГ» та стягнути з відповідача на його користь 219 800 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 17 жовтня 2015 року між позивачем та відповідачем було укладено договір майнового лізингу № 505111 предметом якого є автомобіль KIA SPORTAGE 2.0 D AT 4WD LUXE. Відповідно до Додатку № 1 до договору, вартість предмета лізингу складала 314 000 грн. Строк користування лізингоодержувачем - позивачем предметом лізингу складався з періодів (місяців) згідно з Графіком сплати лізингових платежів, передбачених у додатку № 3 до Договору та починався з дати підписання сторонами ОСОБА_1 приймання-передачі Предмету лізингу за формою, встановленою лізингодавцем. Замовлення предмету лізингу відбувалось з моменту підписання лізингоодержувачем Специфікації (додаток № 4) та сплати позивачем на рахунок лізингодавця авансового платежу суми, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу, в розмірі, вказаному в Додатку № 2 до договору, сплачена лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця до дати передачі предмета лізингу. П. 5.1 договору було встановлено, що предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця авансового платежу та комісії за передачу предмета лізингу. Після того, як позивач ознайомився з умовами договору представником ТОВ «Автомоторсгруп» - ОСОБА_3, що відбувалось в офісі ТОВ «АМГ» у м. Запоріжжя за адресою: м. Запоріжжя, пр. Металургів, 24 було надано банківські реквізити для здійснення сплати комісійної винагороди лізингодавця за організаційні заходи, що повязані з підготовкою та укладанням цього договору - «вартість фінансування», що визначена Додатком № 2 до договору та реквізити для здійснення авансового платежу, який також визначений у Додатку

№ 2 до договору. Позивачу було повідомлено, що протягом 7-10 днів транспортний засіб буде надано йому користування. Позивач, виконавши всі необхідні умови договору для передачі йому предмета лізингу, а саме сплати першого лізингового платежу за автомобіль KIA SPORTAGE 2.0 D AT 4WD LUXE, що підтверджується квитанцією № ПН252388 від 17 жовтня 2015 року про сплату 62 800 грн. за вартість фінансування, що визначено п.п. 8.2.1. Договору, а також квитанцією № 102578273 від 20 жовтня 2015 року, про сплату 157000 грн. авансового платежу згідно умов договору № 505111, що також визначену п.п. 8.2.1. Договору (копія додається), станом на 09 грудня 2015 року автомобіль не отримав. З 20 жовтня 2015 року представник відповідача за довіреністю ОСОБА_3 обіцяє кожного дня, що наступного дня автомобіль прибуде в один з автосалонів м.Запоріжжя та позивач зможе ним користуватися, проте цього не відбулося.

З цієї підстави позивач звернувся з заявою про вчинення злочину та за його заявою було відкрито кримінальне провадження № 0005811, яке внесено до ЄРДР за фактом заволодіння шахрайським шляхом грошовими коштами позивача в сумі 219 800 грн. за ч. 3 ст. 190 КК України.

Позивач вказує, що вказаний договір не відповідає вимогам:

- ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», якою заборонена нечесна підприємницька практика, яка вводить споживача в оману;

-ст. 18 зазначеного Закону, оскільки містить несправедливі умови договору щодо встановлення жорстких фінансових зобовязань та штрафів для лізінгоодержувача, можливості відповідача не повертати кошти, сплачені споживачем у звязку з розірванням або невиконанням договору, права лізингодавця в односторонньому порядку розірвати договір на власний розсуд, змінити характеристики предмету лізингу, його ціну, не повертати кошти споживачу у разі розірвання договору, передавати свої права та обовязки третій особі, а обовязок відповідача обмежений лише переданням автомобілю, будь-яких негативних наслідків для нього договір не містить.

На підставі несправедливих умов договору та зловживань лізингодавця позивач наполягає на поверненні йому сплачених грошових коштів у сумі 219 800 грн. шляхом застосування реституції, що визначено ст. 216 Цивільного кодексу України.

Позивач та його представник позовні вимоги підтримали та просили задовольнити з підстав, вказаних у позові. Додатково суду пояснили, що за вказаним кримінальним провадженням проводиться досудове розслідування, позивачу відомо. Що окрім нього по справі є загалом 48 потерпілих.

Представник відповідача у судове засідання не зявився, причини неявки суду не повідомлені. Заперечень проти позову та доказів на їх обґрунтування суду не надано. Судова повістку з копією позову та додатками до нього відповідачем отримані вчасно, що підтверджено поштовим повідомлення, яке є у справі. Підстав для відкладення розгляду справи, передбачених ст.169 ЦПК України суд не вбачає, а тому вважає можливим розглянути справу без участі представника відповідача.

Вислухавши пояснення позивача та його представника. Дослідивши надані суду докази та матеріали справи, суд вважає необхідним позовні вимоги задовольнити, виходячи з наступного.

Згідно з вимогами ст.ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Судом встановлено, що 17 жовтня 2025 року між позивачем та ТОВ «АМГ» було укладено договір майнового лізингу № 505111 з додатками №1-4, копія якого є у справі (а.с.-22). Предметом договору є автомобіль KIA SPORTAGE 2.0 D AT 4WD LUXE. Відповідно до Додатку № 1 до договору, вартість предмета лізингу складала 314 000 грн. Строк користування лізингоодержувачем - позивачем предметом лізингу складався з періодів (місяців) згідно з Графіком сплати лізингових платежів, передбачених у додатку № 3 до Договору та починався з дати підписання сторонами ОСОБА_3 приймання-передачі Предмету лізингу за формою, встановленою лізингодавцем. Замовлення предмету лізингу відбувалось з моменту підписання лізингоодержувачем Специфікації (додаток № 4) та сплати позивачем на рахунок лізингодавця авансового платежу суми, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу, в розмірі, вказаному в Додатку № 2 до договору, сплачена лізингоодержувачем на

рахунок лізингодавця до дати передачі предмета лізингу. П. 5.1 договору було встановлено, що предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця авансового платежу та комісії за передачу предмета лізингу.

Позивач, виконав умови договору в частині сплати першого лізингового платежу за автомобіль, що підтверджується квитанцією № ПН252388 від 17 жовтня 2015 року про сплату 62 800 грн. за вартість фінансування, що визначено п.п. 8.2.1. договору, а також квитанцією № 102578273 від 20 жовтня 2015 року, про сплату 157000 грн. авансового платежу згідно умов договору № 505111, що також визначено п.п. 8.2.1. договору (а.с.23-24).

Відповідно до витягу з ЄРДР (а.с.25) Ленінським ВП ГУНП в Запорізькій області 04 грудня 2015 року відкрито кримінальне провадження за заявою позивача за ст.190 ч.3 КК України у звязку з тим, що 17 жовтня 2015 року невстановлена особа шляхом обману схилила ОСОБА_2 до підписання договору майнового лізингу та шахрайським способом заволоділа грошима ОСОБА_2 в сумі 219 800 грн.

Доказів отримання автомобіля позивачем у справі не має, позивач вказує, що автомобіль ним не отриманий.

Відповідно до положень ст.1 Закону України «Про фінансовий лізинг» фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначенні не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Ст.16 цього ж Закону визначає, що лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж, як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Зі змісту договору, укладеного сторонами видно, що вартість фінансування визначена як одноразова плату лізингоодержувача лізингодавцю при укладанні договору.

Оскільки умовами договору, крім оплати вартості предмету лізингу, передбачена оплата комісії та відсоткової ставки, умови договору про додаткову оплату вартості фінансування в розмірі 62 800 грн. та сплату авансового платежу у розмірі 157000 грн. порушує принцип добросовісності, оскільки відповідачем застосованоне обґрунтований та неспівмірний розмірів вказаних платежів, оплата вартості фінансування не є лізинговим платежем, що передбачено ст. 16 вказаного Закону.

Крім цього, умови договору про неповернення позивачу платежу по вартості фінансування у випадку розірвання договору призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, оскільки такий платіж не є витратами лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Відповідно до положень з ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 13, 5 та 6 ст.203 цього Кодексу.

Ст.ст.18 та 19 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачені підстави визнання договору недійсним: укладення договору на умовах, що обмежують права споживача та вчинення правочину з використанням нечесної підприємницької практики. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами наведений у ч.3

ст.18 цього Закону. Вказаний перелік відповідно до ч. 4 зазначеної статті не є вичерпним.

Виходячи зі змісту умов спірного договору, вбачається несправедливий характер укладеного між сторонами договору, оскільки: несправедливим є встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця, за наявністю у розділі 8 договору жорстких фінансових зобовязань позивача та штрафних санкцій за їх невиконання, за умов коли обов'язок Відповідача обмежується лише

переданням автомобіля (п.4.1.1. договору), стосовно якого немає відомостей про його наявність (п.3.5. договору); несправедливим є надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору за умов п.12.11 Договору, яким встановлено, що вартість фінансування даного договору позивачеві не повертається в будь-якому випадку. При цьому у разі сплати, окрім вартості фінансування, ще й авансового платежу, позивач, бажаючи відмовитися від договору, вправі вимагати повернення йому не більше 20 % цього авансового платежу. Також несправедливим є встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад 50 % вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором, за умов, що договір передбачає залишення у відповідача 80 % авансового платежу та 100 % «плати за фінансування» при відмові позивача від договору; несправедливим є надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається, тим часом коли п.4.3.5. договору надає відповідачеві право розірвати договір в односторонньому порядку без повідомлення про це позивача. Натомість, позивачу, згідно з п.4.4. договору, право розірвати договір не надано. Крім того, несправедливим є передбачене п.12.11. договору надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника); несправедливим є передбачене п.3.5. договору надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати характеристики продукції, що є предметом договору, визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору, тоді як п.п.3.4. і 5.4. договору передбачають зміну вартості предмету лізингу під час дії договору і не встановлюють можливості позивача впливати на таку зміну; несправедливим є встановлення обов'язку споживача виконати всі зобов'язання, навіть якщо продавець не виконає своїх, тим часом коли обов'язки позивача за договором не зменшуються у випадку невиконання своїх зобов'язань відповідачем; несправедливим є надання продавцю (виконавцю, виробнику) права передавати свої права та обов'язки за договором третій особі, якщо це може стати наслідком зменшення гарантій, що виникають за договором для споживача, без його згоди.

Відповідно до ч. 5 та 6 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача: 1) такі положення також підлягають зміні; або 2) договір може бути визнаним недійсним у цілому.

Ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлює, що нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.

Якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно: 1) основних характеристик продукції, таких як: її наявність, переваги, небезпека, склад, методи використання, гарантійне обслуговування, метод і дата виготовлення або надання, поставка, кількість, специфікація, географічне або інше походження, очікувані результати споживання чи результати та основні характеристики тестів або перевірок товару; 2)будь-яких застережень щодо прямої чи опосередкованої підтримки виробником продавця або продукції; 3) ціни або способу розрахунку ціни чи наявності знижок або інших цінових переваг;4) потреби у послугах, заміні складових чи ремонті; 5) характеру, атрибутів та прав продавця або його агента, зокрема інформації про його особу та активи, кваліфікацію, статус, наявність ліцензії, афілійованість та права інтелектуальної або промислової власності, його відзнаки та нагороди; 6) права споживача або небезпеки, що йому загрожує.

Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Отже, поняття «нечесна підприємницька практика» включає в себе будь-яку підприємницьку діяльність або бездіяльність, що суперечить правилам, торговим чи іншим чесним звичаям та впливає або може вплинути на економічну поведінку споживача щодо продукції. Згідно зі ст 19 Закону нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.

Підприємницька практика може бути такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Згідно з вимогами ч. 6 ст. 19 Закону правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Таким чином, Законом України «Про захист прав споживачів» встановлено недійсність правочинів, з підстав їх несправедливого характеру відносно споживача та здійснених з використанням нечесної підприємницької діяльності, яка полягає, зокрема, у введенні в оману споживачів. Відповідачем було введено в оману позивача щодо основних характеристик автомобіля, які в договорі не визначені, а також щодо ціни та порядку її розрахунку, оскільки сплата 62 800 грн. за послугу з оформлення договору не може вважатися такою, на яку б погодився лізингоодержувач за умов надання чіткої інформації про умови договору, як не погодився б і на сплату першого лізингового платежу у розмірі 157 000 грн.

Перелік фінансових послуг визначений ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Пунктом 5 ч. 1 ст. 1 указаного Закону визначено, що фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством - і за рахунок залучених від інших фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

Перелік фінансових послуг, передбачений Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», не є вичерпним, визнання послуг як фінансових можливе при відповідності операцій критеріям, встановленим п. 5 ч. 1 ст. 1 зазначеного Закону. Діяльність відповідача фактично є фінансовим лізингом. Водночас, відповідно до ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб, може здійснюватися лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії.

З укладеного між сторонами договору видно, що відповідач є фінансовою установою та отримував ліцензії на надання фінансових послуг.

Ч.1 та 2 ст. 215 ЦК України передбачені підстави недійсності правочину - недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

У відповідності до ч. 1 ст. 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Згідно з ч. 2 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими що підлягають задоволенню. З метою захисту порушених прав позивача слід визнати недійсним договір, укладений сторонами та застосувати наслідки недійсності правочину, а саме стягнути з відповідача на користь позивача сплачені ним кошти: 62 800 грн. за «вартість фінансування» та 157000 грн. «авансовий платіж», а всього 219 800 грн.

Судовий збір, відповідно до ст.88 ЦПК України, суд вважає необхідним стягнути з відповідача.

На підставі вищевикладеного, керуючись Конституцією України, ст.ст. 10, 15, 16, 215, 216, 227 ЦК України, Законом України «Про захист прав споживачів», Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» , ст. ст. 15, 30, 62, 202-203 ЦПК , суд,-

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву задовольнити.

Визнати недійсним договір майнового лізингу №505111 від 17 жовтня 2015 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Автомоторсгруп» та ОСОБА_2.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Автомоторсгруп» () на користь ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1) 219 800 (двісті девятнадцять тисяч вісімсот) грн.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Автомоторсгруп» () на користь держави судові витрати в сумі 3297 грн.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Запорізької області через Василівський районний суд Запорізької області протягом 10 днів з дня його проголошення, а особами, які не були присутні у судовому засіданні, протягом того ж часу з дня отримання його копії.

Суддя Василівського

районного суду

Запорізької області ОСОБА_4