Справа № 740/404/15 Провадження № 22-ц/795/1091/2015 Категорія цивільнаГоловуючий у I інстанції Марченко М. М. Доповідач - Бечко Є. М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 липня 2015 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіОСОБА_1,
суддів:ОСОБА_2, ОСОБА_3,
при секретарі:ОСОБА_4,
за участю:представника позивача ОСОБА_5, відповідача ОСОБА_6

розглянувши цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 23 квітня 2015 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в:

Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 23 квітня 2015 року уточнені позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено, стягнуто солідарно з ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №CNNNAU00150061 від 13 вересня 2006 року в розмірі 5125 грн. 95 коп., вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погоджуючись з даним рішенням ОСОБА_6 звернувся до суду з апеляційною скаргою в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити повністю у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк»

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що позивач не надав доказів про кожний період виникнення заборгованості по кредиту, по процентам, не вказав за який період стягується пеня за прострочення сплати кредиту та процентів, не надав докази надання кредиту та докази за який повернено кредит, докази сплати процентів та за який період, не надано обґрунтоване нарахування розміру процентів, період виникнення заборгованості по процентам та обґрунтування процентної ставки за користування, не надано розрахунку пені за несвоєчасне виконання зобовязання по сплаті кредиту та процентів.

Також апелянт зазначає, що судом не були враховані кошти, які він сплачував у 2006-2007 роках, а також те, що інші стягнення перевищують саму суму заборгованості більш ніж у 5 разів.

Апелянт вважає, що оскільки позивач звертався з вимогою про дострокове погашення заборгованості 11 серпня 2010 року, то й змінився строк виконання основного зобовязання і строк позовної давності за вимогами про стягнення заборгованості сплив 11 серпня 2013 року. ОСОБА_6 вважає, що оскільки кредит надавався на споживчі цілі, то кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув.

Крім того, апелянт вважає, що судом не було враховано положення прецедентного рішення від 21 січня 2015 року №6-190цс14, де вказано, що предявивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплати відсотків за користування кредитом та пені, кредитор відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобовязання й був зобовязаний предявити позов до поручителя протягом шести місяців, починаючи від цієї дати.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, апелянта, дослідивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Статтями 213, 214 ЦПК України передбачено, що рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Задовольняючи позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_6 отримав у ПАТ КБ «ПриватБанк» кредит згідно кредитного договору від 13 вересня 2006 року, не виконав в повному обсязі зобов'язань по поверненню кредиту, у звязку з чим виникла заборгованість в сумі 5125 грн. 95 коп., яка підлягає стягненню, а оскільки умови кредитного договору, забезпечені договором поруки з ОСОБА_7, тому заборгованість слід стягнути солідарно.

Зазначеним вище вимогам закону ухвалене судове рішення відповідає.

Згідно з ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Судом встановлено, що між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_6 було укладено кредитний договір №CNNNAU00150061 від 13 вересня 2006 року за умовами якого ОСОБА_6 отримав від позивача кошти на строк з 13 вересня 2006 року по 12 вересня 2011 року, у вигляді непоновлювальної кредитної лінії у розмірі 55855 грн. 20 коп. на купівлю автомобіля, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,25% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, щомісячні комісії за розрахунково-касове обслуговування в період сплати у розмірі 0.20% від суми виданого кредиту.

За умовами кредитного договору при порушенні Позичальником будь-якого зобов`язання, передбачених п.п.2.2.2, 2.2.3 даного Договору, Банк має право нарахувати, а Позичальник зобов`язується сплатити Банку пеню в розмірі 0,15% від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожний день прострочки. Відповідно до п.5.1 даний договір діє в обсязі виданих Позичальникові коштів до повного виконання сторонами зобов`язань за цим Договором (а.с.7-9).

В забезпечення виконання позичальником кредитного договору, 13 вересня 2006 року був укладений договір поруки №CNNNAU00150061/1 між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_7, відповідно до умов якого останній несе солідарну відповідальність з позичальником за невиконання вищезазначеного кредитного договору. В п.12 цього договору зазначено, що порука за цим договором припиняється після закінчення 5 (п`яти) років з дня настання терміну повернення кредиту за Кредитним договором (а.с.11).

ПАТ КБ «ПриватБанк» умови даного кредитного договору виконало належним чином. ОСОБА_6 умови зазначеного кредитного договору виконував неналежним чином, кошти по кредиту сплачував несвоєчасно внаслідок чого виникла заборгованість.

З довідки Ніжинського МВ УМВС України в Чернігівській області вбачається, що 17 жовтня 2006 року ОСОБА_6 звертався до Ніжинського МРВ УМВС із заявою про незаконне заволодіння автомобілем НОМЕР_1. За даним фактом була порушена кримінальна справа за ознаками злочину, передбаченого ч.2 ст.289 КК України. 06 грудня 2006 року досудове слідство у кримінальній справі було зупинено на підставі п.3 ст.206 КПК України (в ред.1960 року). Згідно баз даних ІІПС «АРМОР» автомобіль НОМЕР_1 перебуває в розшуку з 26 жовтня 2006 року по теперішній час (а.с.59).

Згідно листа ПАТ «УСК «Гарант-АВТО» від 06 квітня 2015 року №772/6 зазначено, що 17 жовтня 2006 року відбулася подія з автомобілем ВАЗ-21112, державний номерний знак НОМЕР_2, договір страхування № 19-3354962 від 08 вересня 2006 року. Згідно розпоряджень Вигодонабувача «Чернігівське РУ ПриватБанк» страхове відшкодування у розмірі 39960.00 грн. було перераховано на транзитний рахунок Чернігівського РУ ПриватБанк №3124, МФО 353586, двома частинами: 12320.00 грн. п/п 119 від 27 березня 2007 року та 26640.00 грн. п/п 931 від 31 жовтня 2007 року (а.с.119).

Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 19 серпня 2009 року стягнуто з ОСОБА_6, ОСОБА_7 солідарно на користь ЗАТ КБ «ПриватБанк» на погашення боргу 8019 грн. 44 коп. та на відшкодування витрат на інформаційно-технічне забезпечення по 125 грн. з кожного та на відшкодування витрат по сплаті держмита по 40 грн. 50 коп. з кожного (а.с.33)

З постанови про закінчення виконавчого провадження ВП №16025362 від 26 липня 2011 року по виконавчому листу №2-1284, виданого 13 жовтня 2009 року про стягнення з ОСОБА_6 8184 грн. 94 коп.; солідарного боргу на користь ЗАТ КБ «ПриватБанк» вбачається, що закінчено виконавче провадження з примусового виконання в зв'язку з фактичним виконанням в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом (а.с.36).

ПАТ КБ «ПриватБанк» 28 березня 2014 року надсилав позичальнику ОСОБА_6 та поручителю ОСОБА_7 рекомендованим листом повідомлення про погашення заборгованості за кредитним договором №CNNNAU00150061 від 13 вересня 2006 року (а.с.5). Проте боржники не погасили заборгованість самостійно.

Згідно розрахунку заборгованості за договором №CNNNAU00150061 від 13 вересня 2006 року, станом на 21 жовтня 2014 року ОСОБА_6 має заборгованість 5125 грн. 95 коп., яка складається з: 856 грн. 82 коп. заборгованість за кредитом, 1385 грн. 59 коп. заборгованість по процентам за користування кредитом, 335 грн. 58 коп. заборгованість по комісії за користування кредитом, 2547 грн. 96 коп. пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.

Договір є обовязковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків (ч.1 ст.626 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України зобовязання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Таке визначення розкриває сутність зобовязання як правового звязку між двома суб'єктами (сторонами), відповідно до якого на одну сторону покладено обовязок вчинити певну дію (певні дії) чи утриматись від її (їх) здійснення; іншій стороні зобовязання надано право, що кореспондує обовязку першої.

Обовязками боржника та правами кредитора вичерпується зміст зобовязання (ст.510 ЦК України).

Згідно з нормою ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст.611 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст.610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобовязання є прострочення невиконання зобовязання в обумовлений сторонами строк.

При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як "строк дії договору", так і "строк (термін) виконання зобовязання" (ст.ст.530, 631 ЦК України).

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч.1 ст.530 ЦК України).

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст.1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 цього Кодексу (ч.2 ст.1050 ЦК України).

Цивільно-правова відповідальність це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обовязку новим, або у приєднанні до невиконаного обовязку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обовязків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Строк виконання кожного щомісячного зобовязання згідно з ч.3 ст.254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

У відповідності до вимог ст.257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ст.264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Відповідно до ч.3, 4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до ч.1, 5 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Доводи апеляційної скарги стосовно застосування строку позовної давності не спростовують вірного по суті рішення суду, оскільки відповідач ОСОБА_6 в суді першої інстанції не заявляв клопотання про застосування строку позовної давності до винесення рішення по суті.

Крім того, позивачем при поданні позову було додано розширений розрахунок заборгованості за кредитним договором, а тому не можуть бути прийняті до уваги і доводи апелянта, щодо ненадання позивачем розрахунків по кожному окремому періоду тощо та неврахування сплачених коштів в 2006-2007 роках. Враховано в уточненій позовній заяві і виконання рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 19 серпня 2009 року і сплату страхового відшкодування вигодо набувачу.

Також відхиляються доводи апеляційної скарги щодо вимог до поручителя, оскільки в п.12 договору поруки зазначено, що порука за цим договором припиняється після закінчення 5 (п`яти) років з дня настання терміну повернення кредиту за Кредитним договором.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують вірного по суті рішення. Оскаржуване рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених доказах, оцінка яких проведена у відповідності до положень ст.ст.57-66 ЦПК України і доводи апеляційної скарги не містять передбачених законом підстав для скасування вірного по суті рішення.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 23 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:Судді: