У х в а л а

7 вересня 2015 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Сеніна Ю.Л.,Гуменюка В.І.,Сімоненко В.М.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд рішення Апеляційного суду м. Києва від 16 березня 2015 року, ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

від 27 травня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду із зазначеною заявою про перегляд судових рішень на підставі пункту 1 статті 355 ЦПК України.

У заяві ОСОБА_4 зазначає, що рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 28 січня 2015 року його позов задоволено, постановлено стягнути з ОСОБА_5 на його користь 529 тис. 402 грн

22 коп. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 16 березня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні його позову. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 травня 2015 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на рішення апеляційного суду.

ОСОБА_4 просить скасувати рішення апеляційного суду, ухвалу суду касаційної інстанції, а рішення суду першої інстанції залишити в силі, посилаючись на неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, зокрема статей 1046, 1047 ЦК України.

На підтвердження своїх доводів ОСОБА_4 наводить ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

від 29 лютого 2012 року, 10 квітня 2013 року, 19 березня 2014 року.

Перевіривши доводи заяви, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що підстави для відкриття провадження у справі відсутні.

Відповідно до пункту 1 статті 355 ЦПК України заява про перегляд судових рішень у цивільних справах може бути подана виключно з підстав неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Ухвалюючи рішення про відмову в позові, апеляційний суд, з висновкам якого погодився суд касаційної інстанції, виходив з того, що відповідно до змісту статті 1047 ЦК України підтвердженням укладення договору позики та його умов може бути розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Доводи позивача ґрунтуються на витягах із кримінальної справи, які взяв до уваги суд першої інстанції при ухваленні рішення. Однак матеріалами кримінальної справи підтверджується лише факт передачі ОСОБА_5 грошових коштів, а не факт надання зазначених коштів саме у позику.

У наданій для порівняння:

- ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 лютого2012 року суд касаційної інстанції, виходив з того, що суд, розглядаючи справу, не звернув уваги на те, що особою на підтвердження укладення договору позики власноручно складено розписку про отримання від позивачки у борг коштів, та залежно від цього не вирішив питання про те, чи не підтверджує в розумінні статей 1046, 1047 ЦК України зазначена розписка укладення у письмовій формі між сторонами договору позики;

- ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 квітня 2013 року суд касаційної інстанції керувався тим, що розписку щодо отримання коштів написано саме відповідачем, що ним не заперечується та оригінал якої знаходиться у позикодавця, тобто у позивача, що свідчить про неповернення позики;

- ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 березня 2014 року суд касаційної інстанції виходив з того, що досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Відмовляючи в задоволенні позову з тих підстав, що із наданої розписки не вбачається існування між сторонами договору позики, суди в порушення вимог статті 215 ЦПК України не встановили існування будь-яких інших правовідносин.

Порівняння вищенаведених судових рішень із судовим рішенням, яке переглядається, не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції при розгляді двох чи більше справ за тотожних предмета спору, підстав позову та за аналогічних обставин і однакового регулювання нормами матеріального права спірних правовідносин дійшов протилежних висновків щодо заявлених позовних вимог.

Керуючись статтею 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховним Судом України справи за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики за заявою ОСОБА_4 про перегляд рішення Апеляційного суду м. Києва від 16 березня 2015 року, ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 травня 2015 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Ю.Л. Сенін
В.І. Гуменюк
В.М. Сімоненко