Провадження №2/761/204/2015
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

13 серпня 2015 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді: Осаулова А.А.

при секретарі: Вольда М.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві в приміщенні суду цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа: ОСОБА_5 про виселення та зняття з реєстраційного обліку,-

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2014 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» звернувся до суду з позовом, який неодноразово уточнювався, і остаточно позовною заявою від 20.11.2014 року просив суд виселити відповідачів ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1, що предметом іпотеки, із зняттям їх з реєстраційного обліку у вказаній квартирі.

Позовні вимоги ПАТ «КБ «Приватбанк» (надалі по тексту позивач) обґрунтовані тим, що 02.08.2007 року між банком та відповідачкою ОСОБА_1 (надалі по тексту відповідач 1) був укладений Кредитний договір №K3А1G115006499, за умовами якого їй був наданий кредит у розмірі 120 910 доларів США строком до 02.08.2037 року. 02.08.2007 року для забезпечення виконання зобов'язань позичальника перед банком був укладений Договір іпотеки № K3А1G115006499, відповідно до якого в іпотеку банку було передано нерухоме майно, а саме: квартира АДРЕСА_2, яка належала на праві власності відповідачу 1 ОСОБА_1

В зв'язку з невиконанням позичальником своїх зобов»язань банк звернувся до суду і рішенням суду було звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру квартира АДРЕСА_2, шляхом продажу вказаного предмета іпотеки банком. Після ухвалення рішення суду відповідачам у порядку виконання вимог закону була направлена вимога про звільнення займаного ними житлового приміщення, однак дану вимогу відповідачі не виконали. Виходячи з наведеного, та вимог ст.40 Закону України «Про іпотеку», ст.109 ЖК України позивач просить суд задовольнити позов.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги з викладених у позові підстав підтримав та просив суд їх задовольнити, оскільки відповідач 1 разом із зареєстрованими, в тому числі і без дозволу банку, дітьми не реагує на вимоги позивача про добровільне звільнення квартири, а тому підлягає виселенню з предмету іпотеки без надання іншого житла, оскільки вказане житло купувалось за кредитні кошти та у відповідача є інше житло для його проживання.

Відповідачі 1-4 та представник відповідача 1 в судове засідання не з»явились, хоча про дату і час розгляду справи повідомлялись неодноразово належним чином, про поважність причин неявки в судове засідання не повідомили та належних доказів тому до початку слухання справи не надали, тому з врахуванням тривалого розгляду справи судом з причин затягування її розгляду з боку відповідача 1 та наявності заперечень проти позову від її представника (а.с.147) суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності усіх відповідачів.

У своїх письмових запереченнях проти позову представник відповідача 1 посилається на те, що на підставі рішення суду від 13.11.2012 року ще не відбулось звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу, а тому підстав для виселення відповідачів немає. Зазначив, що зазначений предмет іпотеки було придбано відповідачем 1 за кредитні кошти згідно умов укладеного із банком договору, а тому позивач повинен спочатку надати відповідачу 1 інше житло у відповідності до ст.109, ст.132-2 ЖК України. Виселення дітей з вказаної квартири неприпустимо, оскільки цим будуть порушенні їх права, а умови договору про реєстрації у цій квартирі осіб виключно з дозволу банку є нікчемною, так як суперечить вимогам чинного законодавства. За таких обставин, представник відповідача 1 просить у позові відмовити.

Третя особа ОСОБА_5 в судове засідання не з»явилась, хоча про дату і час розгляду справи повідомлялась належним чином, про причини неявки суд не повідомила.

Представник третьої особи - служби у справах дітей Шевченківської районної державної адміністрації в м.Києві не підтримав позовні вимоги банку про виселення відповідачів, оскільки цим будуть порушені права малолітніх дітей, що зареєстровані і проживають разом з ОСОБА_6

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи,суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова, установа зобовязується надати грошові кошти /кредит/ позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Судом встановлено, що 02.08.2007 року між позивачем та відповідачкою ОСОБА_1 був укладений Кредитний договір №K3А1G115006499, за умовами якого їй був наданий кредит у розмірі 120 910 доларів США строком до 02.08.2037 року (а.с.4-5).

02.08.2007 року з метою забезпечення виконання зобов'язань позичальника перед банком між позивачем та відповідачем 1 був укладений Договір іпотеки № K3А1G115006499, відповідно до якого в іпотеку банку було передано нерухоме майно, а саме: квартира АДРЕСА_2, яка належала на праві власності відповідачу 1 ОСОБА_1 (а.с.7-9).

Згідно з ч.1 ст. 575 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека, як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

За правилами ч.1 ст.589 ЦК України та ч.1 ст.33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Судом встановлено, що протягом тривалого часу, а саме з 2011 року між сторонами тривали судові спори з приводу вимог позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки - спірну квартиру.

Остаточно рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 13.11.2012 року в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №№K3А1G115006499 від 02.08.2007 року в сумі 167 778,34 доларів США було звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_2, шляхом визнання за ПАТ «Приват-банк» права на продаж будь-якій особі покупцеві зазначеної квартири за початковою ціною, що встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки проведеної незалежним експертом оцінювачем на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій, з наданням ПАТ «Приватбанк» усіх повноважень продавця, необхідних для здійснення продажу.

30.10.2013 року відповідачу 1 була направлена вимога в про те, що в тридцятиденний строк з дня отримання вказаної вимоги, він повинен добровільно звільнити займане приміщення, на яке звернуто стягнення, разом із усіма зареєстрованими у ній членами сім»ї та іншими мешканцями.

З зворотнього поштового повідомлення, адресованих відповідачу 1, вбачається, що вимога банку нею була отримана, про що свідчить її підпис із зазначенням прізвища (а.с. 14-16).

Між тим, відповідач 1 предмет іпотеки не звільнив та продовжує там проживати разом із членами своєї сім»ї.

Відповідно до ч.3 ст.33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до ст. 39 Закону України «Про іпотеку».

Так, згідно з ч.ч.1, 2 ст. 39 даного Закону у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною 1 статті 40 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Відповідно до ч.ч. 2 і 3 ст. 40 цього ж Закону після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільнять житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Аналогічний порядок щодо виселення громадян, що мешкають у житловому будинку або житловому приміщенні, на які звернуто стягнення як на предмет іпотеки, передбачено в ч. 3 ст. 109 ЖК.

В п. 43 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз»яснино, що при розгляді позову іпотекодержателя про виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення в разі задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має враховувати, що згідно з частиною четвертою статті 9, статті 109 Житлового кодексу України, статей 39 - 40 Закону України «Про іпотеку» виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. При цьому примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк.

З приведеного вище аналізу випливає, що примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо добровільно мешканці не звільнять житловий будинок або житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або власника, або в інший погоджений сторонами строк.

Як вбачається у даній справі, позивач вказані вимоги законодавства виконав, отримавши рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки та повідомивши у встановлений законом спосіб позивальника про виселення з предмету іпотеки її разом із членами сім»ї та іншими особами.

Відповідно до ч.2 ст.109 ЖК України громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, ч. 2 ст. 109 ЖК України встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Тобто, з даних норм закону випливає, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі ч.2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку», підлягають застосуванню як положення ст.40 даного Закону, так і норма ст.109 ЖК України.

За змістом даних норм закону особам, які виселяються з жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбано за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення (частина 2 статті 109 ЖК Української РСР).

Така ж правова позиція висловлена Верховним Судом України в постановах №6-39цс15 від 18 березня 2015 року, №6-447цс15 від 24.06.2015 року, які з точки зору ст.360-7 ЦПК України, є обов»язковими для суду.

Як вбачається з умов п.33.3 укладеного між сторонами договору іпотеки від 02.08.2007 року предмет іпотеки квартира АДРЕСА_3 була придбана за кредитні кошти (а.с.7-9), а відтак жодних підстав для виселення відповідачів із наданням їм іншого житла немає.

При цьому, згідно довідки Форми №3 від 10.09.2014 року у вказаній квартирі зареєстровані і проживають позичальник ОСОБА_1 із членами її сім»ї ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.63), що також підтверджується актом обстеження житлових умов від 24.11.2014 року (а.с.96).

Враховуючи викладене вище, суд не приймає до уваги твердження сторони відповідача про необхідність забезпеченням житлом відповідачів до їх виселення з предмету іпотеки та суд приходить до висновку про обгрунтованість вимог позивача та виселення усіх відповідачів з квартири квартира АДРЕСА_3, яка є предметом іпотеки банку, без надання їм іншого житлового приміщення.

Вимогами п.18.12 кредитного договору від 02.08.2007 року сторонами узгоджено, що іпотекодавець-відповідач ОСОБА_6 зобов»язана не надавати документи у відповідні державні органи з метою реєстрації будь-яких осіб у предметі іпотеки без письмової згоди на це іпотеко держателя.

Статтею 627 ЦК України, передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже, свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначити умови такого договору.

Таким чином, вказаний кредитний договір був укладений з урахуванням волевиявлення позивача, оскільки підпис на договорі є доказом того, що сторони погодилися з його умовами, а відтак відповідач 1 повинна дотримуватись і не порушувати його умови. Отже, дії останньої по реєстрації у предметі іпотеки малолітніх дітей ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3 без згоди банку є порушенням умов вказаного кредитного договору.

З огляду вказані обставини та дійсність вказаного кредитного договору станом на даний час, посилання представника відповідача 1 у заперечення проти позову на нікчемність умов п.18.12 цього договору є безпідставними.

При цьому, при прийнятті рішення про виселення малолітніх дітей з предмету іпотеки судом враховано, що останні були зареєстровані і проживають там без згоди банку в порушення умов п.18.12 кредитного договору, а у відповідності до вимог ст.55, 150, 180 Сімейного кодексу України, ст.27 Конвенції про права дитини, батьки зобов»язані виконувати свої обов»язки по утриманню дітей та забезпечення їх усім необхідним для життя, в тому числі житлом, а відтак підстави для покладення такого обов»язку на позивача відсутністі.

Відповідно до п.1 ст.1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що воно використовується як місце постійного проживання, загальна площа якого не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку. Даний закон набрав чинності 07.06.2014 року.

В рішенні Конституційного Суду України від 09.02.1999 року № 1-рп/99 у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) зазначено, що до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Так, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 13.11.2012 року про звернення стягнення на предмет іпотеки набрало законної сили до набрання чинності Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», тому до даних правовідносин мораторій застосовуватися не може.

Більше того, як встановлено судом відповідач 1 має у власності інші придатні до проживання об»єкти нерухомості, в тому числі і квартиру АДРЕСА_4, що підтверджується інформаційною довідкою з реєстру прав власності на нерухоме майно.

З огляду на наведене, вимоги позивача про виселення позичальника ОСОБА_1 разом із іншими зареєстрованими у предметі іпотеки особами є законними та обгрунтованими, а відтак підлягають задоволенню.

При вирішення вимог позивача щодо зняття з реєстрації місця проживання відповідачів з цієї квартири судом враховано, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 р. у справі № 6-57цс11, що у відповідності до вимог ст.360-7 ЦПК України є обов»язковою для застосування судами України.

З огляду на те, що виселення осіб є фактичним позбавленням їх права користування предметом іпотеки, суд вважає за можливе задовольнити вимоги позивача про зняття відповідачів з реєстрації місця проживання з квартири АДРЕСА_5.

Відповідно до п. 1 ст. 88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Виходячи з цього, тільки з повнолітніх відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в рівних долях на користь позивача підлягає стягненню 243, 60 гр. судового збору, сплаченого ним при зверненні до суду.

Керуючись ст. ст. 1, ч.3 ст. 33, ч.ч.1,2 ст.39, 40 Закону України «Про іпотеку», ст.ст. 15,16, ч.1 ст.575, ч.1 ст.589,360-7, 1054 ЦК України, Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», Рішенням Конституційного Суду України від 09.02.1999 року № 1-рп/99 , ст.ст.3,4,10,11,57060, 88, 209,212-215, 218, 294, 360-7 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

Позов Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа: ОСОБА_5 про виселення та зняття з реєстраційного обліку, - задовольнити повністю.

Виселити та зняти з реєстрації місця проживання ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_5.

Стягнути на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 судовий збір в розмірі по 121 грн. 80 коп. з кожного.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва через Шевченківський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: