АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 грудня 2015 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого Свистунової О.В.

суддів Ремеза В.А., Красвітної Т.П.

за участю секретаря Синенка Є.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпропетровську цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на заочне рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 27 травня 2013 року

по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на майно,

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2013 року позивач звернувся до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_2 про звернення стягнення на майно. Сплативши судовий збір, згідно чинного законодавства.

У позовній заяві позивач посилається на ті обставини, що 25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» був укладений договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами. В свою чергу, 15 червня 2012 року, між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа-Банк», був укладений договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами. Згідно вищезазначених угод (договорів) відбулося відступлення права вимоги за кредитним договором № 0301/0608/71-114 від 11.06.2008 року, що було укладено між ВАТ «Сведбанк» (правонаступник - ПАТ «Сведбанк») та ОСОБА_2, на користь ПАТ Альфа-Банк.

Відповідно до умов вищевказаного Кредитного договору, банк зобовязувався надати відповідачу кредит у сумі 113190,75 доларів США., а відповідач зобовязувався повернути наданий кредит і сплатити проценти за користування в сумі, строки та на умовах, що передбачені кредитним договором.

З метою забезпечення належного виконання зобовязання за вищевказаним кредитним договором ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_2 було укладено Іпотечний договір № 0301/0608/71-114-Z-1, відповідно до якого останній передав банку в іпотеку квартиру № 157, яка знаходиться у м. Дніпропетровськ, по вул. Дарницька, буд. 4. Предмет іпотеки належить іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу продажу, що посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міської нотаріального округу ОСОБА_3, 11.06.2008 р. Предмет іпотеки має загальну площу 65,2 кв.м., житлову площу 39,2 кв. м. Відповідач, неналежно виконував взяті на себе зобовязання, чим грубо порушив істотні умови Кредитного договору, в результаті чого станом на 10.12.2012 року мав прострочену заборгованість у розмірі 951 553,94 грн. З урахуванням викладеного, позивач просив суд звернути стягнення на вищезазначений предмет іпотеки в рахунок заборгованості за кредитним договором.

Заочним рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 27 травня 2013 року позов задоволено.

У рахунок погашення заборгованості перед Публічним акціонерним товариством «Альфа-Банк» ОСОБА_2, за договорами кредиту № 0301/0608/71-114 від 11.06.2008 року в розмірі 951553,94 грн., яка складається з: заборгованість за кредитом 897400,01 грн; заборгованість по відсотках 52750,52 грн., пеня 1403,41 грн., звернуто стягнення згідно іпотечного договору № 0301/0608/71-114-Z-1 від 11 червня 2008 року на предмети іпотеки квартиру № 157, яка знаходиться у м. Дніпропетровськ, по вул. Дарницька, буд. 4, шляхом проведення прилюдних торгів, з початковою ціною, яка встановлюється на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної субєктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Стягнуто з ОСОБА_2, на користь публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в сумі 3341 (три тисячі чотириста сорок одна) грн. 00 коп.

Стягнуто з ОСОБА_2, на користь держави судовий збір в розмірі 100,00 грн.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 03 листопада 2015 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

У апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, оскільки вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами, суд першої інстанції в межах заявлених вимог та на підставі тих доказів, що надані були сторонами під час розгляду справи по суті, у достатньо повному обсязі з'ясував права і обов'язки сторін, обставини справи, перевірив доводи сторін та дав їм належну правову оцінку, постановив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Так, судом було встановлено, що 25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» був укладений договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами. В свою чергу, 15 червня 2012 року, між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа-Банк», був укладений договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами.

Згідно вищезазначених угод (договорів) відбулося відступлення права вимоги за Кредитним договором № 0301/0608/71-114 від 11.06.2008 року, укладеним між ВАТ «Сведбанк» (правонаступник - ПАТ «Сведбанк») та ОСОБА_2, на користь ПАТ Альфа-Банк.

Відповідно до умов вищевказаного Кредитного договору, банк зобовязався надати відповідачу кредит у сумі 113 190,75 доларів США., а відповідач зобовязався повернути наданий кредит і сплатити проценти за користування у сумі, строки та на умовах, що передбачені кредитним договором.

З метою забезпечення належного виконання зобовязання за вищевказаним Кредитним договором ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_2 уклали Іпотечний договір № 0301/0608/71-114-Z-1 від 11 червня 2008 року, відповідно до якого останній передав банку в іпотеку квартиру № 157, яка знаходиться у м. Дніпропетровськ, по вул. Дарницька, буд. 4.

Предмет іпотеки належить іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу продажу, що посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міської нотаріального округу ОСОБА_3, 11.06.2008 року. Предмет іпотеки має загальну площу 65,2 кв.м., житлову площу 39,2 кв. м. Сторони оцінили вищезазначений предмет іпотеки у 421 301,44 грн.

Крім того, 23 вересня 2010 року між ПАТ «Сведбанк» (правонаступника - ВАТ «Сведбанк») та ОСОБА_2 було укладено Договір про внесення змін та доповнень №1 до Кредитного договору № 0301/0608/71-114 від 11.06.2008 року. Сторони домовились, що борг по кредиту становить 91 575 доларів США. Розмір простроченої заборгованості складає 21 615,75 доларів США. Сторонами було визначено предмет договору 99 000,00 долари США, які банк має право видати позичальнику у вигляді кредиту на строк по 10 червня 2038 року включно. Порядок погашення заборгованості визначений наступним чином, починаючи з 10 листопада 2010 року позичальник здійснює погашення кредиту та сплату процентів за користування кредитом, нарахованих відповідно до п.3.2, шляхом здійснення фіксованих платежів (ануїтентних) у сумі 943,77 доларів США у чітко встановлений період до 10 числа кожного місяця.

Крім того, 23 вересня 2010 року між ПАТ «Сведбанк» (правонаступника - ВАТ «Сведбанк») та ОСОБА_2 було укладено Договір про внесення змін та доповнень №2 до Кредитного договору № 0301/0608/71-114 від 11.06.2008 року. Сторони домовились, що борг по кредиту становить 91 575 доларів США. Розмір простроченої заборгованості складає 6 325,00 доларів США. Розмір простроченої заборгованості по процентах за вказаним договором на дату укладання цього Договору про внесення змін та доповнень складає 15 290,75 доларів США. Розмір строкової заборгованості по процентах 667,74 доларів США. Сторонами було визначено предмет договору 113 190,75 долари США, які банк має право видати позичальнику у вигляді кредиту на строк по 10 червня 2038 року включно. Порядок погашення заборгованості визначений наступним чином, починаючи з 10 листопада 2010 року позичальник здійснює погашення кредиту та сплату процентів за користування кредитом, нарахованих відповідно до п.3.2, шляхом здійснення фіксованих платежів (ануїтентних) у сумі 1166,54 доларів США у чітко встановлений період до 10 числа кожного місяця.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором кредитодавець зобов'язується надати грошові кошти позичальнику у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки.

Відповідач, неналежно виконував взяті на себе зобовязання, чим грубо порушив істотні умови Кредитного договору з внесеними змінами та доповненнями №1 та №2, в результаті чого, станом на 10.12.2012 року має прострочену заборгованість у розмірі 951 553,94 грн., яка складається з:

- заборгованість за кредитом 897400,01 грн;

- заборгованість по відсотках 52750,52 грн.,

- пеня 1403,41 грн.

Згідно ст.ст.525, 526, 530 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватися належним чином і в термін передбачений договором, одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається, боржник не звільняється від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання.

Статтею 572 ЦК України передбачено, що в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Відповідно до ч.1 ст.33 ЗУ «Про іпотеку», ч. 1 ст. 589 ЦК України у разі невиконання зобовязання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення на предмет застави.

Звернення стягнення на предмет іпотеки може бути здійснено Іпотекодержателем на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог Іпотекодержателя, шляхом позасудового врегулювання, яким вважатиметься застереження, що міститься у п.п. 12.3, 12.3.1 та 12.3.2 Іпотечного договору або на підставі окремого договору, який може бути укладений між Іпотекодавцем та Іпотекодержателем з урахуванням вимог чинного законодавства України.

Пунктами 1.1., 1.2. Договору іпотеки встановлено, що іпотекодержатель має право у випадках невиконання позичальником своїх зобовязань за кредитним договором отримати задоволення за рахунок майна, заставленого на нижче вказаних умовах.

Відповідно до ч.6 ст. 3 ЗУ «Про іпотеку», у разі порушення Боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки.

Як розяснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п.41 своєї постанови №5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при вирішенні спору про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має дати оцінку співмірності суми заборгованості за кредитом та вартості іпотечного майна, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобовязання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав.

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до правильного та обгрунтованого висновку про те, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими, такими, що знайшли своє обєктивне підтвердження.

Доводи апелянта, що суд першої інстанції взяв до уваги неналежним чином завірені документи, не можна взяти до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Крім того, не погоджуючись з розрахунками позивача, відповідачем не було надано свого розрахунку у підтвердження своєї незгоди з вимогами позивача та рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ст.. 24 Закону України «Про іпотеку» відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов'язанням. Якщо не буде доведено інше, відступлення прав за іпотечним договором свідчить про відступлення права вимоги за основним зобов'язанням. Правочин про відступлення прав за іпотечним договором підлягає нотаріальному посвідченню. Відомості про таке відступлення підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку.

У відповідності до копії витягу про реєстрацію у Державному реєстрі іпотек (реєстрація змін), на даний час іпотекодержателем квартири, що належить ОСОБА_2 та є предметом іпотеки є саме ПАТ «Альфа-Банк».

Фактично даним витягом та реєстрацією у Державному реєстрі іпотек відомостей доведено факт того, що ПАТ «Альфа-Банк» є іпотекодержателем предмета іпотеки та відповідно кредитором за основним зобовязанням.

Щодо доводів апеляційної скарги стосовно того, що матеріали справи не містять доказів переходу права вимоги до ПАТ «Альфа-Банк».

Зазначенні доводи спростовуються наданими завіреною копією договору купівлі-продажу прав вимоги між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» з відповідними актами та додатками, а також відповідні акти та додатки до нього по договору купівлі-продажу прав вимоги між ПАТ «Альфа-Банк» та ПАТ «Дельта Банк».

Крім того, дані посилання спростовуються діями ОСОБА_2, який здійснював платежі по частковій сплаті заборгованості по кредиту саме ПАТ «Альфа-Банк», тобто, зазначеними діями відповідач фактично визнавав що саме ПАТ «Альфа-Банк» є кредитором по кредитному договору, що укладався з ним.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є прамовірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Договори купівлі-продажу прав вимоги, що укладалися між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» та між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа-Банк» є дійсними, а тому діють у повному обсязі.

Також, є безпідставними доводи апеляційної скарги щодо не ознайомлення відповідача з умовами кредитування перед укладанням кредитного договору, виходячи з наступного.

Відповідно до п.10.1. кредитного договору укладаючи цей договір, Позичальник усвідомлює та підтверджує, що умови Договору для нього зрозумілі, відповідають його інтересам, є розумними та справедливими.

Підписанням цього Договору Позичальник свідчить, що Він до підписання цього Договору ознайомився з усіма умовами, на яких ВАТ «Сведбанк» здійснює кредитування фізичних осіб на цілі, не пов'язані з підприємницькою діяльністю, (у тому числі з умовами типових кредитних договорів Банку), та загальною сукупною вартістю всіх витрат, пов'язаних з отриманням кредиту в ВАТ «Сведбанк», та свідомо обрав умови кредитування, викладені в цьому Договорі.

Позичальник свідчить, що від час укладання та виконання цього договору Позичальник не знаходиться під впливом обману, насильства, погрози, зловмисної угоди або збігу тяжких обставин.

Пункт 1.5. кредитного договору передбачає, що до складу сукупної вартості кредиту для Позичальника (його витрат) у зв'язку з отриманням кредиту на умовах цього договору включаються суми, необхідні для погашення кредиту, суми передбачених цих договором процентів, комісій, можливих неустойок, вартість витрат на страхування відповідно до п. 5.1.12. цього договору а також вартість витрат, пов'язаних з укладанням іпотечного кредиту, передбаченого п. 2.1. цього договору, у тому числі будь-яких змін та доповнень до нього, та вартість страхування предмету іпотеки за іпотечним договором відповідно до п. 5.1.8. договори. Витрати, пов'язані з укладанням/міною іпотечного договору, договору страхування предмету іпотеки, а також договору страхування, що укладається відповідно до п.5.1.12 цього договору сплачуються Позичальником самостійно безпосередньо особам, що надають відповідні нотаріальні послуги/послуги страхування.

Пункт 10.13 - підписанням цього Договору Позичальник підтверджує, що перед укладанням кредитного договору Банк надав йому в письмовій формі всю інформацію про умови кредитування. Також при укладанні йому була надана вся необхідна інформація, передбачена «Правилами надання Банками інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» в повному обсязі.

Крім того, як зазначалось вище, 23.09.2010 року сторонами було підписано Договір про внесення змін і доповнень № 1 до кредитного договору.

Відповідно до п.11.1. кредитного договору укладаючи цей договір, Позичальник усвідомлює та підтверджує, що умови Договору для нього зрозумілі, відповідають його інтересам, є розумними та справедливими.

Підписанням цього Договору Позичальник свідчить, що Він до підписання цього Договору ознайомився з усіма умовами, на яких ВАТ «Сведбанк» здійснює кредитування фізичних осіб на цілі, не пов'язані з підприємницькою діяльністю, (у тому числі з умовами типових кредитних договорів Банку), та загальною сукупною вартістю всіх витрат, пов'язаних з отриманням кредиту в ВАТ «Сведбанк», та свідомо обрав умови кредитування, викладені в цьому Договорі.

Позичальник свідчить, що від час укладання та виконання цього договору Позичальник не знаходиться під впливом обману, насильства, погрози, зловмисної угоди або збігу тяжких обставин.

Пункт - 11.13 підписанням цього Договору Позичальник підтверджує, що перед укладанням кредитного договору Банк надав йому в письмовій формі всю інформацію про умови кредитування. Також при укладанні йому була надана вся необхідна інформація, передбачена «Правилами надання Банками інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» в повному обсязі.

Зазначені обставини підтверджують той факт, що на час укладення кредитного договору Позичальник був обізнаний з основними умовами кредитного договору та вся необхідна інформація йому була надана, а відтак спростовує доводи апеляційної скарги.

Крім того, згідно до п. 3 ст. 203 ЦК визначено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним та таким, що відповідає внутрішній волі (намірам) суб'єктів правочину. Жодних зауважень чи застережень від відповідача на момент укладання та підписання договору не було, а саме підписання договору свідчить про намір сторін прийняти на себе права та обов'язки, що визначені у договорі.

Відповідно до п. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживача» споживач мав право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору.

Відповідачем не було використано свого права на розірвання договору протягом 14 днів з моменту його укладення, жодної заяви на протязі даного строку до ПАТ «Сведбанк» не надходило.

Відповідно до ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 роз»яснено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Відповідно до положення ч. 3 ст. 3, ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідачем належним чином не доведені його доводи, що при укладенні оспорюваного кредитного договору діями ПАТ «Сведбанк» введено його в оману і що такий обман дійсно мав місце та мало місце істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману.

Крім того, відхиленню підлягають як необґрунтовані і доводи апеляційної скарги щодо відсутності у ПАТ «Сведбанк» на час укладення кредитного договору валютної ліцензії. Зазначене спростовується наданими суду ліцензією № 38 від 07 грудня 2007 року виданою ВАТ «Сведбанк», Дозволом та додатком до дозволу № 38-2 від 07 грудня 2007 відповідно до яких Банк мав права видавати кредити в іноземній валюті.

Крім того, факт видачі відповідачу коштів по кредиту, підтверджено заявою на видачу готівки № 1 від 11 червня 2008 року, про видачу кредиту ОСОБА_2, яка не спростована відповідачем.

А щодо доводів апеляційної скарги щодо не доведеності розрахунку заборгованості, останні спростовуються наступним.

Бухгалтерський облік є обов'язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види зв'язності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Згідно з п. 1.2.1. Положення бухгалтерський (фінансовий) облік забезпечує своєчасне й повне відображення всіх операцій банку та надання користувачам інформації про стан активів і зобов'язань, власний капітал, результати фінансової діяльності та їх зміни. На основі даних фінансового обліку складається фінансова звітність.

Пунктом 5.1. Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженою Постановою Національного банку України від 18.06.2003р. № 254 (надалі -Положення № 254) визначено, що інформація, яка міститься в первинних документах, систематизується в регістрах синтетичного та аналітичного обліку.

Виписки, з особових рахунків клієнтів, що є регістрами аналітичного обліку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

У обґрунтування своїх заперечень проти апеляційної скарги, ПАТ «Альфа-Банк» надав суду Виписку з особового рахунку про рух коштів за кредитним договором Відповідача.

У даній виписці чітко вказано, який розмір по тілу кредиту було відступлено ПАТ «Дельта Банк» від ПАТ «Сведбанк». Крім того, у додатках до актів прийому-передачі також вказано розмір відступленої суми по тілу кредиту. Саме з даної суми ПАТ «Альфа-Банк» розпочав власні нарахування заборгованості Відповідачу. Тобто дана виписка, є належним доказом у підтвердження позовних вимог ПАТ «Альфа-Банк». Натомість, у справі відсутні будь-які фактичні дані про те, що відповідачем виконано умови кредитного договору, здійснено погашення простроченої заборгованості.

Посилання апеляційної скарги, що у кредитному договорі не визначено валютні ризики, повязані з підвищенням вартості валюти, не можна взяти до уваги, як не обґрунтовані.

Зміст укладеного сторонами правочину не суперечить Цивільному Кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, волевиявлення учасника правочину (позивача) було вільним і відповідало його внутрішній волі, правочин спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а зміна курсу гривні до долара США та виниклі для відповідача обєктивні ускладнення щодо повернення наданого кредиту не можуть свідчити про суперечливість правочину моральним засадам суспільства та підставою недійсності правочину (ст. 215 ЦК України), на яку посилається позивач, оскільки відповідач, маючи необхідний обсяг цивільної дієздатності, не міг не усвідомлювати, що курс національної валюти України (гривні) до долара США не є незмінним, так як стабільність курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплена, а тому міг і повинен був передбачити та врахувати підвищення валютного ризику за цим Договором.

Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Перед судом першої інстанції інших вимог, ніж ті що заявлені позивачем, не заявлялось.

Відповідно до ч.4 ст.10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Апеляційний суд у відповідності до вимог ст..303 ЦПК України перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків у рішенні суду першої інстанції, протирічать вимогам законодавства, яке регулює спірні правовідносини, матеріалам справи, зводяться до переоцінки доказів по справі.

Судом першої інстанції у досить повному обсязі зясовані права та обовязки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка, справа розглянута у рамках позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами.

Порушень матеріального чи процесуального закону, які б могли призвести до скасування або зміни рішення суду, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, судове рішення відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права і тому, колегія апеляційного суду вважає, що згідно до ст. 308 ЦПК України правових підстав для скасування рішення не має, а тому, доводи апеляційної скарги підлягають відхиленню, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Однак, частинами першою та третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

07 червня 2014 року набув чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з пунктом 1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобовязань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є обєктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (обєкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Поняття «мораторій» у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобовязання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України).

Отже, мораторій є відстроченням виконання зобовязання, а не звільненням від його виконання. Тому установлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій не передбачає втрати кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) в разі невиконання боржником зобовязань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати його (відчужувати без згоди власника).

Рішення судів про звернення стягнення на предмет іпотеки, ухвалені до та після прийняття Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», залишаються в силі, а їх виконання припиняється до вдосконалення механізму, передбаченого статтею 3 цього Закону.

Крім того, згідно з пунктом 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Оскільки вказаний Закон не зупиняє дії решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобовязань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є лише правовою підставою, що не дає змоги органам і посадовим особам, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, вживати заходи, спрямовані на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію положень цього Закону на період його чинності.

Тобто, судом мають враховуватись вищевказані вимоги, у повному їх об»ємі, як для застосування, так і для відмови у застосуванні до спірних відносин Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті".

Вказаний закон прийнято з метою підтримки громадян України, які мають невиконані зобов'язання за договорами споживчого кредиту в іноземній валюті валютних кредитів укладеними з фінансовими установами та банками України шляхом встановлення порядку і умов конвертації зобов'язань за кредитними договорами в іноземній валюті в національну валюту України.

Як убачається з матеріалів справи, і зазначене не заперечувалось та було підтверджено представником відповідача в ході розгляду справи у суді, відповідач - ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1 гуртожиток. Як було зазначено представником відповідача, саме за вказаною адресою його довіритель і проживає. Крім того, представниками відповідача було зазначено, що у власності їх довірителя є ще інше нерухоме майно та за спірною адресою: м. Дніпропетровськ АДРЕСА_1 ОСОБА_2 не проживає.

Тобто, предмет іпотеки, розташований за адресою: АДРЕСА_2, та нерухоме майно за цією адресою, не використовується відповідачем, як єдине і постійне місце проживання.

Будь-яких належних доказів на підтвердження того, що предмет іпотеки - квартира за вищевказаною адресою, використовується відповідачем, саме як єдине і постійне місце проживання, матеріали справи не містять.

Крім того, як встановлено судом, відповідач має у власності інше нерухоме житлове майно. Тобто, відсутній повний об»єм підстав, за яких є можливим застосування мараторію до спірних відносин.

З урахуванням викладеного та наявності таких обставин, що встановлені в ході розгляду справи, колегія суддів прийшла висновку, що відсутні підстави для застосування до спірних правовідносин Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" від 3 червня 2014 року N1304-VII.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Заочне рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 27 травня 2013 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий О.В.Свистунова

Судді В.А.Ремез

ОСОБА_4