Апеляційний суд Кіровоградської області
№я 22-ц/781/3052/15 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Доповідач Суровицька Л. В.
РІШЕННЯ

Іменем України

28.12.2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області в складі:

головуючої судді Суровицької Л.В.,

суддів Кіселика С.А., Суржика М.М.

секретар Кравченко Я.С.,

за участю позивача та його представника, представника відповідача, розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кіровограді цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 29 жовтня 2015 року у справі за позовом

ОСОБА_2 до Державного підприємства МВС України «Інформ - Ресурси» про стягнення заборгованої заробітної плати та середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які прибули в судове засідання, дослідивши матеріали справи, колегія суддів, -

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Державного підприємства МВС України «Інформ - Ресурси» про стягнення заборгованої заробітної плати та середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, відшкодування моральної шкоди.

Зазначав, що з 20 жовтня 2014 року працював на посаді директора Кіровоградської філії ДП МВС України «Інформ-Ресурси» на підставі трудового контракту. З 10 липня 2015 року був звільнений з посади директора на підставі п.2 ст.36 КЗпП України. Відповідач в день звільнення не здійснив з ним повний розрахунок, а саме не виплатив частину заробітної плати та компенсацію за невикористану відпустку всього в сумі 4 708 грн.28 коп.. 28 липня 2015 року відповідачем виплачено 708 грн.28 коп., решта належної йому при звільненні суми 4000 грн., не виплачена.

Просив суд стягнути з відповідача на його користь заборговану заробітну плату в сумі 4 000 грн., середній заробіток за весь час

затримки розрахунку та на відшкодування моральної шкоди 1500 грн. (а.с.1-3).

В ході розгляду справи позивач уточнив та збільшив позовні вимоги і просив суд, стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку в сумі 9 359,97 грн., на відшкодування моральної шкоди 1500 грн. та на відшкодування витрат на правову допомогу - 2 000 грн. (а.с.18,33).

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 29 жовтня 2015 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ДП МВС України «Інформ-Ресурси» на користь позивача 1046,94 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, 200 грн. на відшкодування моральної шкоди, 272,34 грн. понесених витрат на правову допомогу. В решті позовних вимог відмовлено, розподілено судові витрати (а.с.48-53).

В апеляційній скарзі позивач просить рішення суду першої інстанції змінити в частині розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні і стягнути з відповідача на його користь 5 911,56 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Змінити рішення суду в частині відшкодування моральної шкоди та витрат на правову допомогу, а саме стягнути з відповідача на його користь на відшкодування моральної шкоди 1 500 грн. та 2 000 грн. витрат на правову допомогу (а.с.59-62).

В іншій частині, рішення суду не оскаржується.

В судовому засіданні апеляційної інстанції позивач та його представник підтримали доводи апеляційної скарги .

Представник відповідача заперечив проти доводів апеляційної скарги та просив рішення суду залишити без змін.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

При ухваленні рішення про часткове задоволення позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд виходив із того, що після звільнення позивача заборгованість із заробітної плати відповідачем погашена, а середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні позивача підлягає зменшенню з 5 911 грн.56 коп. до 1046 грн.94 коп. з урахуванням факту погашення заборгованості із заробітної плати після звільнення працівника, істотності суми заборгованості порівняно із середнім заробітком працівника та на підставі принципу співмірності.

Проте з таким висновком суду першої інстанції погодитись не можна з таких підстав.

Згідно зі ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

За наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у звязку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після предявлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

У разі непроведення розрахунку у звязку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. У разі часткового задоволення позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила в заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач перебував з відповідачем у трудових відносинах з 20 жовтня 2014 року до 10 липня 2015 року, працював на посаді директора Кіровоградської філії Державного підприємства МВС України «Інформ-Ресурси» за контрактом. Наказом № 24-ос від 09 липня 2015 року його було звільнено з роботи з 10 липня 2015 року на підставі п.2 ст.36 КЗпП України у звязку із закінченням строку трудового договору (контракту) (а.с.4 ).

Згідно з довідкою Кіровоградської філії ДП МВС України «Інформ-Ресурси» заборгованість із заробітної плати перед позивачем станом на 10 липня 2015 року складає 4 708 грн.28 коп. (а.с.5), що також підтверджено представником відповідача в судовому засіданні апеляційної інстанції.

Проте, наказом № 42а від 13 липня 2015 року із заробітної плати, яка підлягала до виплати позивачу, відраховано 4 000 грн., отриманих ним під звіт відповідно до видаткового касового ордера від 12 червня 2015 року № 3 у звязку з тим, що він вказані грошові кошти не повернув та не надав документи на підтвердження їх витрат (а.с.30).

Судом встановлено і не заперечується сторонами, що у пятницю 10 липня 2015 року позивач був відсутній на робочому місці. В понеділок 13 липня 2015 року позивач прибув на роботу, проте розрахунок при звільненні з ним здійснений не був.

Лише 28 липня 2015 року шляхом перерахування на картковий рахунок позивача, відповідач виплатив йому 708,28 грн. заробітної плати (а.с.37).

Відповідно до розяснень, наданих у п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у звязку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, наступного дня після предявлення ним роботодавцеві вимоги про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе, що в цьому немає його вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі не проведення розрахунку у звязку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Не можна вважати спором про розмір сум, належних до виплати при звільненні, спір про відрахування із заробітної плати (на відшкодування матеріальної шкоди, на повернення авансу тощо), оскільки він вирішується в іншому встановленому для нього порядку.

Суд першої інстанції помилково зменшив розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку, пославшись на ч.2 п.20 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України, оскільки зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку можливо лише у разі виникнення спору про розмір належних до виплати сум, а в даному випадку, з урахуванням обставин справи, пояснень сторін про спір щодо відрахування із заробітної плати 4 000 грн., отриманих позивачем під звіт, з урахуванням розяснень у ч.3 п.20 вказаної постанови Пленуму, такого спору між позивачем та відповідачем не було.

Невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при визначенні розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відповідно до п.3,п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України є підставами для зміни рішення суду в частині вирішення цієї позовної вимоги.

За таких обставин, оскільки правові підстави для зменшення розміру відшкодування за час затримки розрахунку після звільнення позивача відсутні, з відповідача на користь позивача на підставі ч.1 ст.117 КЗпП України підлягає до стягнення середній заробіток за весь період затримки розрахунку при звільненні.

Згідно довідки- розрахунку ДП від 29 жовтня 2015 року середньоденна заробітна плата позивача складає 492 грн.63 коп. (а.с.34). Тому з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення середній заробіток в сумі 5 911 грн.56 коп. з розрахунку 492,63 грн. х12 робочих днів.

Докази відсутності вини у затримці розрахунку при звільненні, відповідачем ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції не надано.

Позивач також просив стягнути на відшкодування моральної шкоди, заподіяної порушенням його трудових прав, 1 500 грн..

Відповідно до ч.1 ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Пленум Верховного Суду України в п. 13 постанови від 31 березня 1995 р. N 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (з наступними змінами та доповненнями) зазначив, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП ( 322-08 ) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплата належних йому грошових сум тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків або змушує докладати додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок відшкодувати моральну (немайнову) шкоду покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

За наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 2371 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати.

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 25 квітня 2012 року у справі № 6-23 цс 12.

Суд першої інстанції правильно встановив, що невиплатою позивачеві розрахунку при звільненні, порушено його трудові права, передбачені ст. 116 КЗпП України, що завдало йому моральної шкоди.

З урахуванням того, що несвоєчасний розрахунок вимагав додаткових зусиль позивача для організації свого життя, з урахуванням розміру заборгованості, незначного часу затримки розрахунку, суд першої інстанції, виходячи із засад розумності і справедливості обґрунтовано визначив розмір відшкодування моральної шкоди в сумі 200 грн..

Доводи апеляційної скарги цих висновків суду не спростовують. Суд ухвалив рішення в частині стягнення з відповідача на користь позивача коштів на відшкодування моральної шкоди з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст.308 ЦПК України рішення суду в цій частині залишається без змін.

Не відповідають обставинам справи висновки суду першої інстанції щодо визначення розміру витрат на правову допомогу, що підлягають відшкодування позивачу.

Пунктом 2 ч.2 ст.79 ЦПК України визначено, що до витрат пов'язаних з розглядом судової справи належать витрати на правову допомогу.

Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п.п.47,48 постанови №10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» роз»яснив, що розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року № 4191-VI "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах"

У п.3 постанови Пленуму судам роз'яснено, що витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягується не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів)..

Матеріалами справи підтверджується, що правову допомогу позивачу при розгляді справи надавав фізична особа-підприємець ОСОБА_3, який є фахівцем у галузі права, на підставі договору № 01/15 про надання юридичних послуг від 30 липня 2015 року (а.с.20-22, 23,24).

Згідно п.4.1 вказаного договору позивач зобовязується сплатити ОСОБА_3 грошову суму в розмірі 2 000 грн. за надання послуг, передбачених розділом 1 даного договору. Сума сплачується двома платежами: авансовий у розмірі 500 грн. сплачується до першого судового засідання і 1500 грн. сплачується після ухвалення рішення судом по справі.

Квитанцією від 30 вересня 2015 року підтверджується, що позивач сплатив відповідно до умов договору про надання юридичних послуг ОСОБА_3 500 грн. (а.с.17а).

Журналом судових засідань підтверджується, що ОСОБА_3 брав участь у судових засіданнях, крім того, як підтвердив позивач, вчиняв інші дії поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язані із наданням правової допомоги у справі, а саме складав позовну заяву, уточнення до позову, заяву про збільшення позовних вимог, надавав консультації.

В судовому засіданні апеляційної інстанці позивач та його представник підтвердили, що умова договору про оплату 1500 грн. після ухвалення рішення судом у справі, ще не виконана.

За таких обставин доводи апеляційної скарги про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача 2 000 грн. витрат на правову допомогу, є такими, що не ґрунтуються на доказах.

З урахуванням того, що позивач поніс витрати на правову допомогу в сумі 500 грн., що підтверджено належним доказом, вказана сума з урахуванням часу зайнятості представника в судових засіданнях та виконання інших дій, повязаних з розглядом справи, не перевищує граничного розміру витрат на правову допомогу(1218 грн.х40% =487,20 грн. х 2 години судових засідань), встановлену законом, з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення 500 грн. на відшкодування фактично понесених ним витрат на правову допомогу.

Невідповідність висновків суду обставинам справи при визначенні розміру витрат на правову допомогу, відповідно до п.3 ч.1 ст.309 ЦПК України є підставою для зміни рішення суду в цій частині.

Підстави для зміни розміру судового збору відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.3 ч.1 ст.307, 309, ч.2 ст.314, ст.316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 29 жовтня 2015 року в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та витрат на правову допомогу змінити.

Стягнути з Державного підприємства МВС України "Інформ-Ресурси" на користь ОСОБА_2 5 911,56 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку та 500 грн. на відшкодування понесених витрат на правову допомогу.

Рішення суду в частині стягнення коштів на відшкодування моральної шкоди, залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуюча суддя Л.В.Суровицька

Судді С.А. Кіселик

ОСОБА_4