Провадження № 22-ц/779/1501/2015
Головуючий у 1 інстанції Польська М. В.
Суддя-доповідач Матківський Р.Й.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 серпня 2015 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Матківського Р.Й.

суддів Горблянського Я.Д., Максюти І.О.

секретаря Капущак С.В.

з участю представника апелянта Кобрин Ю.І., відповідача ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради до ОСОБА_3 про визнання таким, що втратив право користування кімнатою в гуртожитку, з апеляційною скаргою представника Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради на рішення Івано-Франківського міського суду від 03 червня 2015 року, -

в с т а н о в и л а :

У грудні 2013 року представник позивача звернувся з даним позовом, щоб ухвалити рішення про визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право на користування кімнатою АДРЕСА_1.

Заявлені вимоги позивач обґрунтував тим, що на підставі рішення Івано-Франківської міської ради від 19 квітня 2010 року №280 гуртожиток по АДРЕСА_1 було прийнято в комунальну власність та передано на баланс ЖЕО №3, а пізніше згідно рішення від 31 січня 2012 року на баланс КП «Дирекція замовника». В кімнаті АДРЕСА_1 цього гуртожитку зареєстровані двоє осіб ОСОБА_5 наймач ліжко-місця та ОСОБА_3 наймач ліжко-місця, ордер останньому було видано 08 лютого 2002 року. З липня 2012 року по серпень 2013 року було обстежено дану кімнату і комісією встановлено відсутність відповідача, його речей та факт тривалого не проживання.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 03 червня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

На дане рішення представник ВК Івано-Франківської міської ради подав апеляційну скаргу, просить його скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Апелянт у скарзі зазначає, що судом неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права. Під час розгляду справи ВК Івано-Франківської міської ради були надані докази про відсутність за місцем реєстрації відповідача понад шість місяців, однак суд першої інстанції не врахував дійсних обставин справи та не застосував закон, який підлягає застосуванню. Під час обстеження кімнати АДРЕСА_1 комісією КП «Дирекція замовника» було встановлено, що у вказаній кімнаті гуртожитку проживає тільки ОСОБА_5, а відповідач ОСОБА_3 за місцем реєстрації не проживає і не використовує його за прямим призначенням відповідно до ст. 6, 10 та 127 ЖК України, відповідач був відсутній за місцем його реєстрації більше як шість місяців без поважних причин і на даний час також за місцем реєстрації не проживає, тому повинен бути визнаний таким, що втратив право на користування кімнатою.

Не заслуговують на увагу висновки суду про те, що відповідач з моменту одруження періодично проживав у спірній квартирі, оскільки це не підтверджено жодними доказами, а постійне відвідування кімнати як це зазначено у рішенні суду не відповідає змісту ст. 6, 10 ЖК УРСР щодо використання кімнати для постійного проживання.

Суд не взяв до уваги пояснення свідків, які підтвердили, що ОСОБА_3 з часу одруження у 2006 році у гуртожитку не проживав.

Також суд першої інстанції прийшов до необґрунтованого висновку про те, що відповідачу чинилися перешкоди в користуванні спірною кімнатою. Станом на 2011 рік, після зміни замків на дверях та винесення дивану відповідач вже 5 років за адресою не проживав та не вчиняв будь-яких дій щодо утримання в належному стані наданої йому у користування кімнати, що було підтверджено свідком.

Представник апелянта вважає, що під час розгляду справи встановлено та доведено факт постійної відсутності відповідача за місцем реєстрації, а тому в порушення ст. 6 ЖК УРСР відповідачем не використовується надане житлове приміщення для постійного проживання. Під час розгляду справи при з'ясуванні причин відсутності відповідача понад встановлені законодавством строки, ним не було надано доказів, що підтверджують поважність відсутності за місцем реєстрації понад шість місяців. Судом не взято до уваги, що крім створення сім'ї за іншою адресою, постійне проживання ОСОБА_3 підтверджується також переадресацією кореспонденції, що вбачається з переписки відповідача з КП «Дирекція замовника», а саме звернення ОСОБА_3 від 03 листопада 2014 року та відповідь КП «Дирекція замовника» від 24 листопада 2014 року.

Оплата відповідачем комунальних послуг за ліжко-місце не підтверджує постійне проживання ОСОБА_3 в кімнаті АДРЕСА_1, оскільки відповідач у поясненнях визнав, що такими послугами не користувався, а сплачував їх лише для того, щоб його не було виселено. При цьому судом першої інстанції не взято до уваги, що утримання майна, зокрема, оплата комунальних послуг є похідним від обов'язку передбаченого ст. 6 ЖК УРСР, а саме використання наданого житлового приміщення для постійного проживання.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта, яка вимоги скарги підтримала, відповідача та його представника, які вимоги скарги заперечили, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення.

Спірні правовідносини виникли у зв'язку з тим, що відповідач ОСОБА_3, який перебуває у трудових відносинах з ВАТ «Івано-Франківський арматурний завод» та 08 лютого 2002 року отримав ордер НОМЕР_1 на житлове приміщення, більше в кімнаті гуртожитку не проживає, а тому втратив право на користування нею.

Відмову у задоволенні позову суд першої інстанції обґрунтував тим, що відповідач ОСОБА_3 не втратив право на проживання у кімнаті гуртожитку, оскільки не встановлено факт його не проживання так, як він по можливості, коли його впускав інший користувач ОСОБА_5, періодично відвідував кімнату та оплачував послуги.

Однак, такі висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, неповно з'ясовано обставини справи, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, що є підставою для скасування рішення і ухвалення нового.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За змістом ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Судом встановлено, що на підставі рішення Івано-Франківської міської ради від 19 квітня 2010 року №280 гуртожиток по АДРЕСА_1 було прийнято в комунальну власність та передано на баланс ЖЕО №3, а пізніше згідно рішення Івано-Франківської міської ради від 31 січня 2012 року на баланс КП «Дирекція замовника». В кімнаті АДРЕСА_1 цього гуртожитку були зареєстровані двоє осіб: ОСОБА_5 як наймач ліжко-місця та ОСОБА_3, наймач ліжко-місця, якому ордер видано 08 лютого 2002 року НОМЕР_1.

Згідно актів КП «Дирекція замовника» на а.с. 6-10 від 17 липня 2012 року, 27 вересня 2012 року, 20 листопада 2012 року, 20 лютого 2013 року, 23 серпня 2013 року, на час обстеження кімнати АДРЕСА_1 на предмет встановлення осіб, що проживають за вказаною адресою зазначено, що у вказаній кімнаті зареєстровані: ОСОБА_5, який згідно ордера арматурного заводу поселений на площу ліжко-місце і зареєстрований з 03 грудня 2002 року та ОСОБА_3, який теж згідно ордера арматурного заводу поселений на площу ліжко-місце і зареєстрований з 03 грудня 2002 року. На час перевірки у кімнаті знаходився ОСОБА_5, зі слів якого стало відомо, що ОСОБА_3 проживає по вул. Кисілевської та зі слів сусідів встановлено, що вони не бачили ОСОБА_3 за цією адресою близько 5 років.

Відповідно до ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Статтею 72 ЖК України встановлено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться у судовому порядку.

Представник позивача у позовній заяві зазначив, що відповідач ОСОБА_3 відповідно до складених актів-обстеження з липня 2012 року по серпень 2013 року не проживав у кімнаті гуртожитку без поважних причин, тобто більше шести місяців, хоча отримав для проживання ліжко-місце у кімнаті у встановленому законом порядку

Апелянт обґрунтовано зазначає у скарзі, що суд першої інстанції повинен був взяти до уваги при розгляді справи вимоги ст..ст. 6,10, та 127 ЖК України, що жилі приміщення призначаються для постійного проживання громадян, а також для використання у встановленому порядку як гуртожитки, громадяни зобов'язані використовувати жиле приміщення відповідно до його призначення, додержуватись правил користування жилими приміщеннями, а також що гуртожитки можуть використовуватись для проживання.

Тому, квитанції про оплату послуг за користування кімнатою не повинні були братись до уваги, як доказ фактичного проживання, оскільки відповідач фактично оплачував кошти тільки для утримання ліжко-місця у кімнаті не з метою проживання, а щоб уникнути виселення.

Судом першої інстанції підтверджено, що відповідач не проживав у кімнаті гуртожитку більше 6 місяців і правильно зазначив про обов'язок з'ясовувати причини відсутності відповідача, однак прийшов до помилкового висновку, що факт не проживання мав місце через те, що інший мешканець кімнати у гуртожитку чинив йому перешкоди у користуванні житлом.

Встановлено, що відповідач у 2006 році одружився та сім'я, до складу якої входять двоє дітей проживає по АДРЕСА_2, що підтверджено довідкою на а.с. 78.

Відповідно до звукозапису у суді першої інстанції відповідач ОСОБА_3 пояснював, що не міг проживати з часу одруження, оскільки йому належить ліжко-місце і там він з сім'єю не могла проживати разом, тому тільки навідувався до кімнати. Усі необхідні речі з кімнати забрав, а диван співмешканець викинув. Комунальними послугами не користувався. Оплату вносив за ліжко-місце, щоб не виселили. Відповідач підтвердив, що з 2012 року постійно проживає з сім'єю у квартирі дружини по АДРЕСА_2. Квартира йому потрібна для того, що коли у сім'ї щось станеться, щоб мав де проживати, тобто як резервне житло.

Відповідач не заперечував проти пояснень колишнього співмешканця ОСОБА_5, що він з часу одруження у кімнаті не проживав, у 2011 році поміняв двері та викинув старий диван, а тільки запитав його чому останній не запропонував йому ключ від нових дверей.

У засіданні апеляційного суду відповідач підтвердив свої пояснення у суді першої інстанції,щодо необхідності збереження права на житло тільки для реєстрації і як запасне чи резервне житло у випадку, коли щось трапиться у житті. Доповнив, що з 2008 року до кімнати тільки навідувався, а до 2011 року частково проживав.

Відповідно до довідки ПАТ «Івано-Франківський арматурний завод», від 31 січня 2015 року ОСОБА_3 неодноразово в усній формі звертався до первинної профспілкової організації, щоб владнати житловий конфлікт із ОСОБА_5 і йому було дане усне роз'яснення, що будинок переданий міськвиконкому і даний спір повинні вирішувати органи влади.

Однак, враховуючи пояснення самого відповідача колегія суддів вважає, що дана довідка зовсім не підтверджує факт перешкоди йому у користуванні кімнатою і у зв'язку з цим поважності причин його не проживання. Довідка відповідачем отримана після звернення позивача з позовом до суду, не підтверджена належними документами, за її змістом усе робилося усно без зазначення дати, та навіть, якщо б мав місце факт звернення відповідача до профкому з приводу чинення перешкод у користуванні кімнатою, він до власника житла не звертався, вселитися не намагався у зв'язку з фактичним проживанням з сім'єю по АДРЕСА_2.

Колегія суддів вважає повністю підтвердженими доводи позивача, що відповідач не проживав без поважних причин у кімнаті гуртожитку не тільки з липня 2012 року по серпень 2013 року, тобто більше 6 місяців, а й раніше, тому є усі підстави для визнання його таким, що втратив право на проживання у кімнаті гуртожитку.

Керуючись ст.ст. 218, 307, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу представника виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради задоволити.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 03 червня 2015 року скасувати та ухвалити нове.

Позов Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради до ОСОБА_3 задоволити.

Визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право на користування кімнатою АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради 114,70 гривень судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: Р.Й. Матківський

Судді: Я.Д. Горблянський

І.О. Максюта