АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/8544/15 Справа № 204/8763/13-ц Головуючий у 1 й інстанції - Самсонова В. В. Доповідач - Макаров М.О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2015 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Макарова М.О.,

суддів - Максюти Ж.І., Прозорової М.Л.,

при секретарі - Самокиші О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 27 липня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, Дніпропетровської міської ради, Реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, про виділення в натурі частки із спільної часткової власності, визнання права власності на частку, припинення права спільної часткової власності та визначення порядку користування земельною ділянкою,-

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2013 року позивачка звернулася до суду із зазначеним позовом, в якому просила виділити їй натурі 1/2 частку із спільної часткової власності будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 75,7 кв.м., визнати за нею право власності на цю 1/2 частину житлового будинку, припинити право спільної часткової власності 1/2 частини виділеної їй в натурі вказаного житлового будинку, визначити порядок користування земельною ділянкою загальною площею 0,0367 га відповідно до 1/2 частки права власності житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, а також розподілити між сторонами судові витрати.

В подальшому позивач уточнила позовні вимоги та просила, виділити їй в натурі 1/2 ідеальну частку домоволодіння із спільної часткової власності та визначити порядок користування земельною ділянкою прилеглою до житлового будинку відповідно до 1/2 частки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, згідно з варіантом № 1 висновку № 1042/1043/1044-14 судової будівельно-технічної експертизи, виділити їй в натурі 1/4 ідеальну частку домоволодіння із спільної часткової власності та визначити порядок користування земельною ділянкою прилеглою до житлового будинку відповідно до 1/4 частки вказаного домоволодіння, згідно з варіантом № 1 цього висновку, визнати за нею право власності на 1/2 частину спірного домоволодіння та належить їй на підставі договору купівлі-продажу від 26 травня 1981 року, визнати за нею право власності за набувальною давністю на 1/4 частину домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2, припинити право спільної часткової власності на 1/2 частку виділену їй в натурі домоволодіння, припинити право спільної часткової власності на 1/4 частку виділену їй в натурі вказаного домоволодіння, зобов'язати Дніпропетровське міське управління юстиції в особі реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції здійснити державну реєстрацію права власності на нерухоме майно - 1/2 частку домоволодіння площею, що дорівнює 186,38 кв.м. і 1/4 частку домоволодіння площею, що дорівнює 93,185 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 та НОМЕР_1 відповідно за ОСОБА_2, а також стягнути з ОСОБА_4 на її користь половину судових витрат та витрат на проведення будівельно-технічної експертизи.

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 27 липня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та постановити нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Статтею 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Зазначене рішення ухвалено з додержанням вказаних вимог закону.

Так, судом встановлено, що сторони є співвласниками домоволодіння АДРЕСА_1, а саме: ОСОБА_2 належить 1/2 частина вказаного домоволодіння на підставі договору купівлі-продажу від 26 травня 1981 року, посвідченого Третьою дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстром № 1-2138, який зареєстровано БТІ в реєстрову книгу № 364 за реєстровим № 88; ОСОБА_4 належить 1/4 частина вказаного домоволодіння на підставі договору купівлі-продажу від 17 грудня 1975 року, посвідченого Третьою дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстром № 2-3436, який зареєстровано БТІ в реєстрову книгу № 267 за реєстровим № 34; та ОСОБА_5 належить 1/4 частина вказаного домоволодіння на підставі договору дарування від 10.07.1979 року, посвідченого Третьою дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстром № 2-3331, який зареєстровано БТІ в реєстрову книгу № 364 за реєстровим № 88, що підтверджується листом Комунального підприємства «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради від 16 червня 2015 року за № 6663 (а.с.126).

Враховуючи те, що позивачка вже є власником 1/2 частки спірного домоволодіння та її право власності зареєстроване Комунальним підприємством «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради в реєстрову книгу № 364 за реєстровим № 88, а також її права не оскаржуються, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обгрунтовано прийшов до висновку про відмову в задоволенні цих позовних вимог.

Крім того, відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Отже умовою набуття права власності на житло за набувальною давністю є добросовісне заволодіння майном на законних підставах. Цій умові відповідають випадки, коли володілець не знав і не міг знати про те, що володіє чужим житлом, не знав про обставини, у зв'язку з якими виникло володіння чужим майном і які не залишали сумніву в правомірності набуття майна.

Судом встановлено, що власником 1/4 частини домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2, яка складається з квартири НОМЕР_1, є ОСОБА_5, яка, як зазначила позивачка у судовому засіданні, у 1981 році поїхала до іншої країни.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 11 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», ураховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК про те, що правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2011 року.

Оскільки, як було встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_2 лише користується частиною будинку, яка належить ОСОБА_5, то суд дійшов до вірного висновку, що на даний випадок дія норми 344 ЦК України не поширюється.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 364 ЦК України, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

Як вбачаєтьс яз матеріалів справи між сторонами виникає спір стосовно користування спірним домоволодінням та земельною ділянкою на якій воно розташоване.

Відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи № 1042/1043/1044-14 від 17 січня 2015 року, проведеної Дніпропетровським науково-дослідним інститутом судових експертиз, було надано три варіанти можливого порядку користування присадибною територією спірного домоволодіння відповідно до ідеальної частки кожного із співвласників домоволодіння (а.с.90-102).

Також в судовому засіданні суду першої інстанції у зв'язку з виниклими питаннями по вищевказаній судовій будівельно-технічній експертизі, був допитаний судовий експерт Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз ОСОБА_6, який вказав, що немає можливості виділити із спірного домоволодіння 1/2 частину та по 1/4 частині, оскільки не вистачає житлової площі, при цьому, останній зазначив, що можливо виділити 3/4 та 1/4 частини з вказаного домоволодіння, але такі питання на розгляд експерту не ставилися, для цього необхідна додаткова експертиза.

За змістом статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, а відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частина перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це, а як встановлено судом права позивачки в даному випадку не порушені, оскільки як зазначила сама позивачка в апеляційній скарзі, що фактичний порядок користування спірним будинком влаштовує всіх співвласників, а тому її позовні вимоги є передчасними.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про незаконість рішення суду у зв'язку з тим, що вона не може оформити виділення частки із спільного майна за відсутності третього співвласника ОСОБА_5, а також остання покинула свою частку, а тому позивач вважає, що ОСОБА_5 необхідно позбавити право власності її частки, та визнати за нею-ОСОБА_2. право власності на цю частку за набувальною давністю, колегія суддів вважає необгрунтованими, оскільки відповідно до вимог ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майно, на змість права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна, а тому відсутні підстави позбавлення власника його права власності, а також суд цим обставинам дав належну оцінку.

Інші доводи апеляційної скарги не є суттєвими і не дають підстав для скасування чи зміни рішення суду, оскільки ці доводи зводяться до переоцінки доказів та незгодою з рішенням суду, а також особистим тлумаченням діючого закодавства.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що при розгляді справи, судом першої інстанції були виконані всі вимоги процесуального закону, всебічно перевірено обставини, спір вирішено у відповідності з нормами матеріального права. Рішення є обґрунтованим, з повним відображенням обставин, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є правильними. Отже апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 27 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту оголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді