АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/3060/15Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 19, 27 Суходольський О. М.
Доповідач в апеляційній інстанції
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2015 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоМіщенка С. В.
суддівСіренка Ю. В. , Трюхана Г. М.
при секретаріКолеснику Я. В.

з участю представника ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу представника ОСОБА_7 - ОСОБА_6 на рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 17 листопада 2015 року у справі за первісним позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за кредитним договором та зустрічним позовом ОСОБА_7 до товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», приватного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» про визнання частково недійсним договору відступлення права вимоги від 17 грудня 2012 року, -

в с т а н о в и л а :

У червні 2015 року ТОВ «Кредитні ініціативи» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_7 про стягнення боргу за кредитним договором, мотивуючи свої вимоги тим, що 01 жовтня 2007р. між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та ОСОБА_7 був укладений договір про іпотечний кредит №02-408/07, відповідно до якого банк зобов'язувався надати позичальнику кредит у сумі 5 000 000 (п'ять мільйонів) гривень під 16 % річних з кінцевим терміном повернення кредиту 28 вересня 2027 року.

17 грудня 2012 року між первинним кредитором ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та ТОВ «Кредитні ініціативи» (новий кредитор) було укладено договір відступлення прав вимоги, за умовами якого позивач набув усіх прав вимоги первісного кредитора до боржника ОСОБА_7 за вказаним договором про іпотечний кредит, включаючи сплату суми основного боргу, відсотків, комісій, нарахованих штрафних санкцій..

ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» як первісний кредитор виконав свої зобов'язання перед відповідачем, видавши їй кредит у сумі 5 000 000 (п'ять мільйонів) гривень.

Але відповідач свої зобов'язання по договору не виконала, порушила умови кредитного договору і станом на 20 лютого 2015 року , внаслідок невиконання ОСОБА_7 взятих на себе кредитних зобов'язань , сума її заборгованості перед позивачем складає: 10 321 055 грн. 97 коп., в т.ч.: за кредитом-4 623 440 грн.; по відсотках - 4 350 362,80 грн.; по комісії -

157 500грн.; по пені за останній рік - 1 189 753,17грн.

За умовами кредитного договору у разу невиконання або неналежного виконання відповідачем будь-яких зобов'язань, прийнятих на себе згідно умов кредитного договору, Позивач має право вимагати дострокового погашення заборгованості.

Тому позивач просив суд:

- стягнути з ОСОБА_7, на користь Товариства з Обмеженою Відповідальністю «Кредитні Ініціативи» заборгованість у розмірі:

за кредитом - 4 623 440 (чотири мільйони шістсот двадцять три тисячі чотириста сорок) гривень 00 копійок,

по відсотках - 4 350 362 (чотири мільйони триста п'ятдесят тисяч триста шістдесят дві гривень) 80 копійок.

по комісії - 157 500 (сто п'ятдесят тисяч п'ятсот гривень) 00 копійок

по пені за останній рік 1 189 753 (один мільйон сто вісімдесят дев'ять тисяч сімсот п'ятдесят три гривні) 17 копійок.

Всього: 10 321 055 (Десять мільйонів триста двадцять одна тисяча п'ятдесят п'ять гривень) 97 копійок.

- стягнути з ОСОБА_7 на користь Товариства з Обмеженою Відповідальністю «Кредитні Ініціативи» витрати по сплаті судового збору у сумі - 3 654,00 грн.

У серпні 2015 року ОСОБА_7 подала зустрічний позов до ТОВ «Кредитні ініціативи», ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» про визнання частково недійсним договору відступлення права вимоги від 17.12.2012р. /а.с.130-131/.

Обґрунтовувала зустрічні позовні вимоги тим, що, договір відступлення прав вимоги від 17.12.2012 року, укладений між відповідачами за зустрічним позовом, у частині передачі прав вимоги новому кредитору за договором про іпотечний кредит від 01 жовтня 2007 року № 02-408/07 щодо ОСОБА_7 є таким, що не відповідає вимогам законодавства, яке регулює правовідносини у сфері факторингу, оскільки на момент його укладення боржник ОСОБА_7 не була суб'єктом господарювання і не є ним й на даний час, тому відповідачами не були дотримані вимоги п.п.2 п.1 Розпорядження Нацкомфінпослуг №231 від 03 квітня 2009 року «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг».

ОСОБА_7 просила суд:

- об'єднати в одне провадження зустрічний позов ОСОБА_7 до ТОВ «Кредитні ініціативи», ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» про визнання частково недійсним договору відступлення права вимоги з позовом ТОВ «Кредитні ініціативи» про стягнення заборгованості за договором про іпотечний кредит.

- визнати частково недійсним Договір відступлення прав вимоги від 17.12.2012 року, укладений між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та ТОВ «Кредитні ініціативи» в частині відступлення права вимоги за договором про іпотечний кредит від 01.10.2007 року № 02-408/07 до ОСОБА_7.

Ухвалою Черкаського районного суду Черкаської області від 20 серпня 2015 року зустрічний позов ОСОБА_7 та первісний позов ТОВ «Кредитні ініціативи» були об'єднанні в одне провадження.

Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області 17 листопада 2015 року первісний позов ТОВ «Кредитні ініціативи» задоволено повністю.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» заборгованість за договором про іпотечний кредит № 02-408/07 від 01.10.2007р. в розмірі 10 321 055 грн. 97 коп.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» судові витрати по справі, що складаються із судового збору в сумі 3 654 грн.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_7 до ТОВ «Кредитні ініціативи», ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» про визнання частково недійсним договору відступлення права вимоги від 17.12.2012р. - відмовлено повністю.

Не погодившись з рішенням суду в листопаді 2015 року представник ОСОБА_7 - ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу.

Ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 02 грудня 2015 року апеляційна скарга представник ОСОБА_7 - ОСОБА_6 була залишена без руху.

Усунувши недоліки, що зазначалися в ухвалі про залишення апеляційної скарги без руху, представник ОСОБА_7 - ОСОБА_6 подав уточнюючу апеляційну скаргу, в якій змінив прохальну частину.

Апелянт просив:

- поновити строк на апеляційне оскарження, як такий, що пропущений з поважних причин.

- скасувати рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 17 листопада 2015 року і ухвалити нове рішення, яким: відмовити в задоволенні позову ТОВ «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_7 про стягнення кредитної заборгованості та задовольнити зустрічний позов ОСОБА_7 до ТОВ «Кредитні ініціативи» і ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» про визнання частково недійсним договір відступлення права вимоги від 17грудня 2012 року.

Обґрунтовуючи подану апеляційну скаргу представник ОСОБА_7 - ОСОБА_6 вказав, що суд дав невірну оцінку поданим сторонами доказам, не застосував норми матеріального права, які відповідають даним правовідносинам та допустився порушення норм процесуального права при ухваленні оскаржуваного рішення.

Зокрема суд належним чином не обґрунтував ухвалене рішення, не зазначив мотивів відхилення заперечень відповідача по первісному позову та доводів ОСОБА_7 як позивача по зустрічному позову.

В тому числі без належних підстав відхилив її доводи про недоведеність позивачем ТОВ «Кредитні ініціативи» розміру заборгованості та про пропущення ТОВ «Кредитні ініціативи» строків позовної давності для звернення до неї з позовом.

Також, всупереч посиланням ТОВ «Кредитні ініціативи» на норми ст. 1077, ст.1078, ст. 1080, ст. 1084 ЦК України та зміст Договору відступлення прав вимоги від 17.12.2012 року, суд дійшов до помилкового висновку, що даний Договір не є договором факторингу, а є договором відступлення права вимоги і, пославшись на норми ст.512-517 ЦК України, безпідставно відхилив вимоги по зустрічному позову та задовольнив первісний позов, визнавши ТОВ «Кредитні ініціативи» належним позивачем по справі і стягнувши зі ОСОБА_7 на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» борг в розмірі 10 321 055 грн. 97 коп., хоча останнє не довело належними доказами, що воно є новим кредитором за договором про іпотечний кредит від 01.10.2007 року № 02-408/07.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах заявлених позовних вимог та доводів апелянта, судова колегія приходить до висновку, що апеляційні скарги не підлягає до задоволення.

З досліджених матеріалів справи вбачається, що 01 жовтня 2007р. між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та ОСОБА_7 був укладений договір про іпотечний кредит №02-408/07, відповідно до якого банк зобов'язувався надати позичальнику кредит у сумі 5 000 000 (п'ять мільйонів) гривень під 16% річних з кінцевим терміном повернення кредиту 28.09.2027р. /а.с. 6-12/.

Підчас розгляду справи в суді апеляційній інстанції, так як і в суді першої інстанції, ОСОБА_7 та її представником не оспорювався як факт укладання і підписання договору про іпотечний кредит з відповідними додатками, так і факт отримання нею кредитних коштів в розмірі та на умовах, що передбачені цим Договором.

Частина третя статті 6 ЦК України визначає, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, проте не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Норму статті 6 ЦК України розкриває стаття 627 цього Кодексу, в якій зазначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх умов договору (частина перша статті 638 ЦК України).

Частина 1 статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Зазначені положення узгоджуються з нормами частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України, відповідно до яких підставою недійсності правочинів є суперечність їх актам цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

За змістом статті 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Відмежування вказаного договору від інших подібних договорів, зокрема договір цесії, визначає необхідність застосування спеціальних вимог законодавства, в тому числі відносно осіб, які можуть виступати фактором.

Разом з тим розділ І книги п'ятої ЦК України регулює загальні положення про зобов'язання, зокрема положення щодо сторін у зобов'язанні.

Так, відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор (частина 1 статті 510 ЦК України ).

Законодавством також передбачені порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) у зобов'язанні.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов'язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

Натомість договір факторингу має на меті фінансування однієї сторони договору іншою стороною шляхом надання їй визначеної суми грошових коштів. Ця послуга згідно з договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому право грошової вимоги, передане фактору, не є платою за надану останнім фінансову послугу.

Як встановлено судом першої інстанції, при укладенні договору про відступлення права вимоги від 17.12.2012 року сторони керувалися положеннями статей 512, 513 ,514 ЦК України

За загальним правилом наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобов'язанні не вимагається, якщо інше не встановлено договором або законом.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 514 ЦК України).

З урахуванням зазначених норм права та встановлених обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що договір від 17.12.2012 року є договором відступлення права вимоги, а не договором факторингу, що зумовлює відсутність передбачених статтями 203, 215 ЦК України підстав для визнання цього договору недійсним. І дані висновки відповідають рішенню Верховного Суду по справі №6-301цс15, прийнятому за наслідками розгляду справи щодо подібних правовідносин.

Тому суд правомірно відмов в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_7 до товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», приватного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» про визнання частково недійсним договору відступлення права вимоги від 17 грудня 2012 року та відхилив її заперечення по первісному позову щодо відсутності у ТОВ «Кредитні ініціативи» як нового кредитора вимагати виконання умов договору про іпотечний кредит з відповідними додатками.

У відповідності до положень ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

В матеріалах справи міститься розрахунок заборгованості ОСОБА_7, наданий стороною позивача, який жодним чином не був спростований відповідачем, відповідно до якого заборгованість за договором про іпотечний кредит № 02-408/07 від 01.10.2007р. в складає 10 321 055 грн. 97 коп. /а.с.91/

Оскільки відповідач зобов'язання за кредитним договором виконувала неналежним чином, кредит, відсотки та інші платежі, передбачені договором, у повному обсязі не сплатила, то суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про наявність заборгованості відповідача у вказаному розмірі, що було визнано й стороною відповідача, оскільки ОСОБА_7 ні факту несплати боргу, ні розміру заборгованості по кредитному договору не заперечувала та не оспорює. А в поданих запереченнях на первісний позов та в апеляційній скарзі на рішення суду першої інстанції посилається зокрема на ту обставину, що позивачем було пропущено строк позовної давност.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Частиною другою статті 264 ЦК України визначено, що позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

З матеріалів справи вбачається, що 07 червня 2012 року Придніпровським районним судом було ухвалено рішення по справі за позовом ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» до ОСОБА_9, ТОВ «Корпорація «Райагробуд», третя особа: ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за кредитним договором, яким суд стягнув солідарно зі ОСОБА_9, ТОВ «Корпорація «Райагробуд» на користь ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» заборгованість за договором про іпотечний кредит № 02-408/07 від 01.10.2007р. в сумі 5444838,56грн. Тому оскільки пред'явленням даного позову до солідарних боржників було перервано позовну давність по вимогам за договором про іпотечний кредит № 02-408/07 від 01.10.2007р. в розмірі 10 321 055 грн. 97 коп., то саме з 07 червня 2012 року почався перебіг строку позовної давності.

А оскільки позовну заяву до районного ТОВ «Кредитні ініціативи» як новий кредитор подало 17 червня 2015 року, то відповідно й строк позовної давності позивачем не було порушено.

Тому з урахуванням встановлених обставин, ухвалюючи рішення, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, що позивач при зверненні до суду за судовим захистом визначеного законом строку позовної давності не порушив.

Зазначені в апеляційній скарзі докази не спростовують висновків суду першої інстанції і не дають підстав для її задоволення, оскільки носять суб'єктивний характер і ґрунтуються на неправильному трактуванні норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

Про інші порушення норм матеріального чи процесуального права при ухваленні судом першої інстанції ОСОБА_7 та її представник в апеляційній скарзі не зазначали.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Стаття 308 ЦПК України передбачає, що апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

За встановлених обставин, підстав для зміни чи скасування рішення суду колегія суддів не вбачає, у зв'язку з чим заочне рішення суду першої інстанції належить залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_7 - ОСОБА_6 на рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 17 листопада 2015 року - відхилити.

Рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 17 листопада 2015 року у справі за первісним позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за кредитним договором та зустрічним позовом ОСОБА_7 до товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», приватного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» про визнання частково недійсним договору відступлення права вимоги від 17 грудня 2012 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до суду касаційної інстанції.

Головуючий :

Судді :