Справа № 357/6850/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 серпня 2015 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді Бондаренко О. В. ,

при секретарі Кириченко Д. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 4 цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: Перша Білоцерківська міська державна нотаріальна контора, ОСОБА_3, про визнання договору дарування удаваним, про визнання укладеним договору купівлі-продажу будинку та поділ будинку, як майна подружжя,

В С Т А Н О В И В :

15.05.2015 року позивач звернувся до суду з даним позовом мотивуючи тим, що 12.08.2000 року між ним та відповідачем ОСОБА_2 був укладений шлюб. 16.03.2015 року згідно рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області шлюб був розірваний. Під час перебування в шлюбі, за спільні кошти подружжя вони придбали індивідуальний житловий будинок садибного типу № 55- а по вулиці Лісовій в місті Біла Церква Київської області. Всі дії щодо оформлення документів та укладення нотаріальної угоди придбання нерухомості вчиняла відповідач. В квітні 2015 року, після розірвання шлюбу, під час оформлення позову на розподіл спільного майна подружжя в документах доданих до листа КП ПБТІ № 482 від 06.04.2015 року він побачив два договори придбання будинку. Однак, це були договори дарування, а не купівлі продажу, як він завжди вважав. Таким чином, в квітні 2015 року він дізнався, що відповідач уклала два удаваних правочини дарування будинку від 21.03.2002 року на 17/25 частин будинку і господарських споруд та від 26.06.2003 року на 8/25 частин будинку і господарських споруд для того, щоб приховати дійсні два правочини купілі продажу, які сторони насправді вчинили. Такими діями відповідач порушила його право щодо спільної сумісної власності на будинок, який було набуто під час шлюбу за спільні кошти подружжя і згідно чинного Сімейного кодексу України має належати дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Продавці ОСОБА_4 та ОСОБА_5 при відчуженні своїх частин будинку отримали грошові кошти, тому фактично було укладено правочин купівлі продажу будинку, однак юридично було оформлено договори дарування. Окрім цього, продавці і покупець це сторонні один для одного люди і раніше не знайомі що виключає можливість дарування такого цінного майна, як будинок з господарськими спорудами. Договір, що встановлює обовязок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, тому відчуження будинку в дійсності мало форму правочину купівлі продажу. Оскільки житловий будинок вони з відповідачем придбали на підставі правочину купівлі продажу, тому він в порядку ст.ст. 60,69, 70 СК України, має право на поділ будинку, який є спільною сумісною власністю подружжя та визнання заним права власності на 1/2 частину цього будинку. Позивач просить в судовому порядку визнати договір дарування 17/25 частин житлового будинку з господарськими спорудами за адресою: Київська область, м. Біла Церква, вул.. Лісова 55 а, укладений 21.03.2002 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2, посвідчений державним нотаріусом Білоцерківської міської державної нотаріальної контори ОСОБА_6, зареєстрованого в реєстрі за № 1-629 та визнати договір дарування 8/25 частин житлового будинку з господарськими спорудами за адресою: Київська область, м. Біла Церква, вул. Лісова 55 а, укладений 26.06.2003 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2, посвідчений державним нотаріусом Білоцерківської міської державної нотаріальної контори ОСОБА_7, зареєстрованого в реєстрі за № 3-403 удаваними та визнати їх договорами купівлі продажу житлового будинку з господарськими спорудами за адресою: Київська область, м. Біла Церква, вул.. Лісова 55 а; поділити спільне майно подружжя визнавши за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності на житловий будинок з господарськими спорудами за адресою: Київська область, м. Біла Церква, вул.. Лісова 55 а по 1/2 частині за кожним.

В судове засідання позивач ОСОБА_1 не зявився, про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином, причини неявки суд не повідомив.

Представник позивача, за довіреністю у справі, ОСОБА_8 в судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі та зазначив, що під час укладення договорів дарування внутрішня воля сторін була направлена на укладеня договору купівлі продажу, ні позивач ні відповідач продавців будинку не знали, тому наміру у них укладати договори дарування не було, будинок було придбано за спільні кошти подружжя, а все що придбано під час шлюбу є спільним майном подружжя. Факт передачі коштів за будинок підтверджується поясненнями продавця ОСОБА_3, а щодо другого договору показами свідка ОСОБА_9, оскільки ОСОБА_4 померла. Продавці будинку ніяких претензій до покупця з моменту укладення договорів дарування не заявляли. Позивач постійно проживав у будинку і лише останні шість місяців проживає за іншою адресою.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не зявилась, про дату, час та місце судового засідання повідомлена належним чином, причини неявки суд не повідомила, надала до суду письмові заперчення протии позову в яких просила застосувати строк позовної давності до заявлених позивачем вимог та відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Представник відповідача, адвокат за договором, ОСОБА_10 в судовому засіданні позов не визнала, підтримала письмові заперчення відповідача та просила відмовити в задоволенні позову в повному обсязі та зазначила, що позивачу було відомо про обставини укладення договору дарування на момент його оформлення та в подальшому при реєстрації місця проживання. Позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт укладення договорів купівлі продажу будинку. Позивач пропустив строк позовної давності, заяв про його поновлення з доказами не надав.

Представник третьої особи: Першої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори в судове засідання не зявився, про дату, час та місце судового засідання повідомлені належним чином, направили до суду клопотання про розгляд справи без участі представника.

Третя особа: ОСОБА_3 в судовому засіданні позов підтримала, надала до суду письмові пояснення та пояснила, що вона була власником частини спірного будинку, який отримала у спадок після смерті батька. В будинку не проживала, оскільки не було необхідних умов для проживання, в ньому жили квартиранти ( цигани), двічі на місяць вона приходила до будинку. Відповідач із сином приходила дивитись будинок, а потім в нотаріальній конторі на прохання відповідача вони уклади договір дарування. Відповідач перед тим, як прийти до нотаріальної контори сплатила їй 2500 доларів США за частину будинку, чи писали розписки не памятає і яка вартість 8/25 частини будинку, також, не памятає, всі витрати по оформленню договору оплачувала відповідач. Спочатку наміру відчужувати будинок в неї не було, однак за сімейними обставинами вирішила його продати, а наміру дарувати вона не мала. Позивача вона жодного разу не бачила. Вони з відповідачем не родичі і не знайому були до моменту укладення договору. ОСОБА_4, дружина батька, також отримала у спадок частину будинку і вирішила продати його, щоб дати кошти племіннику, щоб він її доглядав.

Суд, заслухавши осіб які беруть участь у справі, покази свідка ОСОБА_9, дослідивши матеріали справи встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 11 ЦПК України).

Ст. 10 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Згідно вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Відповідно до ч. 4 ст. 61 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 2. ст.59 ЦПК, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

До спірних правовідносин підлягає застосуванню Кодекс про шлюб та сімю від 20.06.1969 № 2006-VII та Цивільний Кодекс від 18.07.1963 № 1540-VI, в редакції, яка діяла на момент укладення договору дарування.

Відповідно до ст. 22 Кодексу про шлюб та сімю, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Згідно із ст. 23 Кодексу про шлюб та сімю, майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. При укладенні угод одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.( ст.24 Кодексу про шлюб та сімю)

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 з 12.08.2000 року перебуали у зареєстрованому шлюбі, які рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 16.03.2015 року було розірвано, що підтверджено матеріалами справи ( а.с.5,6)

Згідно із договором дарування частини жилого будинку, 21.03.2002 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 був укладений договір дарування, згідно з яким ОСОБА_4 подарувала, а ОСОБА_2 прийняла у дар 17/25 частин жилого будинку з частиною господарських та побутових будівель та споруд, що знаходиться в місті Біла Церква по вулиці Лісовій під № 55 «А». Вказаний договір посвідчено державним нотаріусом Білоцерківської державної нотаріальної контори Київської області ОСОБА_6 та зареєстровано в реєстрі за № 1-3057. Цей дар сторони оцінюють в сумі 16 562 грн. Витрати, повязані з укладенням цього договору, сплачує «Обдарована» (а.с. 8).

Згідно із договором дарування частини жилого будинку, 26.06.2003 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 був укладений договір дарування, згідно з яким ОСОБА_5 подарувала, а ОСОБА_2 прийняла у дар 8/25 частин жилого будинку з частиною господарських та побутових будівель та споруд, що знаходиться в місті Біла Церква по вулиці Лісовій під № 55 «А». Вказаний договір посвідчено державним нотаріусом Білоцерківської державної нотаріальної контори Київської області ОСОБА_7 та зареєстровано в реєстрі за № 3-403. Цей дар сторони оцінюють в сумі 8872 грн. Витрати, повязані з укладенням цього договору, сплачує «Обдарована»(а.с. 8).

Відповідно до ст. 243 ЦК УРСР, за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому.

Договір дарування на суму понад 500 карбованців, а при даруванні валютних цінностей - на суму понад 50 карбованців повинен бути нотаріально посвідчений ( ст. 244 ЦК УРСР).

Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР, за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується

прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. ( ст. 227 ЦК УРСР).

Відповідно до ст.ст.41,42 ЦК УРСР, угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов'язків. Угоди можуть укладатись усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній).Угода, для якої законом не встановлена певна форма, вважається також укладеною, якщо з поведінки особи видно її волю укласти угоду. Мовчання визнається виявом волі укласти угоду у випадках, передбачених законодавством.

Відповідно до ст. 58 ЦК УРСР, якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі.

Отже, відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України, позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладання правочину, що за його думкою є удаваним, 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети ніж приховати інший правочин, 4) настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

У правової позиції ВСУ, яка викладена в Постанові від 14.11.2012 року у справі № 6 133 ЦС12, зазначено, що відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Таким чином, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 202, ч. 3 ст. 203 ЦК України головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, який підлягав встановленню судом є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору дарування та з'ясування питання про те, чи не укладена ця угода з метою приховати іншу угоду та яку саме.

Отже, головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, який підлягає встановленню є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору дарування та зясування питання про те, чи не укладена ця угода з метою приховати іншу угоду та яку саме.

Для визнання договору дарування удаваним слід встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо, приховуючи, що між ними укладено договір купівлі-продажу, а їх дії були направлені на приховання справжньої волі, досягнення інших правових наслідків та отримання якоїсь особистої користі. Наміру однієї сторони на укладення удаваної угоди недостатньо.

Однак, позивачем не надано до суду належних, допустимих і переконливих доказів того, що ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , укладаючи договір дарування, діяли свідомо, приховуючи, що між ними укладено договір купівлі-продажу та їх дії при цьому були направлені на приховання справжньої волі, досягнення інших правових наслідків та отримання якоїсь особистої користі.

Крім того, на відміну від договору купівлі-продажу, договір дарування є безоплатним. Проте, до суду не надано доказів того, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 отримали від ОСОБА_2 грошові кошти в рахунок продажу будинку, які б узгоджувались з поясненнями третьої особи та свідка ОСОБА_9

Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні дав покази, про те, що ОСОБА_4 приходилась йому тіткою по матері, він не був присутнім при укладенні договору чи передачі коштів за будинок, однак його мати розповідала, що тітка подала обяву про продаж частини будинку, потім вона продала будинок сім'ї ОСОБА_1 за 4000 доларів США. По проханню покупця вони уклали договір дарування, щоб менше сплачувати державне мито. Позивач і відповідач родичами ОСОБА_4 не приходяться, знайомі не були. Чи були розписки про отримання коштів за будинок йому не відомо. ОСОБА_4 витратила кошти отримані за частину будинку на купівлю квартири і мала намір зробити операцію. За життя, тітка ніяких вимог щодо укладеного договору дарування не заявляла.

Отже, посилання представника позивача на покази свідка, який не був присутнім при укладенні договорів, а зазначені ним факти йому відомі зі слів матері, яка, також,не була присутня при їх укладенні, про те, що ОСОБА_4 мала намір укласти договір купівлі-продажу частини будинку, за яку отримала 4000 доларів США, в силу вимог ст. 59 ЦПК України є недопустимими доказами, оскільки договір купівлі-продажу нерухомого майна потребує письмової форми. У зв'язку з цим, відповідно до положень ст. 46 ЦК УРСР, рішення суду не може ґрунтуватись на свідченнях свідків.

Крім того, згідно з свідоцтвом про смерть ( а.с. 55) ОСОБА_4 13.02.2005 року померла, і як зазначили в судовому засіданні сторони, вона за життя не оспорювала укладений договір дарування.

Також, суд вважає, що встановлення обставин укладеного правочину лише на поясненнях третьої особи ОСОБА_5 не може грунтуватись, оскільки наміру однієї сторони на укладення удаваної угоди недостатньо.

Крім того, зазначені третьою особою та свідком суми коштів, за які нібито було продано частини будинку не співпадають з розміром оцінки дару ( частин будинку) зазначених у договорах дарування.

Позивач, в підтвердження вимог щодо права на 1/2 часту майна, придбаного в період шлюбу, зазначає про те, що зазначений житловий будинок було придбано за спільні кошти подружжя, однак не надав до суду жодних доказів в підтвердження даних обставин.

Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов не обгрунтований, тому вимоги позивача про визнання договорів дарування удаваними, визнання укладеним договорів купівлі-продажу будинку та, як похідна вимога, поділ будинку, як майна подружжя не підлягають до задоволення.

Заявлене відповідачем клопотання про застосування строку позовної давності суд не приймає до уваги з наступних підстав.

За ст.71 ЦК УРСР, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Згідно ст.75 цього Кодексу позовна давність застосовується судом незалежно від заяви сторін.

Як передбачено ст.76 ЦК УРСР, перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Судом встановлено, що житловий будинок з господарськими спорудами за адресою: Київська область, м. Біла Церква, вул. Лісова 55 а було отримано в дар ОСОБА_2 в період шлюбу з ОСОБА_1, який був зареєстрований в даному будинку 15.05.2007 року, що підтверджено матеріалами справи ( а.с.3,4,5,8,9).

Отже, позивач повинен був дізнатись про порушення свого права 15.05.2007 року та предявити позов про визнання договорів дарування удаваними та визнання укладеним договорів купівлі-продажу будинку до 15.05.2010 року.

Згідно з положеннями ст.6 ЦК УРСР захисту в судовому порядку підлягає порушене право особи, і лише при встановленні цього порушення суд застосовує строк позовної давності. У разі недоведеності порушення цього права в задоволенні позовних вимог слід відмовити по суті.

Отже, положення закону про правові наслідки спливу позовної давності в даному випадку не можуть бути застосовані, оскільки судом відмовлено позивачу в задоволенні позову за безпідставністю матеріально-правової вимоги.

Щодо вимог позивача про визнання за ним права власності на частину майна подружжя, то суд приходить до висновку, що позивачем не пропущено строк позовної давності, оскільки сторони по справі проживали у спірному будинку до розірвання шлюбу і тільки після його розірвання між ними виник спір з приводу спільного майна, тобто, позивач має право, враховуючи положення ст.ст.256,257 ЦК України, звернутись до суду з позовом про визнання майна спільним сумісним майном подружжя та про його поділ до 16.03.2018 року.

Відповідно до ст. 25 Кодексу про шлюб та сімю, якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя.

Ст. 62 Сімейного кодексу України, також, передбачено, що якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Якщо один із подружжя своєю працею і (або) коштами брав участь в утриманні майна, належного другому з подружжя, в управлінні цим майном чи догляді за ним, то дохід (приплід, дивіденди), одержаний від цього майна, у разі спору за рішенням суду може бути визнаний об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Однак, позивачем не доведено факт істотного збільшення у своїй вартості будинку внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або його особистих затрат, факт участі в утриманні майна, належного другому з подружжя, в управлінні цим майном чи догляді за ним, тому вимоги щодо визнання спірного будинку спільним майном подружжя та визнання права власності на частину даного майна не підлягають до задоволення.

Керуючись ст.ст. 22,23,24,25 Кодексу про шлюб та сімю від 20.06.1969 № 2006-VII, ст.ст. 6,41,42,46,58,75,76,243,244 Цивільного Кодексу Української РСР від 18.07.1963 № 1540-VI, ст. 62 Сімейного кодексу України, ст.ст.256,257 ЦК України, ст.ст. 3,10, 11, 59, 60, 61, 88, 209, 212-215, 217, 256 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: Перша Білоцерківська міська державна нотаріальна контора, ОСОБА_3, про визнання договору дарування удаваним, про визнання укладеним договору купівлі-продажу будинку та поділ будинку, як майна подружжя відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду Київської області через Білоцерківський міськрайонний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя ОСОБА_11