Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16.12.2015 Справа №607/15552/15-ц

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

головуючої судді Сливки Л.М.

за участю секретаря судового засідання Зарічної О. П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Тернополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи ОСОБА_3, Перший відділ державної виконавчої служби Тернопільського міського управління юстиції про визнання правочину удаваним та визнання права,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_2, треті особи ОСОБА_3, Перший відділ державної виконавчої служби Тернопільського міського управління юстиції про визнання довіреності від 14.06.2011 року, посвідченої приватним нотаріусом ОСОБА_4, зареєстрованої в реєстрі за № 2906, згідно якої ОСОБА_2 уповноважила ОСОБА_1, та його внука ОСОБА_3, управляти та розпоряджатись автомобілем марки ВАЗ 11183, 2008 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1, номер шасі ХТА 8625 удаваним правочином вчиненим з метою приховати договір купівлі-продажу спірного автомобіля укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та визнати за ним право власності на спірний автомобіль.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що 03 грудня 2011 року він придбав у ОСОБА_2 належний їй автомобіль марки ВАЗ 11183, 2008 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1, номер шасі ХТА 8625. В рахунок оплати вартості автомобіля позивач передав відповідачці кошти у розмірі 55 500 грн., а остання передала позивачу автомобіль та документацію на нього.

Крім того, 14 червня 2011 року приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу ОСОБА_4, була посвідчена довіреність від ОСОБА_5 на імя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 щодо права управління та розпорядження автомобілем марки ВАЗ 11183, 2008 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1, номер шасі ХТА 8625 , терміном на десть років.

04 грудня 2014 року державним виконавцем Першого відділу державної виконавчої служби тернопільського міського управління юстиції винесено постанову про розшук майна боржника ОСОБА_2, у тому числі і спірного автомобіля. 29 серпня 2015 року працівником міліції складено протокол огляду та затримання автомобіля на підставі якого автомобіль вилучено у позивача.

Посилаючись на наведене та те, що оспорювана довіреність від 14.06.2011 року була видана виключно з метою приховати інший правочин, а саме договір купівлі-продажу автомобіля, який насправді було вчинено між сторонами спору, а він фактично набув право власності на спірний автомобіль, однак позбавлений можливості оформити його у встановленому законом порядку, позивач просив позов задовольнити.

У судове засідання позивач та його представник не зявились, хоча про час та місце його були повідомленні належним чином. Попередньо подали суду заяви про слухання справи без їх участі, позов підтримують та просять задовольнити,не заперечуючи щодо ухвалення заочного рішення .

Представник Першого відділу ДВС служби ТМУЮ в судове засідання не зявився, хоча про час та місце його був повідомлений належним чином. Попередньо подав суду заяви про слухання справи без їх участі, щодо задоволення позову заперечують, оскільки оспорювана довіреність не є документом, що підтверджує право власності.

Відповідачка в судове засідання не зявилася, хоча про час та місце його була повідомлена належним чином. Попередньо не повідомила суд про причини своєї неявки.

Третя особа ОСОБА_3 в судове засідання також не зявився, хоча про час та місце його був повідомлений належним чином. Попередньо подав суду заяву про слухання справи без його участі, позов визнає та просить задовольнити.

Суд, вважає за необхідне проводити заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії ВОС 038276 від 24.04.2008 року, автомобіль марки ВАЗ, 11183, легковий седан В, 2008 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1, номер шасі ХТА 8625, належить на праві приватної власності відповідачці ОСОБА_2

Згідно довіреності від 14 червня 2011 року, посвідченої приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу ОСОБА_4 і зареєстрованої в реєстрі за №2906, ОСОБА_2 уповноважила ОСОБА_1 та ОСОБА_3 кожен з яких вправі діяти самостійно, управляти та розпоряджатися (продати, обміняти, здавати в оренду, передавати в позичку, визначаючи в усіх випадках ціну та умови договору на власний розсуді) належний їй на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії ВОС 038276 від 24.04.2008 року, автомобіль марки ВАЗ, 11183, легковий седан В, 2008 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1, номер шасі ХТА 8625. Для цього надала їм право розписуватись, продавати та одержувати необхідні довідки, документи, підписувати договір купівлі-продажу, одержувати грошу, переобладнувати т.з., отримувати страхове відшкодування щодо строком на десять років.

04 грудня 2014 року державним виконавцем Першого відділу державної виконавчої служби Тернопільського міського управління юстиції винесено постанову про розшук належного боржника ОСОБА_2 спірного автомобіля.

29 серпня 2015 року працівником міліції складено протокол огляду та затримання спірного автомобіля, на підставі якого автомобіль вилучено у позивача.

Суд, розглянувши матеріали справи, оцінивши в сукупності наявні у справі докази, прийшов до переконання, що позов є безпідставним і до задоволення не підлягає, виходячи з наступних підстав.

Згідно із вимогами ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

В силу вимог ч. 1 ст. 240 ЦК України представник зобов'язаний вчиняти правочин за наданими йому повноваженнями особисто. Він може передати своє повноваження частково або в повному обсязі іншій особі, якщо це встановлено договором або законом між особою, яку представляють, і представником, або якщо представник був вимушений до цього з метою охорони інтересів особи, яку він представляє.

Положеннями ч. 3 ст. 244 ЦК України передбачено, що довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.

Згідно з вимогами ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до вимог ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. У разі встановлення факту неправомірності насправді вчиненого правочину удаваний правочин може бути визнаний недійсним на підставі вимог ч. 1 ст. 215 ЦК, адже в ньому зовнішнє волевиявлення сторін не збігається з їх внутрішньою волею.

При укладенні удаваного правочину сторони мають намір своїми діями досягнути такого правового результату, який не є за законом наслідком даного волевиявлення, а намагаються досягнути іншого правового результату, про який вони фактично домовились.

Тобто, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину, удаваний правочин може бути вчинено його сторонами для приховування іншого правочину між цими ж сторонами. Воля сторін в удаваному правочині спрямована на настання інших цивільно-правових наслідків, ніж ті, що передбачені правочином.

Відповідно до розяснень викладених у п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» за удаваним правочином (ст. 235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст. 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені ст. 216 ЦК України, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний.

Аналіз зазначених норм у системному зв'язку свідчить про те, що видача довіреності є одностороннім правочином.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 зазначив, що фактично між сторонами укладений договір купівлі-продажу спірного автомобіля .

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно з вимогами ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

В силу вимог п. 3 ч. 1 ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ч.4 ст. 334 ЦК України якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

Положеннями п. 7 постанови Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 року № 1388, якою затверджені Правила державної реєстрації та обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин на шасі, автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів та мотоколясок (далі - Правила) встановлено, що власники транспортних засобів та особи, що експлуатують такі засоби на законних підставах, або їх представники (далі - власники) зобов'язані зареєструвати (перереєструвати) транспортні засоби протягом десяти діб після придбання (одержання) або митного оформлення, або тимчасового ввезення на територію України, або виникнення обставин, що є підставою для внесення змін дореєстраційних документів.

Згідно з вимогами п. 40 цих Правил зняття з обліку транспортних засобів проводиться після їх огляду в підрозділах Державтоінспекції на підставі заяви власника,документа, що посвідчує особу, виконавчого напису нотаріуса, постанови державного виконавця або рішення суду.

Крім того, обовязкова державна реєстрація та облік усіх транспортних засобів, що використовуються на автомобільних дорогах державного значення передбачене також ч. 3 ст. 34 Закону України "Про дорожній рух" .

Встановлено, що між сторонами спору 14.06.2011 року було оформлено нотаріально посвідчену довіреність на розпорядження спірним автомобілем.

З матеріалів справи вбачається, що спірний автомобіль не був знятий з обліку в органах ДАІ та станом по даний час залишається зареєстрованим за відповідачем ОСОБА_2

Так, в судовому засідання встановлено, що згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії ВОС 038276 від 24.04.2008 року, автомобіль марки ВАЗ, 11183, легковий седан В, 2008 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1, номер шасі ХТА 8625, належить на праві приватної власності відповідачці ОСОБА_2, про що сторони спору не заперечують.

Згідно з вимогами п. 8 вказаних Правил правомірність придбання транспортного засобу підтверджується зазначеними в них документами, зокрема: довідкою - рахунок, виданою за формою згідно з додатком № 1 до цих правил; договором або іншими посвідченими в установленому порядку документами, що встановлюють право власності на автомобіль. Бланки довідок - рахунок є бланками суворого звіту і виготовляються в порядку, передбаченому постановою Кабінету Міністрів України від 19 квітня 1993 р. № 283.

Довіреність серед переліку документів, що підтверджують правомірність придбання транспортного засобу у п. 8 Правил не вказана.

Таким чином, сторони, оформивши правовідносини на підставі оспорюваної довіреності, навіть з правом повіреної особи на розпорядження транспортним засобом, не вчинили тим самим правовідносини, що свідчать про перехід права власності транспортного засобу від відповідача до позивача.

Сукупність зібраних судом доказів свідчить про те, що в установленому законом порядку договір купівлі-продажу спірного автомобіля між сторонами спору укладений не був, відтак підстав для визнання договору доручення удаваним правочином та визнання права власності на автомобіль марки ВАЗ, 11183, легковий седан В, 2008 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 за ОСОБА_1 суд не вбачає.

Більше того, вимог про визнання недійсним чи скасування свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії ВОС 038276 від 24.04.2008 року, виданого на імя ОСОБА_2 позивачем суду не заявлено.

В силу вимог ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Враховуючи вищенаведені вимоги закону та встановлені обставини справи, суд вважає, що між сторонами спору договір купівлі-продажу спірного транспортного засобу укладений не був, ОСОБА_2 надала ОСОБА_1 та ОСОБА_3, лише довіреність на право користування та розпорядження спірним автомобілем, а тому відсутні підстави вважати доведеним факт удаваності правочину та укладення договору купівлі-продажу транспортного засобу та визнання за ОСОБА_1 права власності на спірний автомобіль.

Доводи позивача про те, що фактично між сторонами спору було укладено договір купівлі-продажу спірного автомобіля, суд вважає безпідставними, оскільки позивачем не доведено, що сторонами укладено договір купівлі -продажу транспортного засобу та досягнуто згоди по всіх істотних умовах договору з додержанням форми та процедури, передбаченої законодавством.

Безпідставними також є посилання позивача як на підставу визнання за ним право власності на спірний автомобіль на те, що транспортний засіб починаючи з червня 2011 року фактичного перебуває у його користуванні та володіння, оскільки в силу вимог ч.4 ст. 334 ЦК України право власності на майно, що підлягає державній реєстрації виникає з моменту такої реєстрації.

Суд також не приймає до уваги доводи позивача про те, що він сплатив відповідачці за спірний автомобіль кошти у розмірі 55 500 грн, про що остання написала розписку, оскільки сам факт сплати коштів, без оформлення у встановленому законом порядку права власності на спірний автомобіль та оформлення правочину у встановленому законом порядку не є підставою виникнення права власності на рухоме майно, яке підлягає державній реєстрації.

Керуючись ст.ст. 208, 238, 328, 334 ЦК України, Постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 року № 1388, ст.ст.10, 53, 57, 60, 169, 208, 209, 212, 213, 215, 218 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи ОСОБА_3, Перший відділ державної виконавчої служби Тернопільського міського управління юстиції про визнання правочину удаваним та визнання права відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуто Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Заочне рішення суду може бути оскаржене відповідачем в загальному порядку лише у разі залишення судом, який його ухвалив, без задоволення заяви відповідача про перегляд заочного рішення.

Рішення суду може бути оскаржене позивачем у загальному порядку до апеляційного суду Тернопільської області через Тернопільський міськрайонний суд шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Головуючий суддяОСОБА_6