14.12.2015 Єдиний унікальний номер 205/4517/15-ц
Ленінський районний суд м. Дніпропетровська в складі головуючого судді Остапенко Н.Г., при секретарі Шевцовій М.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Дніпро-кондитер» про стягнення заборгованості з заробітної плати та внесення запису в трудову книжку -
У червні 2015 року позивач звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Дніпро-кондитер» про стягнення заборгованості з заробітної плати та внесення запису в трудову книжку.
В обґрунтування позовних вимог, згідно останніх уточнень, зазначив, що 15.02.2011 року був прийнятий на роботу до ТОВ «Дніпро-кондитер» на посаду менеджера із збуту.
Згідно наказу №118К від 01.10.2014 року був переведений на посаду заступника начальника відділу продажів.
З листопада 2014 року виникла заборгованість з заробітної плати, а з січня 2015 року по травень 2015 року знаходився у вимушеному прогулі.
В кінці травня 2015 року отримав трудову книжку в якій запис про звільнення відсутній.
Станом на 31.08.2015 року розрахунок по заробітній платі не здійснений. Крім того, не виплачена компенсація за невикористану відпустку за 24 дні у розмірі 1491,60 грн.
Згідно довідки №31 від 17.07.2014р. посадовий оклад становить 1300 грн.
Заборгованість по заробітній платі за листопад 2014 року та грудень 2014 року складає 2600грн, середня заробітна плата за час вимушеного прогулу складає 4957,72 грн., середня заробітна плата за час затримки розрахунки при звільнені складає 4957,72 грн.
Позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 в судове засідання не зявилися. Представник позивача письмово просив справу розглядати у його відсутність, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив задовольнити.
В судове засідання відповідача ТОВ «Дніпро-кондитер» в особі представника не зявився. Про місце, дату та час судового засідання сповіщені належним чином, про причини неявки суд не повідомили.
Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
В ході судового розгляду встановлено, що15.02.2011 року ОСОБА_1 був прийнятий на роботу в ТОВ «Дніпро-кондитер» на посаду менеджера із збуту. Наказом №118к від 01.10.2014 року був переведений на посаду заступника начальника відділу продаж, що підтверджується копією трудової книжки серії АА №465961.
Позивач посилається на те, що за листопад 2014 року та грудень 2014 року не отримував заробітну плату, а трудову книжку отримав лише наприкінці травня 2015 року.
Згідно із ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначаються цим Кодексом, Законом України "Про оплату праці" та іншими нормативно-правовими актами.
Відповідно до ст. 115 цього Кодексу заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні. Розмір заробітної плати за першу половину місяця визначається колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не менше оплати за фактично відпрацьований час з розрахунку тарифної ставки (посадового окладу) працівника.
З матеріалів справи вбачається, що у спірний період листопад 2014 року та грудень 2014 року в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообовязкового державного соціального страхування відомості на ОСОБА_1 відсутні, що підтверджується довідкою з Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Дніпропетровська від 26.11.2015 року №5480.
Таким чином, посилання позивача на те, що ТОВ «Дніпро-кондитер» заборгувало йому заробітну плату за листопада 2014 року та грудень 2014 року, не є доведеним.
Підставою для стягнення заборгованості по заробітній платі можуть бути дані про наявність такої заборгованості. В матеріалах справи відсутні будь-які документальні дані про наявність заборгованості по заробітній платі. Не здобуто їх і в ході розгляду справи.
Згідно із ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Відповідно до ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
В ст.58 ЦПК України зазначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Відповідно до ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Виходячи з вищевикладеного, суд приходить до висновку, що у справі відсутні докази, які безспірно свідчили б про наявність заборгованості по заробітній платі. Отже, позовні вимоги в частині стягнення заборгованості по заробітній платі за листопад 2014 року та грудень 2014 року задоволенню не підлягають.
Оскільки заборгованість по заробітній платі перед позивачем відсутня, позовні вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені, також не підлягають задоволенню, оскільки останні є похідними від вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі.
Крім того, не підлягають задоволенню позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 4957,72 грн. з наступних підстав.
Відповідно до ст. 235 КЗпПУ, в разі поновлення на роботі або зміни підстав звільнення із зазначенням іншої дати припинення трудових відносин власник підприємства або уповноважений ним орган виплачує працівникові середній заробіток за час вимушеного прогулу
Позивач не просить поновити його на роботі у звязку з незаконним звільненням, а отже відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 4957,72 грн.
Аналізуючи фактичні обставини звернення позивача до суду з питання компенсації за невикористану відпуску, суд зазначає наступне.
Компенсація за дні невикористаних щорічних відпусток, з приводу стягнення якої, через 5 років з моменту звільнення звернувся до суду позивач згідно наведених норм не є винагородою, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган зобовязаний виплатити працівникові за виконану ним роботу, тобто не є заробітною платою, а носить компенсаційний характер та є компенсаційною виплатою. Законодавче визначення, порядок нарахування, сплати, компенсації, гарантій регулюється спеціальним Законом України «Про відпустки», що встановлює державні гарантії права на відпустки, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров'я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи.
Позивач не надав належних доказів не надання та не використання відпуски протягом 2014 року чи доказів повідомлення про існування таких обставин під час отримання трудової книжки у травні 2015 року, у той час, як первинним документом, який підтверджує фактичне перебування працівника у відпустці, є табель обліку робочого часу, відповідно до вимог п. 315 Наказу від 20.07.98 №41 Головного архівного управління при Кабінеті Міністрів України .
На підставі вищевикладеного, суд прийшов до висновку, що посилання позивача на існування заборгованості із компенсації невикористаної відпустки є безпідставними та такими, що не можуть бути взяті судом до уваги.
Відповідно до статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.
При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність") або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору.
Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим, граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року № 4191-VI "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах", відповідно до ст. 1 якого граничний розмір витрат на правову допомогу не може перевищувати 40% розміру мінімальної заробітної плати за годину роботи фахівця у галузі права.
Як роз'яснено в п. 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17 жовтня 2014 року "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах" підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84,88,89 ЦПК України. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Відповідно до вимог ст. 197 ЦПК України розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу.
Статтею 33 Правил адвокатської етики, схвалених Вищою кваліфікаційною комісією адвокатури при Кабінеті Міністрів України 01.10.99 року, єдиною допустимою формою отримання адвокатом за надання правової допомоги клієнту є гонорар. Гонорар, отримуваний адвокатом за надання правової допомоги. Повинен бути законним за формою і порядком внесення і розумно обґрунтованим за розміром.
При визначенні обґрунтованого розміру гонорару, беруться до уваги обсяг часу і роботи, що вимагаються для належного виконання доручення. Розмір гонорару і порядок його внесення мають бути чітко визначені в угоді про надання правової допомоги.
Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При цьому недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам.
Проте в матеріалах справи відсутні докази про кількість годин, які затрачено для надання правової допомоги по справі, розрахунок складу і розміру цих витрат, в укладеному між ОСОБА_1 і адвокатом ОСОБА_2 в договорі про надання правової допомоги від 02.06.2015 року суми гонорару не оговорювалися, а квитанція від 10.06.2015 року про сплату витрат на правову допомогу в розмірі 1500,00 гривень за надання правової допомоги суд не приймає за доказ як такий, що не підтверджений відповідними вимогами закону.
Вирішуючи питання щодо внесення записів в трудову книжку позивача, суд виходить з того, що трудова книжка надана позивачу відповідачем без запису про звільнення.
Згідно ст.47 ч.1 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок.
Власник або уповноважений ним орган не виконав обов'язку, передбаченого ст.47 ч.1 КЗпП України, та не вніс відомості про звільнення позивача.
Таким чином, позовні вимоги в частині внесення запису в трудову книжку відомостей про звільнення за угодою сторін з травня 2015 року підлягають частковому задоволенню.
Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню.
В зв'язку з повною відмовою в задоволенні позову не підлягають стягненню понесені позивачем витрати повязанні з наданням юридичної допомоги у розмірі 1500 грн..
Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», позивачі звільняються від сплати судового збору за подання позовів про стягнення заробітної плати, поновлення на роботі та за іншими вимогами, що випливають із трудових правовідносин.
Судові витрати розподіляються відповідно до ст. 88 ЦПК України .
Керуючись ст.ст.10, 11, 60, 209, 212, 214, 215,224-226, 294 ЦПК України, суд
Позовні вимоги ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Дніпро-кондитер» про стягнення заборгованості з заробітної плати та внесення запису в трудову книжку задовольнити частково.
Зобовязати Товариство з обмеженою відповідальністю «Дніпро-кондитер» внести запис в трудову книжку ОСОБА_1 серіїАА№465961 з формулюванням про звільнення з займаної посади.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Дніпро-кондитер» на користь держави судові витрати у розмірі 243,60 грн.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Суддя: Н.Г. Остапенко