Провадження 2/235/3490/15
Справа 235/7427/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2015 року Красноармійський міськрайонний суд Донецької області

в складі:

головуючого судді Філь О.Є.

при секретарі Ярмаченко В.В.

за участю позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Красноармійську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення безпідставно набутого майна, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 31.08.2015 року звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення безпідставно набутого майна.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що в серпні 2008 року вона дізналась, що відповідачем продається житловий будинок в с. Солоне Красноармійського району Донецької області, який належав його батькові ОСОБА_4.

Оскільки вона мала намір придбати будинок, то звернулась до відповідача з відповідною пропозицією.

Відповідач погодився продати їй будинок за 5000,00 грн. і попередив, що він не оформив спадщину після смерті батька.

Відповідач запропонував сплатити узгоджену між ними вартість будинку в розмірі 5000,00 грн. і зобовязався у найкоротший термін оформити своє право власності на вказаний будинок та укласти з нею договір купівлі-продажу житлового будинку у встановленій законом формі.

27 серпня 2008 року вона сплатила відповідачу 5000,00 грн., про що останній написав відповідну розписку.

Однак до цього часу відповідач не здійснив оформлення права власності на спадковий будинок і на її неодноразові вимоги виконати своє зобовязання відповідає відмовою.

Відповідно до ст. 658 ЦК України право продажу товару належить власникові товару. Оскільки не є власником будинку, то вона не може набути права власності на будинок.

В результаті своїх протиправних дій, відвідач без достатньої правової підстави набув майно, а саме 5000,00 грн., переданих нею відповідачу в якості оплати за житловий будинок.

Протягом всього часу вона неодноразово зверталась до відповідача з вимогою повернути їй отримані ним грошові кошти, на що він також відповідав відмовою.

Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобовязання не допускається.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

Відповідно до листа Верховного Суду України «Рекомендації відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ» від 03.04.1997 року № 62-97р сума боргу з урахуванням індексу інфляції складає 13675,50 грн.

Три проценти річних складають за один день прострочки 3% /365 днів = 0,008% + 0,40 грн. Термін прострочки боргу за розпискою з 27.08.2008 року по 31.08.2015 року складає 2560 днів. Таким чином, відповідач разом з сумою боргу повинен сплатити їй 3% річних у розмірі 0,40 грн. х 2560 днів = 1024 грн.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити, пояснила, що вона купувала у відповідача зазначений будинок для того, щоб в ньому

проживав її онук з дружиною. Коли купували будинок, вона була юридично необізнаною та відповідач їй пообіцяв, що в той же рік, тобто в 2008 році оформить документи у нотаріуса. На момент передачі відповідачу грошей в розмірі 5000,00 грн. вона знала, що спадщину на будинок відповідач не оформив та документи на будинок відсутні, відповідач передав їй лише оригінал технічного паспорту на будинок. Вона неодноразово в усному порядку просила відповідача виконати зобовязання та оформити в нотаріальному порядку договір купівлі-продажу, але він відмовлявся, письмові докази цього у неї відсутні. В 2014 році в зазначений будинок зі згоди сільської ради вселились переселенці з зони АТО і тому вона вважає, що її права були порушені. В зв»язку з цим вона звернулась до суду з зазначеним позовом, зараз будинок їй не потрібен, тому вона просить повернути їй гроші, як безпідставно набуте відповідачем майно, з урахуванням індексу інфляції та 3% річних.

Представник позивача ОСОБА_2,позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 позовні вимоги не визнав, пояснив, що в 2008 році до нього звернулась ОСОБА_1 з приводу продажу будинку в с. Солоне. Він їй пояснив, що будинок належав її померлому батьку, спадщину на будинок він оформлювати не буде, оскільки на це потрібна значна сума коштів. Тоді ОСОБА_1 запропонувала придбати домоволодіння без оформлення відповідних документів за 5000 грн. Він погодився, після отримання грошей в розмірі 5000 грн. передав їй оригінал технічного паспорту на будинок на ім.»я його померлого батька. Після цього в будинку проживав онук позивачки, з 2008 року позивачка користувалась зазначеним будинком на свій розсуд. Ніколи до нього з приводу нотаріального оформлення договору купівлі-продажу та з приводу повернення їй грошей вона не зверталась. Відповідач просив застосувати строк позовної давності та в зв»язку з цим відмовити позивачу в задоволенні позову.

Свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні пояснив, що він перебуває в юридичному шлюбі з позивачкою ОСОБА_1 з 2011 року. В 2008 році, коли позивачка ще перебувала в шлюбі з ОСОБА_6, він позивачку на своєму автомобілі возив в с. Солоне, де вона купила будинок у ОСОБА_3 за 5000 грн., на цей будинок документи були відсутні, будинок потребував ремонту. Будинок був потрібний для проживання там їхнього з позивачкою онука, їх це влаштовувало, а він допомагав робити ремонт. ОСОБА_1 до ОСОБА_3 з приводу оформлення документів не зверталась. В будинку два-три роки проживав онук з дружиною, зараз в будинку живуть переселенці.

Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні пояснила, що вона на протязі останніх дев»яти років проживає в ІНФОРМАЦІЯ_1. Їй відомо, що ОСОБА_3 продав будинок ОСОБА_1 за 5000 грн., про що була написана розписка. З приводу документів на будинок їй нічого не відомо. Онуки позивачки проживала в будинку приблизно 3-5 років, потім виїхали до Росії. В серпні 2014 року до села приїхали переселенці, вона показала їм будинок, який купувала ОСОБА_1, казала, що він пустує і переселенці туди заселилися, вона думає, що вони домовлялися з приводу проживання з ОСОБА_1, оскільки вона зараз фактична хазяйка будинку, а вона лише показали їм вільний будинок.

Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні пояснила, що позивач по справі ОСОБА_1 це бабуся її чоловіка ОСОБА_9. В серпні 2008 році ОСОБА_1 купила у ОСОБА_3 будинок в с. Солоне Красноармійського району за 5000 грн. Вона з чоловіком проживала там до кінця 2012 року, потім в зв»язку з пологами вони переїхали тимчасово в м. Димитров. Також з серпня 2014 року по 20.10.2014 року вони з чоловіком їздили в Росію. Речі вони перенесли до гаража, який замикався на винтовий замок. А сам будинок був замкнутий на звичайний замок. Під час їхньої тимчасової відсутності за будинком доглядали її батьки. В серпні 2014 року її батько ОСОБА_10 дозволив тимчасово проживати в будинку біженцям з зони АТО, батько передав особисто біженцям ключі від будинку, але коли вони хотіли вселитися в будинок, то їх не впустили. Зараз будинок їм вже не потрібен.

Свідок ОСОБА_11 в судовому засіданні пояснила, що вона проживає в ІНФОРМАЦІЯ_1, відповідач по справі ОСОБА_3 це її колишній сусід. В спірному будинку проживали ОСОБА_8 та її чоловік на протязі близько півтора років, потім вони уїхали в м. Димитров, також їй відомо, що вони виїзжджали до Росії. В період їх відсутності ОСОБА_7 сказала, що біженці шукають порожній будинок, тоді приїхали батьки ОСОБА_8 та сказали, щоб вони жили там без проблем, передали їм ключі. Але восени приїхав пяний батько ОСОБА_12 та кричав, щоб біженці виїжджали, погрожував все спалити, а коли підійшли люди, то він поїхав. ОСОБА_8 нічого не платили за землю, город не оброблявся, все поросло бур»янами. Батько ОСОБА_12 розібрав пічку в кухні, все здав на металобрухт.

Заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд встановив наступне:

Спірний будинок, розташований за адресою: в с. Солоне Красноармійського району Донецької області (будинок

без номеру, вулиця без назви), належав ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності, виданого Красноармійською районною радою народних депутатів від 28.07.1989 року (а.с. 48).

ОСОБА_4 помер 11.01.2007 року (а.с. 31).

Після йому смерті відкрилась спадщина, заяву про прийняття спадщини було подано сином спадкодавця відповідачем по справі ОСОБА_3. Свідоцтво про право на спадщину на житловий будинок за адресою: с. Солоне Красноармійського району Донецької області, не видавалось (а.с. 46-47). 17.10.2008 року було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на спадкове майно, що складається з земельної ділянки, розташованої на території Піщанської сільської ради Красноармійського району (а.с. 49).

27.08.2008 року відповідач ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_1 гроші в розмірі 5000 грн. за продаж будинку без оформлення документів, що підтверджується розпискою (а.с. 6). Досліджуючи зазначену розписку, суд з»ясовує справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа.

Судом встановлено, що одночасно відповідач ОСОБА_3 передав ОСОБА_1 оригінал технічного паспорту на будинок, де власником зазначений його батько ОСОБА_4 (а.с. 7-9). Оригінал технічного паспорту до теперішнього часу знаходиться у позивача ОСОБА_1 Тобто відповідач не приховував від ОСОБА_1 той факт, що у нього відсутні правовстановлюючі документи на його ім.»я на спірний будинок.

Після цього в будинок заселились онук позивача ОСОБА_9 та його дружина ОСОБА_8, які проживали в будинку, періодично вони виїжджали в м. Димитров та в Росію. Під час їх відсутності в серпні 2014 року батько ОСОБА_8 - ОСОБА_10 дозволив проживати в будинку переселенцям з зони АТО, передавши їм ключі від будинку.

Статтею 203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Згідно ч. 4 зазначеної статті правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Але сторонами не була дотримана форма, встановлена законом, для договорів купівлі-продажу житлового будинку. Крім того, в самій розписці від 27.08.2008 року було відображено, що відповідач ОСОБА_3 продав будинок ОСОБА_1 без оформлення документів, доказів того, що відповідач зобовязався до певного терміну здійснити нотаріальне оформлення договору, суду не надано. Також суду не надано належних доказів того, що позивач ОСОБА_13 зверталась до відповідача з приводу оформлення договору купівлі-продажу або з приводу повернення їй грошових коштів в розмірі 5000 грн.

Позивач ОСОБА_1 посилалась в позові на ст. 1213 ЦК України, відповідно до якої набувач зобовязаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі.

Загальні підстави для виникнення зобов'язань у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які вникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об'єктивними умовами виникнення зобов'язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом статті 1212 ЦК України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої, другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов'язання повинне належно виконуватись відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що зазвичай ставляться.

Згідно з частиною першою статті 177 ЦК України об'єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з частинами першою та другою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Приписами частини першої статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Але договір купівлі-продажу будинку не був посвідчений нотаріально.

Той факт, що договір не був посвідчений нотаріально, в той час, як позивачем не надано суду жодного належного доказу про те, що з 27.08.2008 року вона зверталась до відповідача з приводу нотаріального оформлення договору купівлі-продажу будинку, суду не надано, не є підставою для застосування положень статті 1212 ЦК України, а зумовлює інші наслідки, передбачені для зобов'язальних правовідносин.

Отже, системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої, другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків, зокрема внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов'язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Набуття однією зі сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не вважається безпідставним.

Тобто в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, статтю 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Установивши у справі наявність у сторін договірних правовідносин, суд дійшов висновку про відсутність підстав для застосування статті 1212 ЦК України у спірних правовідносинах.

Відповідач набув майно за існування достатніх правових підстав, у спосіб, що не суперечить цивільному законодавству, він подав заяву про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_3, який був власником спірного будинку, хоча до теперішнього часу свідоцтво про право на спадщину на житловий будинок не видавалось, але право відповідача на отримання його не втрачено. Але позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні пояснила, що зазначений будинок в теперішній час їй не потрібен.

Відповідно до положень ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються.

При цьому, суд виходить з того, що відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідач ОСОБА_3 подав заяву про застосування строку позовної давності.

Відповідно до положень ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Таким чином, в зазначеному випадку, у позивача ОСОБА_1, яка передавала 27.08.2008 року ОСОБА_3 гроші в розмірі 5000 грн. за продаж будинку без оформлення документів, як зазначено в розписці (а.с. 6), саме з цього часу виникло право на позов, тобто можливість реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Але з позовом позивач ОСОБА_13 звернулась лише 31.08.2015 року, тобто після спливу строку позовної давності, що є підставою для відмови у позові.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 203, 657, 1213 ЦК України, ст. ст. 79, 88, 213, 214, 215-218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення безпідставно набутого майна відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Донецької області через Красноармійський міськрайонний суд протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: