Номер провадження: 22-ц/785/2263/15
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Гончаренко В. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.07.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі головуючого Гончаренко В.М.

суддів Артеменка І.А., Плавич Н.Д.,

з участю секретаря Абалдової О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_6, третя особа орган опіки та піклування в особі виконкому Іллічівської міської ради про визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням, про виселення та примусове вселення, за зустрічним позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_6 до ОСОБА_2, треті особи Іллічівський МВ ГУДМС України в Одеській області, ОСОБА_3, служба у справах дітей виконавчого комітету Іллічівської міської ради про визнання права користування жилим приміщенням за апеляційними скаргами ОСОБА_3 та ОСОБА_4, ОСОБА_5, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_6 на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 12 грудня 2014 року, -

встановила:

20.07.2012 р. ОСОБА_2 звернувся до суду з зазначеним позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_4 та ОСОБА_6 ( а.с.3-4 т. 1), в подальшому уточнивши його (а.с.34-35, 210-211, 228-229, 241-242 т.1, а.с. 56-63 т. 2), , посилається на те, що разом з матірю ОСОБА_7 та братом ОСОБА_3 був наймачем спірної квартири з 1996 р.

Рішення Іллічівського міського суду від 04.02.2002 р. його визнано таким, що втратив право користування спірною квартирою.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 11.01.2012 р. зазначене рішення с скасовано.

Рішенням Іллічівського міського суду від 13.03.2012 р., яке набуло чинності 20.06.2012 р., визнано недійсними здійснену в 2003 р. ОСОБА_8 та ОСОБА_3 приватизацію цієї квартири та договір відчуження ними в 2005 р. вказаної квартири на умовах довічного утримання набувачу ОСОБА_5

Оскільки остання зареєструвалась 16.03.2012 р. в спірній квартирі разом зі своїми дітьми ОСОБА_9 та ОСОБА_10 на підставі чинного на той час договору довічного утримання, то з визнанням його недійсним вважає припиненим право користування житлом нею як колишнім власником та членами її сімї.

Крім цього, відповідачі вселилися в дану квартиру після смерті ОСОБА_7 без його згоди як члена сім»ї наймача та порушують його право на житло.

Посилаючись на перешкоди у своєму вселенні в квартиру з боку ОСОБА_3, право користування житлом якого на даний час не оспорюється, просить здійснити його примусове вселення в спірну квартиру.

Відповідачі ОСОБА_5, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_9, ОСОБА_10 та ОСОБА_3 позов не визнали та звернулися до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_2, треті особи Іллічівський МВ ГУДМС України в Одеській області, ОСОБА_3, служба у справах дітей виконавчого комітету Іллічівської міської ради про визнання права користування жилим приміщенням, посилаючись на те, що вселились за життя ОСОБА_7 за її згоди та мають право на проживання в спірній квартирі (а.с. 68-70 т. 1, а.с. 27-27-а т. 2).

В судовому засіданні представники ОСОБА_2 ОСОБА_11, ОСОБА_12 заперечували проти задоволення зустрічного позову.

Справу розглянуто у відсутність представника органу опіки та піклування та представника МВ ГУ ДМС України в Одеській.

Справа слухалась судом неодноразово.

Останнім рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 12 грудня 2014 року позов ОСОБА_2 задоволено, у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4, ОСОБА_5, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_6 відмовлено.

ОСОБА_3 та ОСОБА_4, ОСОБА_5, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_6, вважаючи рішення суду таким, що постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права, 31.12.2014 року надали до суду апеляційні скарги про його скасування та постановлення нового рішення про задоволення їх зустрічного позову та про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечення на них, перевіривши матеріали справи, законність i обґрунтованість рішення суду першої iнстанцiї та доводiв апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне їх відхилити з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, позивач ОСОБА_2 з 1996 р. разом з матірю ОСОБА_7 та братом ОСОБА_3 були зареєстровані в 2-кімнатній квартирі комунальної власності №14 по вул. Данченко, 21 в м. Іллічівську (а.с.8 т. 1, а.с. 10, 36, 37, 70 т. 2).

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 11.01.2012 р. скасовано рішення Іллічівського міського суду від 04.02.2002 р. про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою №14 по вул. Данченко, 21 в м. Іллічівську (а.с. 66-67 т. 2).

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 13.03.2012 р., яке набуло чинності 20.06.2012 р., визнано недійсними здійснену в 2003 р. ОСОБА_7 та ОСОБА_3 приватизацію цієї квартири та договір відчуження ними в 2005 р. вказаної квартири на умовах довічного утримання набувачу ОСОБА_5 ( а.с. 5-7, 38-40 т. 1).

Після постановлення вищезазначеного рішення, але до набуття ним чинності ОСОБА_5 разом з членами своєї сім'ї ОСОБА_9 та ОСОБА_10 зареєструвалась 16.03.2012 р. в спірній квартирі на підставі чинного на той час договору довічного утримання, знявшись з реєстрації за адресою: Донецька обл., м. Славянськ, вул. Дружби, 31. (а.с. 24, 25, 28, 49, 125, 129 т. 1),

14.09.2011 р. з дозволу ОСОБА_5 як власника квартири зареєструвався в спірній квартирі і ОСОБА_3, який в період з 2006 по 2011 р.р. був зареєстрований в ІНФОРМАЦІЯ_1, що належить його фактичній дружині ОСОБА_13 ( а.с. 70 т. 2, а.с. 71 т. 2).

06.11.2010 р. ОСОБА_7 померла (а.с. 94 т. 1).

Як вірно зазначив суд першої інстанції, ОСОБА_2, як наймач (член сімї наймача), який не позбавлявся в установленому порядку прав користування житловим приміщенням, користується усіма правами та несе усі обовязки, що виникають з договору найму жилого приміщення згідно ст.64 ЖК України.

При цьому, відповідачами не заперечувалось, що вони вселились в спірну квартиру без письмової згоди ОСОБА_2

Свідки ОСОБА_14 та ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, допитані в судовому засіданні судом першої інстанції, зазначили, що відповідачі проживали в спірній квартирі в якості членів сім»ї наймача. Таке проживання не мало постійного та тривалого характеру.

В наданому відповідачами колективному листі сусідів по спірній квартирі, підписи яких посвідчені начальником ЖЕД-3, зазначено, що ОСОБА_5 зі своєю сімєю все літо проживала у ОСОБА_7 ( а.с. 27 т. 1, а.с. 81 т. 2).

З довідки СШ №4 м.Іллічівська слідує, що ОСОБА_4 навчалась в зазначеній школі з 2001 по 2008 р.р. та згідно запису в алфавітній книзі проживала за адресою ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 99, 100 т. 1), яка належить її бабусі ОСОБА_13 (а.с. 117, 130 т. 1).

Довідка Одеської Національної академії харчових технологій від 17.08.2012 р. про те, що ОСОБА_4 навчається на третьому курсі та мешкає за адресою АДРЕСА_1 не є підтвердженням її вселення в указану квартиру за життя наймача та за згодою членів сім'ї наймача ( а.с. 99 т. 1).

Довідкою директора СШ №1 від 22.09.2014 р. Спростовується інформація, надана відповідачами про навчання в цій школі ОСОБА_6 (а.с. 72 т. 2, а.с. 48, 91 т. 1).

Відповідачі не заперечували про перебування дитини в м. Славянську, але посилаються на те, що місцем проживання малолітньої дитини є місце проживання її батьків згідно ст. 29 ЦК.

Однак, як вірно зазначив суд першої інстанції, згідно ч.3 ст. 29 ЦК України місцем проживання дитини є місце проживання її батьків лише у віці до 14 років, тоді як ОСОБА_6 виповнилось 14 років 20.07.2014 р.

Доводи апеляційної скарги, що ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_10постійно проживали у спірній квартирі, а тому набули право проживання в ній, не заслуговують на увагу, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, відповідачі не вселялись в квартиру АДРЕСА_2 в установленому порядку в якості членів сімї наймача за згодою всіх членів його сімї.

За обставинами справи не встановлено, що наймач та члени його сімї безспірно висловлювали згоду на вселення відповідачів в якості членів сімї наймача та для постійного проживання.

Більш того, як вірно звернув увагу суд першої інстанції, відповідачі вселились в спірну квартиру після смерті ОСОБА_7 на час розгляду судами спору за позовом ОСОБА_2 щодо поновлення своїх житлових прав та всупереч його волі.

Відповідно до розяснень, що містяться в п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду УРСР від 12.04.1985 р. №2 Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» та згідно ст. 65 ЖК України у відповідачів не виникло право користування житловим приміщенням, а отже підстави для задоволення їх позову про визнання прав користування житловим приміщенням квартири АДРЕСА_2 відсутні.

Житлові права громадян охороняються законом ( ст. 9 ЖК).

Згідно ст. 3 ЦПК України, ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист своїх порушених прав та законних інтересів. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, припинення правовідношення тощо.

Заслуговують на увагу доводи суду першої інстанції, що ОСОБА_5, з укладенням договору довічного утримання від 04.02.2005 р., набула право користування квартирою №14 по вул. Данченко, 21 в м. Іллічівську як складовою частиною права власності у відповідності до ст. 317 ЦК.

Реєстрація ОСОБА_5 за адресою спірної квартири здійснена з підстав наявності у неї прав власності на квартиру, а ОСОБА_4 та ОСОБА_6 як членів сімї власника квартири за згодою останнього.

Оскільки рішенням Іллічівського міського суду від 13.03.12 р. визнано недійсним договір відчуження квартири з умовою довічного утримання від 08.02.2005 р., то наслідком визнання правочину недійсним є припинення прав власності ОСОБА_5 на квартиру, а відтак і припинення прав користування нею у відповідності до ст. 346 ЦК України. Право члена сімї власника квартири користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Отже, припинення права власності на квартиру припиняє право членів його сімї на користування цією квартирою.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що ОСОБА_5, ОСОБА_4 та ОСОБА_6 підлягають визнанню такими, що втратили право користування житловою площею квартири АДРЕСА_3, з підстав, передбачених ст. ст.15, 16, 216, 317, 346 ЦК України у звязку з визнанням рішенням суду недійсним договору відчуження вказаної квартири, внаслідок чого було припинено право власності ОСОБА_5 на квартиру та право користування нею, а у членів сімї ОСОБА_5 припинено право користування житлом як членів сім'ї власника житла.

Відповідачі підлягають виселенню як особи, які не набули прав користування житловою площею в установленому законом порядку та порушують законні права ОСОБА_2 на користування житловою площею квартири АДРЕСА_2.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги, що ОСОБА_2 протягом 20 років без поважних причин не проживає у спірній, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 проживає в спірній квартирі та створює ОСОБА_2 перешкоди на його вселення та проживання, у зв»язку з чим останній підлягає примусовому вселенню в спірну квартиру.

Виходячи з викладеного, висновок суду відповідає обставинам справи та узгоджується з нормами матеріального і процесуального права, які ним правильно застосовані.

При цьому, доводи скарги та матеріали справи не дають підстав вважати, що судом при розгляді даної справи допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які передбачені статтями 309 ЦПК України, як підстави для скасування рішення.

Скаржникине надали жодних доказів, які б обґрунтовували та підтверджували ті обставини, на які вони посилаються в апеляційній скарзі.

Таким чином, приведені в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці та особистого тлумачення скаржниками норм права.

Відповідно ж до ст.212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та обєктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Керуючись п.1 ч.1 ст.307, ст.308, п.1.ч.1 ст.314 ЦПК України, колегія суддів,-

ухвалила:

Апеляційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_4, ОСОБА_5, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 12 грудня 2014 року залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги до касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий В.М.Гончаренко

Судді І.А.Артеменко

ОСОБА_21