У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоКузнєцова В.О.,
суддів: Ізмайлової Т.Л., Карпенко С.В., Мостової Г.І., Наумчука М.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» про визнання недійсним пункту кредитного договору, за касаційною скаргою представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 - на ухвалу апеляційного суду м. Києва від 13 липня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» (далі - ПАТ «Альфа-Банк») про визнання недійсним пункту кредитного договором.

На обґрунтування вимог позивач посилався на те, що 01 листопада 2007 року між ним та відповідачем укладений кредитний договір № 490050956, відповідно до умов якого відповідач надав позивачу споживчий кредит в сумі 16 039, 60 доларів США строком до 01 листопада 2014 року з відсотковою ставкою в розмірі 13 % річних. Пунктом 11.4 договору передбачено, що судовий захист за спорами, які можуть виникнути у сторін з приводу виконання даного договору повинен розглядати Постійно діючий Третейський суд при всеукраїнській громадській організації «Всеукраїнський фінансовий союз». Позивач вказував, що у пункті договору відповідачем навмисно не вказано дані третейського суду, який знаходиться у м. Чернігові.

Враховуючи, що кредитний договір № 490050956 є договором споживчого кредитування, про що зазначено у самому договорі, вважав, що повноваження третейського суду на розгляд спору між ним та відповідачем не розповсюджується, тому просив визнати вказаний пункт договору недійсним.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 13 травня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено.

На погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_6 подав на нього апеляційну скаргу.

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 08 червня 2015 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 - на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 13 травня 2015 року залишено без руху та надано строк для усунення недоліків протягом п'яти днів з дня отримання ухвали шляхом надання оригіналу квитанції про сплату судового збору у розмірі 121 грн 80 коп.

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 13 липня 2015 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 - на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 13 травня 2015 року визнано неподаною та повернуто.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_6 - ОСОБА_7 - порушує питання про скасування ухвали суду апеляційної інстанції із направленням справи до апеляційного суду для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження, мотивуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права.

Визнаючи неподаною та повертаючи апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції виходив із того, що заявник у визначений ухвалою строк не усунув недоліків поданої апеляційної скарги, зокрема не оплатив судовий збір.

З такими висновками повністю погоджується колегія суддів судової палати в цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з таких підстав.

Згідно із ч. ч. 1, 3 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник - повернути кредит та сплатити відсотки. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Закон України «Про захист прав споживачів» (далі по тексту - Закон) регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Захист інтересів споживачів фінансових послуг є метою державного регулювання ринків фінансових послуг також відповідно до пункту 2 статті 19 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» від 12 липня 2001 року № 2664-III (далі - Закон про фінансові послуги).

Згідно з положеннями п. п. 22, 23 ст. 1 Закону споживачем вважається фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника. Споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.

За частиною першою ст. 11 Закону між кредитодавцем та споживачем укладається договір про надання споживчого кредиту, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Частиною другою ст. 11 Закону та абзацом шістнадцятим частини першої статті 6 Закону про фінансові послугиврегульовуються питання щодо відомостей, які кредитодавець має повідомити споживачеві до укладення договору споживчого кредиту, а статтею 56 Закону України від 07 грудня 2000 року № 2121-III «Про банки і банківську діяльність» (далі - Закон про банки) - щодо відомостей, які банк має надавати споживачеві як власному клієнту на його вимогу.

У частині третій статті 11 Закону встановлено правила збору та використання інформації щодо споживача як на стадії укладення договору споживчого кредиту, так і в процесі його виконання.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 4 Закону споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на: 1) захист своїх прав державою; 2) належну якість продукції та обслуговування; 3) безпеку продукції; 4) необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про продукцію, її кількість, якість, асортимент, а також про її виробника (виконавця, продавця); 5) відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону; 6) звернення до суду та інших уповноважених державних органів за захистом порушених прав; 7) об'єднання в громадські організації споживачів (об'єднання споживачів). Споживачі також мають інші права, встановлені законодавством про захист прав споживачів.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 цього Закону крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо: 1) при реалізації продукції будь-яким чином порушується право споживача на свободу вибору продукції; 2) при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення; 3) при наданні послуги, від якої споживач не може відмовитись, а одержати може лише в одного виконавця, виконавець нав'язує такі умови одержання послуги, які ставлять споживача у нерівне становище порівняно з іншими споживачами та/або виконавцями, не надають споживачеві однакових гарантій відшкодування шкоди, завданої невиконанням (неналежним виконанням) сторонами умов договору; 4) порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач; 5) будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію; 6) споживачу реалізовано продукцію, яка є небезпечною, неналежної якості, фальсифікованою; 7) ціну продукції визначено неналежним чином; 8) документи, які підтверджують виконання договору, учасником якого є споживач, своєчасно не передано (надано) споживачу.

Відповідно до ч. 7 п. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» (в редакції на день звернення з апеляційною скаргою) від сплати судового збору звільняються державні органи, підприємства, установи, організації, громадські організації та громадяни, які звернулися у випадках, передбачених законодавством, із заявами до суду щодо захисту прав та інтересів інших осіб, а також споживачі - за позовами, що пов'язані з порушенням їхніх прав.

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 22 Закону захист прав споживачів, передбачених законодавством, здійснюється судом. Споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов'язані з порушенням їх прав.

У справі, яка є предметом перегляду, позивач не погоджується із умовами договору споживчого кредитування щодо третейського застереження, однак, його позовні вимоги не обґрунтовуються обставинами, які виникли як під час укладення договору, та пов'язані з порушенням його прав споживача, визначених законодавством у сфері захисту прав споживачів, тому підстави, передбачені ч. 7 п. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» для звільнення його від сплати судового збору в апеляційного суду були відсутні.

Апеляційна скарга за формою і змістом повинна відповідати вимогам ст. 295 ЦПК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 297 ЦПК України до апеляційної скарги, яка не оформлена згідно з вимогами, встановленими ст. 295 цього Кодексу, а також у разі несплати суми судового збору застосовуються положення ст. 121 цього Кодексу.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції правомірно вважав, що подана позивачем апеляційна скарга підлягає оплаті судовим збором та, відповідно, за відсутності його оплати, дійшов правильних висновків про визнання неподаною та повернення апеляційної скарги.

Отже доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що під час вирішення питання про відкриття апеляційного провадження судом апеляційної інстанції допущено порушення норм процесуального права, які передбачені ст. ст. 338 - 341 ЦПК України як підстави для скасування ухвали, тому касаційна скарга підлягає відхиленню, а оскаржувана ухвала залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати в цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 - відхилити.

Ухвалу апеляційного суду м. Києва від 13 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: В.О. Кузнєцов Т.Л. Ізмайлова С.О. Карпенко Г.І. Мостова М.І. Наумчук