АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 171/2399/14-ц 22-ц/774/2010/К/15
Справа № 171/2399/14-ц Головуючий в 1-й інстанції
Провадження №22-ц/774/2010/К/15 суддя Хорунженко Н.В.
Категорія - 48 ( ІІІ ) Суддя-доповідач ОСОБА_1
РІШЕННЯ

Іменем України

24 листопада 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Братіщевої Л.А.

суддів - Чорнобука В.І., Грищенко Н.М.

за участю секретаря - Петренко К.І.

розглянула у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу цивільну справу за апеляційними скаргами представника відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3, позивача ОСОБА_4 на рішення Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 21 липня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання зобовязання позичальника спільною сумісною власністю, визнання обєктом особистої власності грошових коштів, стягнення коштів в порядку регресу.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з`явилися про час та місце розгляду справи належним чином повідомлені.

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, який неодноразово уточнював та в останній редакції позовної заяви просив суд: визнати спільною сумісної власністю подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_2 зобовязання позичальника за кредитним договором №652з/2іп07 від 10.12.2007 року між ОСОБА_4 та ЗАТ «Промінвестбанк», укладеним та використаним в інтересах сімї; визнати обєктом права особистої власності ОСОБА_4 кошти, сплачені ним особисто в рахунок погашення боргу за кредитним договором №652з/2іп07, укладеним 10.12.2007 року між ним та ЗАТ «Промінвестбанк», у період з липня 2010 року по червень 2013 року включно в сумі 55 544,88 грн.; у порядку зворотної вимоги на його користь стягнути з ОСОБА_5 1/2 частину коштів, сплачених ним особисто у період з липня 2010 року по червень 2013 року включно в сумі 55 544,88 грн. за договором №652з/2іп07, укладеним 10.12.2007 року між ним та ЗАТ «Промінвестбанк», з урахуванням індексу інфляції за вказаний період, в сумі 42 616 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що перебував у зареєстрованому шлюбі із відповідачкою, у період якого на його імя в інтересах сімї було взято кредит у сумі 50 000,00 грн. на підставі кредитного договору №652з/2іп07 від 10.12.2007 року. З липня 2010 року, після припинення сімейних відносин, позивач самостійно сплачує заборгованість по кредиту, а тому вважає, що має право на стягнення половини боргу з колишньої дружини у порядку регресу.

Рішенням Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 21 липня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 1/2 частину виконаних позивачем у період з 01.09.2011 року до 07.06.2013 року кредитних зобовязань за Кредитним договором №652з/2іп07 від 10.12.2007 року у розмірі 18 968,34 грн. з урахуванням інфляційних витрат у розмірі 11 836,25 грн., а всього на загальну суму 30 804,59 грн.

В іншій частині позову відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 понесені судові витрати по сплаті судового збору пропорційно до задоволеної частини вимог 308,04 грн.

В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на неповне зясування судом обставин справи, неправильне застосування норм процесуального та матеріального права.

Так, судом не взято до уваги, що позивачем не доведено факту укладення договору в інтересах сімї та використання кредитних коштів на потреби сімї, а згоди на укладення кредитного договору №652/2іп07 від 10.12.2007 року відповідач не надавала. До того ж судом не було враховано, що з 25 квітня 2007 року сторони не проживали разом, що встановлено судовими рішеннями у справах №22-ц/490/6095/12 та №171/3044/13-ц, а тому кредит не міг бути використаний в інтересах сімї.

Також, представник відповідача вважає, що відмова суду у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про визнання боргу спільним боргом подружжя, є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення коштів у порядку регресу.

Крім того, судом було порушено норми матеріального права та не застосовано наслідків пропуску позовної давності, незважаючи на відповідну заяву відповідача.

Позивач ОСОБА_4 в апеляційній скарзі просить рішення суду змінити та задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі, стягнувши на його користь з відповідачки 42 616 грн., із яких 27 772,44 грн. регрес за виконане ним самостійно зобовязання у період з 01.07.2010 року по 07.06.2013 року та 14 843,56 грн. інфляційні витрати у звязку із знеціненням сплачених ним коштів за період з 01.07.2013 року по 01.06.2015 року.

Зокрема вважає, що судом не враховано, що право на регрес у нього виникло лише після припинення зобовязань за кредитним договором, тобто з 08.06.2013 року, а тому висновок суду першої інстанції щодо пропуску ним строку позовної давності є помилковим.

Висновок суду про те, що ним не доведено факту погашення заборгованості за кредитним договором у період з 02.09.2011 року по 31.10.2011 року є помилковим, адже факт зарахування коштів на рахунок банку підтверджується розпечаткою руху коштів по кредитному договору №652з/2іп07 від 10.12.2007 року, який відкритий на його імя.

Також, суд неправильно визначився із розміром інфляційних втрат, адже сума боргу, що існувала на початок обраховуваного періоду має бути помножена почергово на місячні (річні) індекси інфляції, перемножені між собою за весь період обрахунку, чого судом здійснено не було.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3 підлягає відхиленню, а позивача ОСОБА_4 задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 02.11.1991 року сторони одружились (а.с.15).

Рішенням Апостолівського районного суду від 09.11.2011 року, яке набрало законної сили 21.11.11 року, шлюб між сторонами розірвано (а.с. 31). Згідно вказаного рішення суду шлюбні відносини між сторонами припинені в червні 2010 року. Дане рішення згідно ст.. 61 ЦПК України має для суду преюдиційне значення, і вказана обставина не підлягає доказуванню.

Під час перебування у шлюбі позивач ОСОБА_4 згідно договору купівлі-продажу від 25.05.05 року придбав квартиру, розташовану м. Зеленодольськ Апостолівського району Дніпропетровської області, вул.. Карла Маркса, 15/55, що підтверджується договором купівлі-продажу від 25.05.05 року, технічним паспортом (а.с.16-20).

10.12.2007 року між Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком та позивачем ОСОБА_4 укладено кредитний договір № 652з/2іп07, згідно умов якого позивач отримав кредит 50000,00 грн. зі сплатою 17% річних за користування кредитом. Кінцевий термін повернення кредиту та процентів за ним 09.12.17 року (а.с.21-23).

Рішенням Апостолівського районного суду від 30.01.14 року квартира, яка розташована за адресою: м. Зеленодольськ Апостолівського району Дніпропетровської області, вул.. Карла Маркса, 15/55, визнана спільною сумісною власністю подружжя, та за сторонами, кожним окремо, визнано право власності на 1/2? частку у спільній сумісній власності вказаній квартирі (а.с.30).

Під час вирішення спору між сторонами щодо поділу майна поза межами поділу майна подружжя залишилось зобовязання позичальника за кредитним договором № 652з/2іп07, який укладено під час перебування у шлюбі та не виконано на момент припинення сумісного проживання, що не позбавляє позивача права на звернення до суду з вказаною вимогою.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що кредитний договір № 652з/2іп07 від 10.12.2007 року укладено в інтересах сімї та кошти, отримані за цим договором, використані на потреби сімї, а тому позивач, а тому подружжя є солідарними боржниками за цим договором та ОСОБА_4 має право на відшкодування половини сплачених ним коштів у період після припинення шлюбних відносин, в межах строків позовної давності, з урахуванням індексу інфляції.

Колегія суддів частково погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 ст. 61 СК України встановлено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Частиною 1 ст.69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Частинами 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Суб'єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Згідно з ч. 4 ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Зазначена норма встановлює, що дружина та чоловік, незалежно від припинення шлюбу мають рівні права і обов'язки щодо спільно нажитого майна, оскільки розірвання шлюбу не звільняє подружжя від зобов'язань за кредитом.

При поділі майна також враховуються борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї.

Вищезазначене було визначено в Постанові ВСУ «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», п. 24 якого зазначено, що до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК).

Виходячи з викладеного та правової позиції, викладеної у постанові Верховного суду України від 19 червня 2013 р. по справі 6-55ц13, суд вважає, що договір, укладений одним із подружжя, створює обов'язки для другого з подружжя в разі, якщо його укладено в інтересах сім'ї, а одержане за цим договором майно фактично використано на задоволення потреб сім'ї.

Згідно п. 4 кредитного договору, виконання зобовязань за цим кредитним договором забезпечувалось іпотечним договором № 61з/3іп07 від 10.12.07 року.

Згідно іпотечного договору № 61з/3іп07 від 10.12.07 року предметом іпотеки стала чотирикімнатна квартира за адресою АДРЕСА_1, загальною площею 62,2 м2. (а.с.127-129).

Відповідач ОСОБА_2 надала згоду на передачу в іпотеку вказаної квартири, що підтверджується її заявою до нотаріальної контори (а.с.130), а отже знала про наявність кредитного договору, позовних вимог про визнання кредитного договору недійсним не заявила, у суді першої інстанції факт ремонтних робіт у квартирі не заперечувала, також цей факт підтвердили у суді першої інстанції і свідки ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9

За наведеного, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про те, що кошти отримані позивачем за зазначеним вище кредитним договором були витрачені для потреб сім'ї та в її інтересах, їх повернення кредитору є спільним зобов'язанням подружжя, а доводи апеляційної скарги представника відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3 в цій частині є необґрунтованими.

Відхиляються колегією суддів й доводи апеляційної скарги представника відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3 про те, що питання про поділ майна подружжя вже вирішено у судовому порядку, і правових підстав для окремого поділу боргів подружжя немає. Так, ч.4 ст.65 СК України передбачено врахування зобовязань при поділі майна подружжя, а не їх поділ. Крім того, відносини щодо боргів подружжя, які виникли в період шлюбу сторін, знаходяться за площиною правовідносин з приводу поділу спільного майна подружжя й є зобовязаннями боржника перед кредитором.

Відповідно до ст. 544 ЦК України боржник, який виконав солідарний обов'язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього. Якщо один із солідарних боржників не сплатив частку, належну солідарному боржникові, який у повному обсязі виконав солідарний обов'язок, несплачене припадає на кожного з решти солідарних боржників у рівній частці.

За змістом вказаної норми право зворотної вимоги одного із солідарних боржників до інших виникає, коли такий боржник погасив борг повністю.

Вирізняльною ознакою регресного зобов'язання є його самостійний, незалежний від основного договору характер, а також те, що воно виникає лише після припинення основного договору.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_4 виконав у повному обсязі зобовязання за кредитним договором № 652з/2іп07 від 10.12.2007 року лише 07 червня 2013 року (а.с. 40-41), отже право зворотної вимоги у нього виникло з 08 червня 2013 року.

Статтею 256 ЦК України визначено поняття позовної давності, згідно з якою це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до Правової позиції Верховного Суду України у справі № 6-116цс13 від 6 листопада 2013 року зазначено, що відповідно до ст. 261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов.

Зважаючи на те, що право зворотної вимоги у ОСОБА_4 виникло з 08 червня 2013 року, трирічний перебіг позовної давності починається з 08 червня 2013 року та спливає 08 червня 2016 року.

Зважаючи на звернення позивача до суду з даним позовом у вересні 2014 року, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про пропуск позивачем строку позовної давності щодо частини позовних вимог не ґрунтується на матеріалах справи, а клопотання відповідача ОСОБА_2 про застосування наслідків пропуску строку позовної давності не підлягає задоволенню.

Отже, рішення суду першої інстанції щодо часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення коштів в порядку регресу підлягає скасуванню на підставі п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України з ухваленням в цій частині нового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення коштів в порядку регресу в розмірі 27 772, 44 гривень у повному обсязі.

Погоджується колегія суддів й з доводами апеляційної скарги позивача ОСОБА_4 про те, що суд першої інстанції невірно провів нарахування інфляційних втрат за період з 01.07.2013 року по 01.06.2015 року.

Так, п. 2 ст. 625 ЦКУ передбачено: боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення

При цьому, сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція). Це також визначено постановою Вищого господарського суду України від 05.04.2011 р. № 23/466 та листом Верховного Суду України «Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ» від 03.04.1997 р. № 62-97р.

При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості (на момент її виникнення) на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця.

Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця (див. постанову Вищого господарського суду України від 01.02.2012 р. № 52/30).

Як встановлено судом, позивач ОСОБА_4 виконав солідарний обовязок з погашення заборгованості за кредитним договором у повному обсязі 07 червня 2013 року, отже нарахування інфляційних втрат у даному випадку повинно проводитись з 01 липня 2013 року.

Відповідні індекси розраховуються Державним комітетом статистики України (раніше - Міністерство статистики України), починаючи з серпня 1991 року щомісячно і публікуються, зокрема, у газеті "Урядовий кур'єр".

Повідомлені друкованими засобами масової інформації з посиланням на Державний комітет статистики України ці показники згідно зі статтями 19, 21 і 22 Закону України "Про інформацію" є офіційними і можуть використовуватись для визначення розміру завданих збитків.

Отже, інфляційні втрати за період з 01.07.2013 року по 01.06.2015 року на суму заборгованості у розмірі 27 772, 44 гривень становлять 20 973,16 гривень, виходячи з наступного розрахунку: 27 772, 44 гривень (сума боргу) х 175,518% (загальний індекс інфляції = 99,90% ?99,30% ?100,00% ?100,40% ?100,20% ?100,50% ?100,20% ?100,60% ?102,20% ?103,30% ?103,80% ?101,00% ?100,40% ?100,80% ?102,90% ?102,40% ?101,90% ?103,00% ?103,10% ?105,30% ?110,80% ?114,00% ?102,20% ) = 48 745,60 гривень - 27 772, 44 гривень = 20 973,16 гривень.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

На підставі наведеної норми права, колегія суддів в межах позовних вимог ОСОБА_4 вважає правильним стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат за період з 01.07.2013 року по 01.06.2015 року у розмірі 14 843,56 гривень.

Отже, рішення суду першої інстанції щодо часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат підлягає скасуванню на підставі п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України з ухваленням в цій частині нового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат в розмірі 14 843,56 гривень у повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 303, 307, п. 4 ч. 1 ст. 309, ст.ст. 313-314,316 ЦПК України колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3 - відхилити.

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 21 липня 2015 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення коштів в порядку регресу у розмірі 18 968,34 гривень та інфляційних втрат у розмірі 11 836,25 гривень, та в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення коштів в порядку регресу у розмірі 8 804,10 гривень та інфляційних втрат у розмірі 3 007,31 гривень скасувати та ухвалити в цих частинах нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення коштів в порядку регресу та інфляційних втрат задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 в порядку регресу 1/2 частину виконаних ОСОБА_4 у період з 01.07.2010 року по 07.06.2013 року зобовязань за Кредитним договором №№652з/2іп07 від 10.12.2007 року в розмірі 27 772, 44 гривень та інфляційні втрати за період з 01.07.2013 року по 01.06.2015 року у розмірі 14 843,56 гривень, а всього 42 616 (сорок дві тисячі шістсот шістнадцять) гривень.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: Л.А.Братіщева

Судді: В.І. Чорнобук

ОСОБА_10