Номер провадження: 22-ц/785/2184/15
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Таварткіладзе О. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.12.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Таварткіладзе О.М.

суддів: Погорєлової С.О., Фальчука В.П.

при секретарі: Книгиницькому О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ОСОБА_4 огли на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 22 грудня 2014 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 ОСОБА_4 огли до ОСОБА_2, ОСОБА_5, Шабівської сільської ради, третя особа орган опіки та піклування служби у справах дітей Білгород-Дністровської районної державної адміністрації про відібрання малолітніх дітей у сторонніх осіб, зобовязання не чинити перешкоди, стягнення моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з вищезазначеним позовом, та просить суд відібрати малолітніх дітей, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2 від сторонніх осіб ОСОБА_2, ОСОБА_5 та передати батьку ОСОБА_3 ОСОБА_4 огли, ІНФОРМАЦІЯ_3; зобовязати ОСОБА_2 та ОСОБА_5 не чинити перешкод у відібранні малолітніх дітей ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2 та у передачі їх батьку ОСОБА_3 ОСОБА_4 огли, ІНФОРМАЦІЯ_3; стягнути з ОСОБА_2, ОСОБА_5 та Шабівської сільської ради на користь ОСОБА_3 ОСОБА_4 огли моральну шкоду у розмірі 10 000 гривень солідарно; стягнути з ОСОБА_2, ОСОБА_5 та Шабівської сільської ради на користь ОСОБА_3 ОСОБА_4 огли (ідентифікаційний код НОМЕР_1) витрати на правову допомогу у розмірі 7000 (сім тисячі) гривень солідарно; стягнути з ОСОБА_2, ОСОБА_5 та Шабівської сільської ради на користь ОСОБА_3 ОСОБА_4 огли (ідентифікаційний код НОМЕР_1) судові витрати.

Позивач мотивує свої вимоги тим, що він проживав у незареєстрованому шлюбі з ОСОБА_8, а ОСОБА_6 та ОСОБА_7 є їхніми доньками. 27 серпня 2014 року ОСОБА_8 померла. Після її смерті, ОСОБА_2, яка доводиться матірю ОСОБА_8 та бабусею малолітніх дітей, разом зі своїм співмешканцем ОСОБА_5 забрали до себе дітей та відмовляються повертати їх батьку, мотивуючи тим, що позивач поганий батько і повинен бути позбавлений батьківських прав. Бажаючи повернути дітей, ОСОБА_3 ОСОБА_4 огли звертався з відповідними заявами до Білгород-Дністровської районної державної адміністрації, де йому було рекомендовано звернутися до суду з відповідними вимогами. Також, позивач писав заяву про повернення дітей до Шабівської сільської ради, яка була залишена без розгляду та винесено рішення про доцільність позбавлення позивача батьківських прав відносно малолітніх доньок. На даний момент позивач має власне помешкання - квартиру, умови якої дозволяють дітям проживати в ній. Крім того, мати позивача проживає поряд з ним, у сусідній квартирі, тому вона може надавати допомогу у вихованні дітей. До кримінальної відповідальності відповідач не притягувався, офіційно працевлаштований. Також, позивач зазначає, що не бажає створювати перешкоди ОСОБА_2 у спілкуванні з онуками. Позивач любить своїх дітей і бажає їх особисто виховувати. Зухвалі та незаконні дії відповідачів, зі слів позивача, завдали йому моральну шкоду, а саме, призвели до душевного болю, моральних страждань, негативних емоцій, порушенню звичайного укладу життя, і все через нехтування його батьківськими правами відповідачами. Тому, позивач просить суд стягнути з відповідачів розмір моральної шкоди, яку він оцінив в 10 000 гривень.

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 22 грудня 2014 року позовну заяву ОСОБА_3 ОСОБА_4 огли задоволено частково. Відібрано малолітніх дітей, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2 від сторонніх осіб ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_4, яка проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_5), ОСОБА_5 (ІНФОРМАЦІЯ_6, який проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_7) та передати батьку ОСОБА_3 ОСОБА_4 огли, ІНФОРМАЦІЯ_3 (ідентифікаційний код НОМЕР_1), який проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_8. Зобовязано ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_4, яка проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_5) та ОСОБА_5 (ІНФОРМАЦІЯ_6, який проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_7) не чинити перешкод у відібранні малолітніх дітей ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2 та у передачі їх батьку ОСОБА_3 ОСОБА_4 огли, ІНФОРМАЦІЯ_3 (ідентифікаційний код НОМЕР_1), який проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_8. Стягнуто з ОСОБА_2 (ідентифікаційний код НОМЕР_2) та ОСОБА_5 (ІНФОРМАЦІЯ_6, який проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_7) на користь ОСОБА_3 ОСОБА_4 огли (ідентифікаційний код НОМЕР_1) витрати на правову допомогу у розмірі 3000 (три тисячі) гривень солідарно. Стягнуто з ОСОБА_2 (ідентифікаційний код НОМЕР_2) та ОСОБА_5 (ІНФОРМАЦІЯ_6, який проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_7) на користь ОСОБА_3 ОСОБА_4 огли (ідентифікаційний код НОМЕР_1) судовий збір у розмірі 348 (триста сорок вісім) гривень 75 коп. В задоволенні позову в іншій частині відмовлено.

Додатковим рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 25.12.2014 року доповнено резолютивну частину рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 22.12.2014 року наступним пунктом: „Допустити негайне виконання рішення.

Не погоджуючись з рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 22 грудня 2014 року, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ОСОБА_4 огли звернулися до суду апеляційної інстанції з апеляційними скаргами, в яких просять:

* ОСОБА_2 - скасувати рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 22 грудня 2014 року та ухвалити нове, яким залишити малолітніх дітей ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, у неї ОСОБА_2 та її чоловіка ОСОБА_5;

* ОСОБА_3 ОСОБА_4 огли рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 22 грудня 2014 року змінити, постановити нове, яким позов задовольнити у повному обсязі,

посилаючись на порушення судом першої інстанції при ухваленні рішення норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційних скарг та заперечень на них, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційних скарг, судова колегія вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_3 підлягає відхиленню, а апеляційна скарга ОСОБА_2 - частковому задоволенню на таких підставах.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є:

1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими;

3) невідповідність висновків суду обставинам справи;

4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, а також розгляд і вирішення справи неповноважним судом; участь в ухваленні рішення судді, якому було заявлено відвід на підставі обставин, що викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою; ухвалення чи підписання постанови не тим суддею, який розглядав справу.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із Законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам не відповідає.

За положеннями ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Частково задовольняючи вимоги ОСОБА_3 ОСОБА_4 огли про відібрання малолітніх дітей у сторонніх осіб, зобов`язання не чинити перешкоди, стягнення моральної шкоди та вирішуючи питання щодо судових витрат, суд першої інстанції виходив з того, що потреба дитини проживати разом з батьками, а не з іншими родичами, є природною. Ні баба, ні дід не здатні забезпечити того середовища, яке створюють батько і мати. Тому батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними. Згідно із Конвенцією про права дитини, ратифікованою Постановою ВР від 27.02.1991 року, виходячи із рівності прав матері та батька, у пункті 1 статті 9 проголосила правило, за яким дитина не повинна розлучатися з батьками в супереч їх бажанню, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. З матеріалів справи, а саме з договору дарування частини житлового будинку серії ВМС № 995754, реєстровий номер 511 та договору про внесення змін, вбачається, що у позивача є власна квартира, що знаходиться по вул.. Садова, 10 в с.Шабо, тому він в змозі забезпечити своїх малолітніх дітей гідними житловими умовами. Також, позивач має офіційну роботу, а значить і стабільний заробіток, що дає йому можливість матеріально утримувати дітей. Відповідачами не були представлені докази та в судовому засіданні не було встановлено, що позивач не здатний піклуватись та утримувати малолітніх ОСОБА_6 та ОСОБА_7, або, що існують причини наявність яких суперечить інтересам дітей та може призвести до погіршення життєвих умов. Своїми діями позивач показав свою небайдужість до малолітніх доньок, їхньої долі, проявив стурбованість щодо їхнього утримання та бажання забезпечити їх гідними умовами проживання і розвитку та при розгляді справи наголошував, що не буде створювати перешкоди для бабусі ОСОБА_2 у спілкуванні та турботі онуками. Вимоги про стягнення з відповідачів моральної шкоди в розмірі 10 000 гривень, є безпідставні, не доведені та такі, що ґрунтуються на негативних емоціях, які були викликані діями відповідачів та конфліктною ситуацією з ними. При цьому в матеріалах справи відсутні будь-які докази наявності негативних наслідків у позивача саме з вини відповідачів, що свідчіть про надуманість та безпідставність тверджень позивача.

Такі висновки суду щодо вирішення заявлених позовних вимог відповідають матеріалам справи.

Разом з тим повністю погодитися з вирішенням судом питання щодо розподілу судових витрат не можна.

Судом встановлено, матеріалами справи підтверджується , що:

ОСОБА_3 ОСОБА_4 огли проживав однією сімєю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_8.

25.05.2011 року у позивача та ОСОБА_8 народилась донька ОСОБА_7, що вбачається зі свідоцтва про народження серії І-ЖД № 255956, актовий запис № 10, а 11.05.2013 року народилась друга дитина ОСОБА_6, що підтверджується свідоцтвом про народження серії І-ЖД № 348751, актовий запис № 11.

27 серпня 2014 року мати дітей ОСОБА_8 померла. Після чого, мати ОСОБА_8 - відповідач ОСОБА_2, та її співмешканець ОСОБА_5, забрали дітей до себе на виховання та відмовляються передати дітей батькові позивачу, мотивуючи тим, що позивач поганий батько та не зможе належним чином займатись вихованням доньок та забезпечити їх достойним рівнем життя.

Ураховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч. 7. ст. 7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матірю.

Частиною 4 ст. 29 ЦК України передбачено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Згідно з наказом Державного комітету України у справах сім'ї та молоді, Міністерства освіти України, Міністерства охорони здоров'я України, Міністерства праці та соціальної політики від 26 травня 1999 року, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 17 червня 1999 року, "Про затвердження Правил опіки та піклування" передбачено підстави, коли опіку (піклування) може бути встановлено і при житті батьків неповнолітніх дітей, а саме у випадках, коли батьки: судом позбавлені батьківських прав або прийнято рішення про відібрання дитини і передачу її під опіку незалежно від того, позбавлені вони батьківських прав чи ні, оскільки перебування з ними небезпечне для життя дитини; визнані у встановленому порядку недієздатними або обмежено дієздатними (психічно хворі, розумово відсталі або перебувають на тривалому стаціонарному лікуванні в лікувально-профілактичному закладі чи на державному утриманні в будинках-інтернатах); понад шість місяців не можуть займатись вихованням своїх дітей (засуджені до позбавлення волі на тривалий час за скоєння злочину, за станом здоров'я (інваліди I-II групи) тощо); понад шість місяців не проживають разом з дитиною та без поважних причин не беруть участі в її вихованні та утриманні, не виявляють щодо дитини батьківської уваги та турботи або підкинули (залишили) дитину, і це підтверджено відповідними актами, складеними органами внутрішніх справ; відмовились від дітей в установленому законом порядку; виїхали на постійне місце проживання або на постійне місце роботи за кордон чи перебувають у довготривалому відрядженні; перебувають під слідством.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 18.03.2015 року, яке того ж дня вступило в законну силу, апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено, рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 14 січня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні вимог виконавчого комітету Шабівської сільської ради до ОСОБА_3 за участю третьої особи служби у справах дітей Білгород-Дністровської районної державної адміністрації, ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 щодо малолітніх дітей ОСОБА_7, та ОСОБА_6 відмовлено.

Крім того, до суду з позовом про позбавлення ОСОБА_3 ОСОБА_4 огли батьківських прав щодо малолітніх дітей ОСОБА_7 та ОСОБА_6 звернулася ОСОБА_2

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 24 грудня 2015 року, яке вступило в законну силу після його проголошення апеляційну скаргу ОСОБА_3 ОСОБА_4 огли задоволено, рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 16 вересня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 ОСОБА_4 огли за участю третьої особи служби у справах дітей Білгород-Дністровської районної державної адміністрації, виконавчого комітету Шабівської сільської ради про позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 щодо малолітніх дітей ОСОБА_7 та ОСОБА_6 відмовлено.

Відомості про призначення ОСОБА_2 та ОСОБА_5 опікунами малолітніх ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_9, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_10 в матеріалах справи відсутні та суду не представлені.

Таким чином позивач не є особою, яка позбавлена батьківських прав і будь-які докази, що перебування з позивачем для малолітніх дітей є небезпечним для них, в матеріалах справи відсутні.

Разом з тим, ОСОБА_2 та ОСОБА_5 не є особами, які призначені опікунами або яким під опіку передані малолітні діти ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_9, ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_10 незалежно від позбавлення позивача батьківських прав.

Відповідно до ч. 1 ст. 163 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними.

Частина 2 вказаної статті передбачає, що батьки мають право вимагати відібрання малолітньої дитини від будь-якої особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду.

Обставин, які б свідчили, що відібрання дітей у відповідачів і передачі їх позивачу буде суперечити їх інтересам, судом першої інстанції не встановлено.

Так суд врахував, що представлені характеристики не характеризують позивача негативно, позивач забезпечений житлом та постійною роботою.

В засіданні судової колегії позивач ОСОБА_3 пояснив, що заявивши позов про відібрання дітей він не переслідує за мету позбавити ОСОБА_2, як бабу , спілкування з внучками його дітьми. Навпаки, позов спрямований не проти інтересів ОСОБА_2, а на захист його власних інтересів, як батька дітей. Після трагедії, що сталася з його дружиною, яка є дочкою ОСОБА_2, остання будучи в емоційно-напруженому стані, почала звинувачувати його у смерті дочки і користуючись, що діти перший час після самогубства їх матері залишилися у ОСОБА_2, перестала допускати його до дітей. Намагання побачитися з дітьми закінчувалися викликом міліції. Саме тому він вирішив йти виключно процесуальним шляхом і звернувся до суду з даним позовом. При цьому навіть у разі позитивного вирішення заявлених ним вимог про відібрання дітей, він розуміючи, що діти достатньо тривалий час проживали у ОСОБА_2 і звикли до неї, не буде форсувати питання про негайне їх відібрання, а буде поступово робити так, щоб діти залишаючись якийсь час проживати у ОСОБА_2 згадали б його, як свого батька. Він заінтересований у налагодженні стосунків з ОСОБА_2, оскільки вона будучи бабою його дітей, має разом з ним брати участь у їх вихованні та взагалі допомогати дітям.

Додатковим рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 25 грудня 2014 року доповнено резолютивну частину рішення суду першої інстанції від 22.12.2014 року допущенням негайного виконання рішення в частині вимог про відібрання малолітніх дітей, що відповідає п. 5 ч. 1 ст. 367 ЦПК України.

Оцінюючи всі обставини справи в сукупності, судова колегія вважає, що суд першої інстанції набув правильного висновку щодо задоволення вимог ОСОБА_3 про відібрання у ОСОБА_2 та ОСОБА_5 малолітніх дітей: ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_9, ОСОБА_6 2013 року із передачей дітей батьку та зобов`язанням відповідачів не чинити перешкод у відбірання дітей.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом не враховано, що позивач є особою, що підозрюється у вчиненні тяжкого злочину вбивства (доводені до самогубства) своєї дружини та матері малолітніх дітей; що позивач має у власності неопалювальний будинок, який не може використоватися у якості житла для проживання дітей; що позивач влаштувався на роботу лише 01.09.2014 року, а до цього не працював не можуть бути взятими до уваги, оскільки не спростовують правильності висновку суду першої інстанції щодо задоволення вимог про відібрання дітей, оскільки суд враховує обставини, встановлені на час розгляду справи і прийняття рішення. Фактів, які б підтверджували факт незабезпечення ОСОБА_3 дітей за життя їх матері, а також будь-яких фактів ухилення позивача від виконання батьківських обов`язків, не встановлено, доказів про причетність позивача до вбивства своєї дружини або про доведення її до самогубства, не надано, докази про оголошення ОСОБА_3 про підозру у вчиненні злочину щодо померлої дружини досудовим слідством в матеріалах справи відсутні.

Більше того, в матерілах справи містяться докази, що частина будинку, який належить ОСОБА_3 придатна до проживання дітей, що вбачається із акту складений працівника служби у справах дітей та спеціалістом Шабівської сільради (а. с. 178).

Сама по собі наявність судового спору про виділ в натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності та визначення порядку користування земельно ділянкою відносно будинку, який знаходиться у власності позивача, не є підставою вважати, що позивач втратив право власності на належну йому частину будинку, яку він використовує як житло і де намагається поселити і своїх дітей.

Доводи апеляційної скарги про те, що діти потрапили до ОСОБА_2 і ОСОБА_5 після загибелі їх матері з будинку, де це сталося та що позивач кинув своїх дітей і відповідачі неодноразово намагалися розшукати батька дітей і дізнатися чому він не надає матеріальної допомоги і не піклується про них, не можуть бути взятими до уваги, оскільки не відповідають матеріалам справи, з яких вбачається, що позивач після загибелі 28.08.2014 року та поховання своєї дружини і матері дітей, намагався забрати дітей у відповідачів і у зв`язку із їх відмовою повернути дітей, вже 15.09.2014 року звернувся до Білгород-Дністровської районної державної адміністрації із відповідною заявою про відібрання дітей (а.с. 18), а після прийняття рішення Шабівською сільською радою від 28.10.2014 року про доцільність позбавлення його батьківських прав 30.10.2014 року звернувся до суду з даним позовом.

Тобто наведені доводи апеляційної скарги не підтверджені належними доказами, не узгоджуються з матеріалами справи та обставинами, які встановлені судом.

Доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції поспішно ухвалено оскаржуване рішення у відсутність ОСОБА_2Г, чим порушено її право приймати особисту участь в судових засіданнях і надавати докази на підтвердження заперечень проти заявлених вимог, є неспроможними, оскільки само по собі ухвалення рішення у відсутність апелянта не є підставою для його скасування, правильне по суті рішення не може бути скасовано лише з одних формальних підстав.

Разом з тим апеляційним судом відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 і таким чином не позбавлено права доводити свою позицію і надавати докази на підтвердження заперечень проти позову.

Судова колегія вважає неспроможними доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 щодо незаконності рішення суду в частині відмови у задоволенні вимог про стягнення моральної шкоди, виходячи з такого.

28.08.2014 року загинула ОСОБА_8 - дружина позивача, мати дітей ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_9, ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_10 та дочка відповідача ОСОБА_2

За фактом смерті ОСОБА_8 порушено кримінальне провадження. В будинку, де проживав позивач з дружиною та дітьми проводилися слідчі дії працювали слідчі, оперативні працівники, експерти тощо.

Позивач у запереченнях на апеляційну скаргу вказував, що знаходився у шоковому стані після смерті дружини і хоча і не ініціював питання про те, щоб ОСОБА_2 тимчасово забрала звідти дітей, але й не був проти цього, розуміючи, як їй важко після загибелі дочки і що присутність поруч внучок допоможе ОСОБА_2 морально підтримувати себе в належному стані.

Таким чином, відсутні підстави вважати, що ОСОБА_2 та ОСОБА_5 на той час співмешканець, а з 16.10.2014 року чоловік ОСОБА_2 самочинно (без згоди батька дітей) змінили їх місце проживання.

Подальший конфлікт між позивачем та ОСОБА_2 (зятем та тещею) щодо обставин загибелі ОСОБА_8 та з`ясування причин її смерті, заява ОСОБА_2 про позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав щодо малолітніх дітей, прийняття такого рішення виконкому Шабівької сільської ради, за яке одностайно проголосувало всі 9 членів виконкому без тих хто проти та без тих, хто утримався, подальші судові спори що дітей, не сприяло порозумінню між сторонами.

Оцінивши всі обставини справи в сукупності, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні вимог про стягнення моральної шкоди.

Разом з тим доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про необґрунтованість рішення суду першої інстанції щодо вирішення питання про розподіл судових витрат підлягають частковому задоволенню.

Судом стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 витрати на правову допомогу в сумі 3000 грн. та судовий збір в сумі 348 грн. 75 коп.

У матеріалах справи позивачем представлена квитанція від 15.09.2015 року про оплату за послуги адвоката ОСОБА_9 7000 грн. (а. с. 21).

Також в матеріалах справи знаходиться квитанція про сплату судового збору в сумі 343 грн. 60 коп. Решта 05 грн. 15 коп. є оплатою за послуги принаймні платежу (а. с. 1-2).

Вимоги, які заявлені позивачем є немайновими вимогами (відібрання дитини та зобов`язання не чинити перешкод) та майновими (відшкодування 10000 грн. у якості завданої моральної шкоди).

Мінімальний розмір судового збору за заявлення вимог немайнового характеру на час відкриття провадження у справі становив 243 грн. 60 коп. Різниця між фактичною оплатою 100 грн. позивачем сплачена як 1% від розміру вимог майнового характеру (10000 грн).

Районний суд при відкриті провадження уваги на це не звернув.

Ухваливши оскаржуване рішення суд відмовив у відшкодуванні моральної шкоди, задовольнивши решту вимог немайнового характеру.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходив з того, що із 7000 грн. сплачених позивачем на правову допомогу стягненню підлягає 3000 грн. та також стягнув судовий збір в сумі 348 грн. 75 коп. включаючи 5 грн. 15 коп. послуг за приймання платежу та 1200 грн. у якості сплати за заявлені вимоги про відшкодування моральної шкоди, в задовленні яких було відмовлено.

Як роз`яснено у Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах»:

Право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року № 6-рп/2013).

Витрати, повязані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги.

При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 42, 56 ЦПК).

Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року № 4191-VI «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» (п. 47).

Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК.

Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо повязаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені (п. 48).

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Відповідно до поданого розрахунку надання правової допомоги, вбачається, що взагалі Адвокатом ОСОБА_9 було витрачено 20 годин на надання правової допомоги по даній справі, що включала:

-Представництво інтересів в Шабівській сільській раді з приводу повернення дітей 5 годин;, представництво інтересів під час огляду приміщень комісією Шабівської сільської ради 5 годин; первинна консультація з приводу написання скарги в Білгород-Дністровську РДА -01 година, первинна консультація з приводу написання скарги в Шабівську РДА 1 година, написання скарги в Шабівську сільську раду 01 година, первинна консультація з приводу написання позову 1 година, написання позову 3 години, представництво в суді першої інстанції 2 години.

Однак, судова колегія вважає, що у справі, що розглядається, надана адвокатом позивачу правова допомога безпосередньо обмежується консультацією та написанням позовної заяви до суду (1+3=4 години) та участю у судових засіданнях (18.11.2014 року справу відкладено за заявою представника позивача; 04 грудня 2014 року з 11.08.09 г. до 11.15.00 г 06 хвилин 51 секунда; 22.12.2014 року з 11.37.13 г. до 12.53.17 г. 01 година 16 хвилин 04 секунди ; 25.12.2014 року при ухваленні додаткового рішення сторони присутні в судовому засіданні не були).

Представництво інтересів позивача при зверненні до Шабівської сільради, участі в огляді Шабівською сільрадою умов проживання, написання скарг до компетентних установ з вирішення питання про відібрання дитини безпосередньо здійснено у правовідносинах до прийняття рішення про звернення до суду з позовом, тобто у позасудових стосунках сторін.

Таким чином загальний час представництва адвокатом позивача в судових засіданнях по даній цивільній справі 01 година 22 хвилини 55 секунд ~ 01 година 23 хвилини), а з урахуванням консультації та написанням позовної заяви до суду 04 години, взагалі 05 годин 23 хвилини.

Виходячи з розміру мінімальної заробітної плати в Україні 1218 грн. на час ухвалення рішення судом першої інстанції та приймаючи до уваги положення ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» час роботи адвоката становить 487 грн. 20 коп. за годину (1218* 40%), або 08 грн. 12 коп. за 01 хвилину (487,2/60).

Отже загальний час витрачений адвокатом на представництво безпосередньо по даній судовій справі становить 05 годин 23 хвилини.

Тому граничний розмір витрат на правову допомогу не перевищує 2436 + 186 грн. 76 коп. (487,2 грн. *5 годин + 08,12 грн. * 23 хвилини), що становить 2622 грн. 76 коп.

Приймаючи до уваги, що судовий збір за заявлення задоволених вимог немайнового характеру відібрання дітей, зобов`язання не чинити перешкоди на час ухвалення рішення судом першої інстанції становив 243 грн. 60 коп. (решта судового збору - 100 грн. сплачена за вимогою про відшкодування моральної шкоди, в задоволенні якої відмовлено та 5 грн. 15 коп., що увійшли в суму стягнутого судового збору є витратами за послуги за приймання платежу), то з відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_5 на користь позивача слід стягнути судові витрати на загальну суму 2866 грн. 36 коп. (243,60+ 2622,76).

При таких обставинах рішення суду в частині розподілу судових витрат підлягає зміні із суми 3348 грн. 75 , з яких 3000 грн.- витрати на правову допомогу та 348 грн. 75 коп. судовий збір на судові витрати в загальній сумі 2866 грн. 36 коп., яка підлягає відшкодуванню безпосередньо з ОСОБА_2 та ОСОБА_5 у рівних частках.

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що відшкодуванню підлягають 7000 грн., є неспроможними, оскільки не засновані на законодавстві з підстав наведених у рішенні апеляційного суду.

В засіданні судової колегії від ОСОБА_3 ОСОБА_4 надійшла письмова заява, що він відмовляється від будь-яких реальних стягнень на свою користь з ОСОБА_2 і ОСОБА_5, тобто не буде звертатися за виконанням рішення в частині стягнення будь-яких грошових сум.

Оскільки у задоволенні вимог про стягнення моральної шкоди з ОСОБА_2 і ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 відмовлено, а стягнуті на користь позивача понесені ним судові витрати за своєю правовою природою не відносяться до позовних вимог, судова колегія не бере до уваги надану позивачем заяву.

Інших доводів в апеляційних скаргах не наведено.

Судова колегія доходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції в частині вирішення питання про розподіл судових витрат зміні, з викладенням у резолютивній частині про стягнення з відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_5 на користь позивача ОСОБА_3 судових витрат у вигляді витрат на правову допомогу в сумі 2622 грн. 76 коп. та витрати зі сплати судового збору в сумі 243 грн. 60 коп., а всього на загальну суму 2866 грн. 36 коп., тобто по 1433 грн. 18 коп. з кожного. В іншій частині рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 317 ЦПК України, судова колегія

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 ОСОБА_4 огли відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 22 грудня 2014 року в частині розподілу судових витрат змінити.

Стягнути у рівних частинах з ОСОБА_2, ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 ОСОБА_4 огли судові витрати у вигляді витрат на правову допомогу в сумі 2622 грн. 76 коп. та витрати зі сплати судового збору в сумі 243 грн. 60 коп., а всього на загальну суму 2866 грн. 36 коп., тобто по 1433 грн. 18 коп. з кожного.

В іншій частині рішення - залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, проте може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання законної сили рішенням суду.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: С.О. Погорєлова

ОСОБА_10