Номер провадження: 22-ц/785/9048/15
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Заїкін А. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.12.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

- головуючого судді Заїкіна А.П.,

- суддів: - ОСОБА_2, ОСОБА_3,

за участю секретаря Желєзнова В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення боргу, за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 17 вересня 2015 року,

встановила:

У жовтні 2014 р. ОСОБА_4 звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просив стягнути з відповідача: 1) борг у розмірі 3 886,00 грн., інфляційні втрати у розмірі 202,00 грн. та 3% річних за кожний день прострочення у сумі 50,78 грн.. Всього стягнути 4 138,78 грн.; 2) судовий збір у сумі 243,60 грн..

В обґрунтування своїх вимог позивач, посилаючись на наявність між сторонами правовідносин позики, зазначив, що 12.04.2012 р. надав відповідачу гроші у сумі 2 400,00 грн., що на той час було еквівалентно 300 доларам США. Відповідач, усупереч досягнутим домовленостям про їх витрату виключно в інтересах позивача, витратив отримані кошти на свої власні потреби. Направлену відповідачу 18.04.2014 р. та отриману 25.04.2014 р. вимогу про повернення грошей останній проігнорував, гроші у строк до 24.05.2014 р. не повернув.

Заочним рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 10.12.2014 р. позов ОСОБА_4 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь позивача борг у розмірі 2 556,16 грн. з врахуванням індексу інфляції та 3% річних за кожний день прострочення, судовий збір у сумі 243,60 грн., а всього стягнуто 2 799,76 грн..

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 06.03.2015 р., за заявою ОСОБА_5 від 02.02.2015 р. про перегляд заочного рішення, вищевказане заочне рішення скасовано. Справу призначено до розгляду.

Під час судового розгляду справи ОСОБА_4 неодноразово уточнював свої вимоги 30.03.2015 р. та 28.07.2015 р., відповідно до яких остаточно просив стягнути з відповідача на його: 1) борг у розмірі 2 556,00 грн. з врахуванням індексу інфляції та 3% річних за кожний день прострочення; 2) судовий збір у сумі 243,60 грн.. Всього стягнути 2 799,76 грн..

Позивач у судовому засіданні підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити в повному обсязі, за викладених у позові підстав.

Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнав, просив відмовити в його задоволенні у повному обсязі.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 17.09.2015 р. позов ОСОБА_4Я до ОСОБА_5 про стягнення боргу задоволено. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 борг у розмірі 2 556,00 грн. з врахуванням індексу інфляції та 3% річних за кожний день прострочення та судовий збір у сумі 243,60 грн.. Всього стягнуто 2 799,76 грн..

ОСОБА_5 в апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі. Посилається на те, що рішення ухвалено при невідповідності висновків суду обставинам справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Представник апелянта у судовому засіданні підтримав доводи та вимоги, які викладені в апеляційній скарзі.

ОСОБА_4 в письмових запереченнях на апеляційну скаргу вважав необхідним скаргу відхилити, рішення суду залишити без змін. Посилався на те, що позичені ОСОБА_5 кошти не були витрачені останнім в його інтересах. Після отримання від нього відповідної довіреності та коштів для захисту його інтересів у судах, ОСОБА_5 не виконав його доручення. Не він та його підлеглі не були присутні у судах різних інстанцій під час розгляду його справи, а тому вважає, що не відбулося витрачання грошей в його інтересах.

В судовому засіданні ОСОБА_4 підтримав викладені в письмових запереченнях на апеляційну скаргу доводи та вимоги.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України колегія суддів перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення осіб, які зявилися у судове засідання, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. ст. 11, 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Статтями 213, 214 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 3) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Вказаним вимогам законодавства рішення суду першої інстанції не відповідає.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_4, суд першої інстанції, пославшись на ст. ст. 1046, 1053 ЦК України, виходив з того, що відповідач не виконав свого обовязку щодо повернення отриманих від позивача коштів у випадку їх витрачання не в інтересах останнього. Відбулася новація правовідносин сторін у позику (а. с. 139 139 зворотня сторона).

Колегія суддів, вважає, що погодитися з цими висновками суду не можна. Вказаних висновків суд першої інстанції дійшов при невідповідності висновків суду обставинам справи, з порушенням вищевказаних норм процесуального права та норм матеріального права (ст. ст. 317, 319, 1046, 1047, 1048, 1049, 1050 ЦК України). Не відповідають обставинам справи висновки суду про наявність між сторонам новації боргу в позику. Доводи апелянта є обґрунтованими.

Судом встановлено наступні факти.

Відповідно до розписки від 12.04.2012 р. (а. с. 4) ОСОБА_5 отримав від ОСОБА_4

гроші у сумі 2 400,00 грн., що еквівалентно 300 доларам США, які відповідач повинен витратити виключно в інтересах позивача. У протилежному випадку, на першу вимогу ОСОБА_4 гроші повинні бути повернуті ОСОБА_6. Також у розписці вказується, що отримані ОСОБА_5 кошти підлягають зарахуванню при здійсненні майбутніх взаєморозрахунків.

Відповідно до оглянутих апеляційним судом матеріалів цивільної справи № 522/19987/14-ц за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про стягнення коштів, копії матеріалів якої долучені до даної справи (а. с. 166-176), 12.04.2014 р. ОСОБА_4 видав довіреність на представництво його інтересів, у тому числі ОСОБА_5, з правом ведення справ у суді. Разом з тим, відсутні докази досягнення сторонами згоди щодо предмету договору доручення (перелік конкретних послуг, які мав вчиняти повірений, права та обовязки повіреного і поручителя, порядок і строки оплати послуг, наданих повіреним за договором доручення).

Згідно положень ст. ст. 10, 11, 27, 31 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми процесуальними правами на власний розсуд. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Виключно позивач визначає підстави та предмет позову.

ОСОБА_4 у позові посилався на наявність між сторонами правовідносин позики, обовязок відповідача повернути позичені у борг кошти.

За правилами, передбаченими ст. ст. 1046, 1047, 1048, 1049, 1050 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати належних йому процентів.

Таким чином, для позики характерним є отримання грошей позичальником у власність і обовязок повернути гроші у встановлений договором строк та в порядку, що передбачені договором.

Відповідно до ст. ст. 317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд і має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Надана ОСОБА_4 на підтвердження своїх вимог розписка не містить відомостей про отримання позичальником грошей у борг із зобовязанням їх повернення, як боргу. Відповідні правові висновки містяться у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 р. у справі № 6-1967цс15.

Виходячи з вищевказаного, позивач не довів обставини щодо наявності між сторонами відносин з договору позики. Вимоги ОСОБА_4 про стягнення з ОСОБА_5 боргу за договором позики не підтверджені належними та допустимими доказами, а тому не підлягають задоволенню.

Суд першої інстанції не врахував вищевказаних положень діючого законодавства, дійшов помилково висновку про новацію боргу, оскільки не встановив з яких у такому випадку правовідносин виник первинний борг, не врахував, що новація можлива за домовленістю сторін, про що матеріали справи не містять відповідних доказів. Крім того, колегія суддів приймає до уваги, що позивач серед підстав позову не посилався на новацію боргу.

Оскільки невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції вищевказаних норм матеріального та процесуального права призвело до неправильного вирішення справи, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню. Необхідно ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_7 у повному обсязі.

ОСОБА_4 не позбавлений можливості звернутися до суду за захистом свого порушеного майнового права та інтересу з інших підстав, пославшись на дійсні обставини, які склалися між сторонами.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 307, п. п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог. Підставами для скасування рішення суду і ухвалення нового рішення по суті позовних вимог є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права. Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 316, 317, 319 ЦПК України колегія суддів,

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 17 вересня 2015 року - скасувати. Ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення боргу відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржене до касаційного суду протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін

Судді: Л. А. Гірняк

ОСОБА_3