Справа № 2-3607/15
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

9 грудня 2015 року м. Київ

Солом'янський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Г.О. Козленко,

за участю секретаря - А.К. Слободянюк

розглянувши цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Морозова Світлана Володимирівна про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину та відшкодування збитків, -

в с т а н о в и в:

Представник ОСОБА_4, який діє в інтересах позивача звернувся до Солом'янського районного суду м. Києва з позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики.

В обґрунтування позову зазначив, що 11 лютого 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В. та зареєстровано в реєстрі за №662, відповідно до умов якого позикодавець передав у власність позичальникові гроші в сумі 326114,40 грн, що є еквівалентом суми 40800,00 доларів США, зі строком повернення не пізніше 11 лютого 2014 року. Передачу грошей було здійснено до підписання цього договору. Станом на 30 березня 2015 року, своїх зобов'язань ОСОБА_2 не виконала, грошові кошти, які зобов'язалася повернути, в повному обсязі не повернула, про що, беззаперечно свідчить відсутність у відповідача відповідної нотаріальної заяви позивача, передбаченої пп. «Б» п.2 договору позики, оригіналів розписок та відповідних оплат на користь позивача. Відзначено, що з урахуванням часткового погашення боргу станом на 30 березня 2015 року у ОСОБА_2 наявна заборгованість за договором позики від 11 лютого 2013 року перед ОСОБА_1 в розмірі 39100,00 USD, що за офіційним курсом НБУ 100,00 USD = 2351,3024 UAH, станом на 30 березня 2015 року складає 919359,24 грн. Крім цього, п.4 договору позики визначено, що при неповерненні суми позики своєчасно (тобто до 11 лютого 2014 року) позикодавець вправі буде пред'явити цей договір до стягнення в строки і у порядку, передбачені чинним законодавством України та вимагати при цьому повернення йому частини позики, що залишилась несплаченою, з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми. Зазначено, що кількість днів прострочки з 12 лютого 2014 року по 30 березня 2015 року становить 411 днів. Отже, вважає, що заборгованість ОСОБА_2 за договором позики станом на 30 березня 2015 року становить: 38100,00 USD, що еквівалентно 895846,21 грн - сума основної заборгованості та 1320,83 USD, що еквівалентно 30262,44 грн - три проценти річних від простроченої суми, яку просив стягнути з відповідача на користь позивача.

В ході розгляду цивільної справи представником ОСОБА_5, який діє в інтересах ОСОБА_2 було подано зустрічну позовну заяву до ОСОБА_1, третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Морозова С.В., де просив застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину - договору позики від 11 лютого 2013 року: зарахувати зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 у сумі 40494,73 грн із позовними вимогами ОСОБА_1 до ОСОБА_2 за первісним позовом у сумі 304533,30 грн; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 залишок заборгованості за договором позики у сумі 264038,57 грн.

В обґрунтування зустрічного позову зазначено, що ОСОБА_2 вважає договір позики від 11 лютого 2013 року нікчемним - таким, що порушує її конституційне право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю та спрямованим на незаконне заволодіння вказаною власністю. Згідно з договором купівлі-продажу у Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на нерухоме майно 01 липня 1997 року ОСОБА_2 та її донька ОСОБА_6, набули в рівних частинах (у спільну часткову власність) квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 43,65 кв.м. житловою площею 27,9 кв.м.). В січні 2013 року ОСОБА_2, перебуваючи у скрутному матеріальному становищі (є безробітною, у шлюбі не перебуває, має на утриманні малолітню дитину - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1), домовилася з ОСОБА_1 про одержання від неї безпроцентної строкової грошової позики. 11 лютого 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 готівкою гроші в сумі 326114,40 грн. Того ж дня, 11 лютого 2013 року, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 і ОСОБА_6 були укладені й посвідчені приватним нотаріусом КМНО Морозовою С.В. та зареєстровані в реєстрі за №663 - Договір іпотеки, відповідно до якого для забезпечення зобов'язання ОСОБА_2 за договором позики передано в іпотеку нерухоме майно, та №665 - договір про задоволення вимог іпотекодержателя, згідно з яким ОСОБА_2 і ОСОБА_6 зобов'язуються передати у власність ОСОБА_1 нерухоме майно за відкладальною умовою, а саме на 31-й день після документального підтвердження надіслання на адресу ОСОБА_2 і ОСОБА_6 письмової вимоги ОСОБА_1 про усунення порушень основного зобов'язання за договором позики та попередження про стягнення на предмет іпотеки у відповідності до ст.35 Закону України «Про іпотеку». Відзначено, що договір позики від 11 лютого 2013 року відомостей про реквізити банківського рахунку ОСОБА_1 не містить, а, навпаки, підпунктом в) пункту 2 зобов'язує ОСОБА_2, всупереч вимогам ч.3 ст.1049 ЦК України, повернути позику готівкою. На цю обставину ОСОБА_2 неодноразово звертала увагу ОСОБА_1, але відповіді на свої звернення від неї так і не отримала. Вважає, що відсутність інформації про банківський рахунок ОСОБА_8 унеможливила виконання ОСОБА_2 свого грошового зобов'язання не тільки у строк, визначений б) пункту 2 договору позики від 11 лютого 2013 року (по 11 лютого 2014 р. включно), а й взагалі. Також позивач за зустрічним позовом вважає, що порушення (прострочення виконання) ОСОБА_2 грошового зобов'язання за договором позики від 11 лютого 2013 року сталося з вини ОСОБА_1, як кредитора, що, в свою чергу, звільняє ОСОБА_2 від відповідальності за таке порушення. В подальшому, з дій ОСОБА_1 та її представників, ОСОБА_2 стало зрозуміло, що, укладаючи 11 лютого 2013 року договір позики і, на його забезпечення - договір іпотеки та договір про задоволення вимог іпотекодержателя, ОСОБА_1 насправді мала за мету у подібний спосіб набути право власності на належне ОСОБА_2 нерухоме майно. Так, 24 лютого 2014 року представник ОСОБА_1 ОСОБА_9 звернувся до приватного нотаріуса КМНО Коновалової Е.А. із заявами про передачу ОСОБА_2, як боржнику, і ОСОБА_2 та ОСОБА_6, як іпотекодавцям, вимоги ОСОБА_1 щодо усунення порушень і погашення заборгованості за договором позики від 11 лютого 2013 року, зобов'язання за яким забезпечене іпотекою. В подальшому, 14 квітня 2014 року представник ОСОБА_1 ОСОБА_9 звернувся до Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві із заявою про державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на нерухоме майно. На задоволення цієї заяви 24 квітня 2014 року державним реєстратором Державної реєстраційної служби України Дурицькою М.Є. було прийняте рішення про державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на нерухоме майно. Постановою Окружного адміністративного суду м.Києва від 25 листопада 2014 року у задоволенні позову до державного реєстратора Державної реєстраційної служби України Дурицької М.Є., Державної реєстраційної служби України, Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м.Києві, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - Служба у справах дітей Солом'янської районної у місті Києві державної адміністрації та ОСОБА_1, про визнання протиправним рішення, скасування запису і зобов'язання вчинити дії -відмовлено. Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 04 лютого 2015 року постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 25 листопада 2014 року скасовано й ухвалено нову, якою визнано протиправним та скасовано рішення державного реєстратора Державної реєстраційної служби України Дурицької М.Є. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 24 квітня 2014 року, зобов'язано Реєстраційну службу Головного управління юстиції у м. Києві вилучити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відповідний запис від 14 квітня 2014 року за №5518319 про державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на нерухоме майно. Рішенням Солом'янського районного суду міста Києва від 12 березня 2015 року визнано недійсними договір іпотеки від 11 лютого 2013 року та договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 11 лютого 2013 року; припинено право власності та скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на нерухоме майно; визнано право спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_12 і ОСОБА_2 на 1/2 частину нерухомого майна; визнані за ОСОБА_12 та ОСОБА_2 права приватної власності на 1/4 частини нерухомого майна відповідно. Рішенням колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва від 17 червня 2015 року рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 12 березня 2015 року скасоване й ухвалене нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_13 відмовлено. В подальшому, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 липня 2015 року за касаційною скаргою ОСОБА_12 від 07 липня 2015 р. виконання рішення Апеляційного суду міста Києва від 17 червня 2015 року зупинено та відкрито касаційне провадження у справі № 6-21814ск15, яку на день подання зустрічної позовної заяви до розгляду не призначено. Не зважаючи на наявність позову про стягнення заборгованості за договором позики, 08 червня 2015 року приватним нотаріусом КМНО Войнарською І.А. за заявою ОСОБА_1 вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за №590, згідно з яким підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сума позики також у розмірі 895846,21 грн - грошові кошти, що невиплачені у строк з 11 лютого 2013 року по 27 березня 2015 року на підставі договору позики від 11 лютого 2013 року, строк повернення якої настав 11 лютого 2014 року. Постановою державного виконавця ВДВС Солом'янського РУЮ у м.Києві Бугайовою Л.Л. від 15 червня 2015 року на підставі цього виконавчого напису було відкрите виконавче провадження №47846703. Також зазначено, що ОСОБА_2 проти вимог ОСОБА_1 про стягнення 895846,21 грн основної заборгованості і 30262,44 грн трьох процентів річних заперечує. Сума забезпеченого іпотекою зобов'язання ОСОБА_2 за договором позики від 11 лютого 2013 року складала 326114,40 грн, а з урахуванням часткового погашення ОСОБА_2 заборгованості у сумі 21581,10 грн, яку визнано ОСОБА_1 у її позовній заяві від 30 березня 2015 року, становить 304533,30 грн (326114,40 грн -21518,10 грн). Вважає, що відповідно до п.2.3 договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 11 лютого 2013 року ОСОБА_1 повинна відшкодувати ОСОБА_2 перевищення 100 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя. Таким чином зазначила, що сума, яка підлягала відшкодуванню ОСОБА_2 з боку ОСОБА_1 внаслідок набуття останньою у власність нерухомого майна, становила 187036,70 грн (491570,00 грн - 304533,30 грн). Отже, за період перебування нерухомого майна у власності ОСОБА_1 (з 24 квітня 2014 року по 03 лютого 2015 року) підлягають стягненню на користь ОСОБА_2 збитки за прострочення ОСОБА_1 виконання грошового зобов'язання (з урахуванням індексу інфляції) у сумі 36098,08 грн та проценти за порушення ОСОБА_1 грошового зобов'язання (користування чужими коштами) у сумі 4396,64 грн. Таким чином, вважає, що загальна сума заборгованості ОСОБА_1, спричинена невиконанням та простроченням виконання нею грошового зобов'язання, пов'язаного з відшкодуванням ОСОБА_2 перевищення вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог, становить 40494,73 грн (26610,78 грн + 3 241,12 грн). Вважає, що невідповідність підпункту в) пункту 2 договору позики від 11 лютого 2013 року і вимогам ч.3 ст.1049 ЦК України та відсутність у цьому договорі необхідних відомостей унеможливило виконання ОСОБА_2 свого грошового зобов'язання, забезпеченого іпотекою, чим у своїх інтересах і скористалася ОСОБА_1, неправомірно звернувши стягнення на нерухоме майно та обернувши його у свою власність. Звідси, у ОСОБА_2 є всі підстави вважати договір позики від 11 лютого 2013 року нікчемним - таким, що був спрямований на незаконне заволодіння ОСОБА_1 належним ОСОБА_2 нерухомим майном, а тому й вимагати у судовому порядку застосування наслідків недійсності нікчемного договору позики від 11 лютого 2013 року та відшкодування завданих неправомірними діями ОСОБА_1 збитків.

В судове засідання позивач та її представник за первісним позовом не з'явилися, від представника до суду надійшла заява, згідно якої первісний позов підтримує в повному обсязі та просить його задовольнити, а справу розглядати у його відсутність. Також надано до суду письмові заперечення на зустрічний позов, де позивач просить в задоволенні зустрічного позову відмовити, при цьому зазначила, що договором позики було визначено строки і порядок повернення позики, а саме за умовами п.2 договору позики остаточний розрахунок щодо повернення суми позики має бути здійснено не пізніше 11.02.2014. А також зазначено, що повернення позики позичальник зобов'язується здійснити у м. Києві, готівкою у гривнях за комерційним курсом на день повернення у визначені в даному договорі строки та розміри. Крім того, представником відзначено, що ОСОБА_2 навіть не намагалась повернути позику ОСОБА_1, зокрема, і шляхом внесення сум у депозит нотаріуса чи нотаріальної контори. Підсумовуючи свої заперечення представником зазначено, що позовна заява ОСОБА_2 є необґрунтованою та незаконною, підстави для задоволення якої відсутні, а доводи останньої побудовані виключно на припущеннях та міркуваннях.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник за первісним позовом в судове засідання не з'явилися, від представника надійшла заява про слухання справи у відсутність представника, де також підтримано зустрічний позов в повному обсязі, а в задоволенні первісного позову просили відмовити.

Третя особа за зустрічним позовом в судове засідання не з'явилась, про дату та час слухання справи була повідомлена належним чином, причини неявки суду не відомі.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що первісний позов підлягає задоволенню, а в задоволенні зустрічного позову слід відмовити з наступних підстав.

Так, відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Судом встановлено, що 11 лютого 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Морозовою С.В. та зареєстровано в реєстрі за №662, відповідно до п.1 умов якого ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 готівкою гроші в сумі 326114,40 грн, що є еквівалентом суми 40800 доларів США по курсу НБУ на день підписання цього договору (а.с.3-5).

Підпунктом б) п.2 договору позики передбачено, що остаточний розрахунок щодо повернення суми позики має бути здійснено не пізніше 11 лютого 2014 року, що підтверджується заявою позичальника, підпис на якій має бути засвідчено нотаріально (продовження цього терміну допускається за додатковим погодженням між сторонами, яке має бути нотаріально посвідчене).

Відповідно до п.п.в) п.2 договору поруки, остаточний розрахунок щодо повернення суми позики має бути здійснено не пізніше 11 лютого 2014 року. Повернення позики позичальник зобов'язується здійснити в місті Києві, готівкою у гривнях за комерційним курсом на день повернення у визначені в даному договорі строки та розміри:

до 11 березня 2013 року - еквівалент в гривні, що складає 900 (дев'ятсот) доларів США.

до 11 квітня 2013 року - еквівалент в гривні, що складає 900 (дев'ятсот) доларів США.

до 11 травня 2013 року - еквівалент в гривні, що складає 900 (дев'ятсот) доларів США.

до 11 червня 2013 року - еквівалент в гривні, що складає 900 (дев'ятсот) доларів США.

до 11 липня 2013 року - еквівалент в гривні, що складає 900 (дев'ятсот) доларів США.

до 11 серпня 2013 року - еквівалент в гривні, що складає 900 (дев'ятсот) доларів США.

до 11 вересня 2013 року - еквівалент в гривні, що складає 900 (дев'ятсот) доларів США.

до 11 жовтня 2013 року - еквівалент в гривні, що складає 900 (дев'ятсот) доларів США.

до 11 листопада 2013 року - еквівалент в гривні, що складає 900 (дев'ятсот) доларів США.

до 11 грудня 2013 року - еквівалент в гривні, що складає 900 (дев'ятсот) доларів США.

до 11 січня 2013 року - еквівалент в гривні, що складає 900 (дев'ятсот) доларів США.

до 11 лютого 2014 року - еквівалент в гривні, що складає 30900 (тридцять тисяч дев'ятсот) доларів США.

Також п.4 цього договору передбачено, що при неповерненні суми позики своєчасно (тобто до 11 лютого 2014 року), позикодавець вправі буде пред'явити цей договір до стягнення в строки і у порядку, передбачені чинним законодавством України та вимагати при цьому повернення йому частини позики, що залишилась несплаченою, з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми.

Матеріали справи містять договір іпотеки, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, посвідчений 11.02.2013 приватним нотаріусом КМНО Морозовою С.В. та зареєстровано в реєстрі за №663, який є забезпеченням належного виконання зобов'язань за договором позики, де предметом іпотеки є квартира АДРЕСА_1 (а.с.19-23).

Також між сторонами ОСОБА_1, з однієї сторони, та ОСОБА_2, ОСОБА_6, з другої сторони, було укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя, посвідчений 11.02.2013 приватним нотаріусом КМНО Морозовою С.В. та зареєстрований в реєстрі за №665, відповідно до п.п.1.1. п.1 умов якого іпотекодавець зобов'язується передати, а іпотекодержатель зобов'язується прийняти у власність за вартістю і на умовах, визначених цим договором, належну іпотекодавцю на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_1. Сторони домовилися, що права і зобов'язання сторін за цим договором (крім зазначених в п.3.2 та п.6.3 цього договору) виникають з моменту виникнення у іпотеко держателя права на звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку позасудового врегулювання, тобто на 31 день після документального підтвердження надіслання на адресу іпотекодавця письмової вимоги про усунення порушення основного зобов'язання та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у відповідності до ст.35 ЗУ «Про іпотеку» (відкладальна обставина) (п.п.5.2. п.5 цього договору) (а.с.85-89).

Із заяви представника ОСОБА_1 ОСОБА_9, який діє на підставі довіреності, посвідченої 24.02.2014 приватним нотаріусом КМНО Коноваловою Е.А., та заяви приватного нотаріуса КМНО Коновалової Е.А №59/02-24 адресованої ОСОБА_2 вбачається, що у позичальника ОСОБА_2 існує заборгованість за договором позики. Сума заборгованості ОСОБА_2 по договору позики складає 40170 доларів США 00 центів. Серед іншого, у заяві зазначено про необхідність усунути порушення ОСОБА_2 на протязі одного місяця та погасити заборгованість, а також попереджено про звернення стягнення на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Морозовою С.В. 11.02.2013 за реєстровим №665, шляхом реєстрації права власності на предмет іпотеки на ім'я іпотекодержателя ОСОБА_1 (а.с.80, 81).

Також, свідоцтвом від 01 квітня 2014 року, приватним нотаріусом КМНО Коноваловою Е.А. посвідчено, що ОСОБА_1, від імені якої діє ОСОБА_9 на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом КМНО Клименко Д.Б. 15.08.2013 за реєстровим №986, передано ОСОБА_2 та ОСОБА_6 заяву щодо невиконання останніми умов договору позики грошових коштів, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Морозовою С.В. 11.02.2013 за реєстровим №662, вимогу повернути одержані за вищезазначеним договором позики грошові кошти, пеню за прострочення платежів та попередження про те, що в разі неповернення вказаних в заяві грошових сум, буде звернено стягнення на майно - квартиру АДРЕСА_1, яка була передана ОСОБА_2, ОСОБА_6 в іпотеку з метою забезпечення належного виконання зобов'язань ОСОБА_2 за договором позики від 11.02.2013 (а.с.92).

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 25 листопада 2014 року в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_12, ОСОБА_2, яка діє у своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_7, ОСОБА_6 до державного реєстратора Державної реєстраційної служби України Дурицької М.Є., Державної реєстраційної служби України, Реєстраційної служби головного управління юстиції у м. Києві, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Служба у справах дітей Солом'янської районної в м. Києві Державної адміністрації та ОСОБА_1 про визнання протиправним рішення, скасування запису та зобов'язання вчинити дії відмовлено (а.с.95-102).

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 04.02.2015 апеляційну скаргу ОСОБА_12, ОСОБА_2, яка діє у своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_7, ОСОБА_6 задоволено частково. Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 25 листопада 2014 року скасовано. Адміністративний позов ОСОБА_12, ОСОБА_2, яка діє у своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_7, ОСОБА_6 до державного реєстратора Державної реєстраційної служби України Дурицької М.Є., Державної реєстраційної служби України, Реєстраційної служби головного управління юстиції у м. Києві, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Служба у справах дітей Солом'янської районної в м. Києві Державної адміністрації та ОСОБА_1 про визнання протиправним рішення, скасування запису та зобов'язання вчинити дії задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення державного реєстратора Державної реєстраційної служби України Дурицької М.Є. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 24.04.2014 № 12630671. Зобов'язано Реєстраційну службу Головного управління юстиції у м. Києві вилучити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про державну реєстрацію права власності від 14.04.2014 №5518319 (а.с.15-17).

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 12.03.2015 позов ОСОБА_12 до ОСОБА_2, ОСОБА_1, третя особа: приватний нотаріус КМНО Морозова С.В., Служба у справах дітей Солом'янської районної у м. Києві державної адміністрації, ОСОБА_6 про визнання недійсним договору іпотеки, визнання недійсним договору про задоволення вимог іпотекодержателя, витребування майна із незаконного володіння, припинення права власності; скасування державної реєстрації права власності, визнання права спільної сумісної власності подружжя, визнання права власності задоволено частково. Визнано недійсним договір іпотеки квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, посвідчений 11 лютого 2013 року приватним нотаріусом КМНО Морозовою С.В., реєстровий номер 663. Визнано недійсним договір про задоволення вимог іпотекодержателя укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, посвідчений 11 лютого 2013 року приватним нотаріусом КМНО Морозовою С.В., реєстровий номер 665. Припинено право власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1. Скасувано державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна НОМЕР_1 від 14 квітня 2014 року, номер запису 5518319. Визнано право спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_12 та ОСОБА_2 на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1. житловою площею 27,9 кв.м., загальною площею 43,65 кв.м. Визнано право власності за ОСОБА_12 на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1, житловою площею 27,9 кв.м., загальною площею 43,65 кв.м. Визнано право власності за ОСОБА_2 на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1, житловою площею 27,9 кв.м., загальною площею 43,65 кв.м. (а.с.18).

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 17.06.2015 рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 12 березня 2015 року скасовано, ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_12 до ОСОБА_2, ОСОБА_1, третя особа: приватний нотаріус КМНО Морозова С.В., Служба у справах дітей Солом'янської районної у м. Києві державної адміністрації, ОСОБА_6 про і визнання недійсним договору іпотеки, визнання недійсним договору про задоволення вимог іпотекодержателя, витребування майна із незаконного володіння, припинення права власності, скасування державної реєстрації права власності, визнання права спільної сумісної власності відмовлено (а.с.113-115).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09.11.2015 відкрито касаційне провадження у справі за позовом ОСОБА_12 до ОСОБА_2, ОСОБА_1, треті особи: приватний нотаріус КМНО Морозова С.В., Служба у справах дітей Солом'янської районної у м. Києві державної адміністрації, ОСОБА_6 про визнання недійсним договору іпотеки, визнання недійсним договору про задоволення вимог іпотекодержателя, витребування майна із незаконного володіння, припинення права власності, скасування державної реєстрації права власності, визнання права спільної сумісної власності. Зупинено виконання рішення апеляційного суду м. Києва від 17.06.2015 до закінчення розгляду касаційної скарги Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ (а.с.116).

В подальшому, 08.06.2015 приватним нотаріусом КМНО Войнарською І.А. було вчинено виконавчий напис про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 невиплачені в строк з 11 лютого 2013 року по 27 березня 2015 року на підставі договор позики грошові кошти у розмірі 895846,21 грн - сума позики строк повернення якої настав 11 лютого 2014 року (а.с.93).

Постановою ВДВС Солом'янського РУЮ у м. Києві від 15.06.2015 на підставі вищевказаного виконавчого напису державним виконавцем Бугайовою Л.Л. було відкрито виконавче провадження №47846703 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 895846,21 грн (а.с.94).

Відповідно до ч.ч.1 та 2 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно з ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За правилами ч.1 ст.20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Таким чином, законодавством України кожній особі гарантовано та закріплено право на судовий захист своїх прав та вільний вибір способів такого захисту.

Судом достовірно встановлено та не заперечувалось сторонами по справі про отримання відповідачем за первісним позовом ОСОБА_2 від ОСОБА_1 за договором позики готівкою грошових коштів у розмірі 326114,40 грн, що є еквівалентом суми 40800 грн.

Також в ході розгляду справи ОСОБА_2 не заперечувався факт наявності заборгованості перед ОСОБА_1 за вищевказаним договором та щодо пропуску нею строку виконання зобов'язання по поверненню грошових коштів у повному обсязі.

Статтями 526, 527, 530 ЦК України передбачено, що зобов'язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ст.527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Відповідно до ст.ст.1049, 1050 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором, а якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, то він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Тобто, за договором позики обов'язком позивальника є дії, спрямовані на повернення позикодавцеві позики у строк та в порядку, що встановлені договором.

Договором позики від 11.02.2013, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Морозовою С.В. були чітко обумовлені умови щодо строку повернення ОСОБА_2 грошових коштів, а саме до 11.02.2014, порядок їх повернення, що передбачено підпунктом в) п.2 цього договору, тобто готівкою, а також наявний графік повернення коштів.

Заперечення відповідача за первісним позовом щодо неможливості виконання зобов'язання за договором позики у зв'язку з відсутністю реквізитів для перерахування на рахунок коштів є непереконливими, не підтверджуються будь-якими належними та допустимими доказами та оцінюються судом як намагання уникнути відповідальності за договором позики. Крім того, відповідачем ОСОБА_2 не заперечується факт часткового погашення перед позивачем суми заборгованості у розмірі 21581,10 грн, що свідчить про те, що остання не мала перепон щодо виконання зобов'язання належним чином.

У відповідності зі ст.611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Порушенням зобов'язання згідно ст.ст.610, 612 ЦК України є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом.

Виходячи з того, що відповідач за первісним позовом в односторонньому порядку ухилилася від виконання взятих на себе зобов'язань за договором позики, доказів на спростування вимог позивача не надала, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача та наявність правових підстав для стягнення з відповідача суми неповернутої позики.

Враховуючи викладене, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума основного боргу, яка становить 38100 доларів США, що за офіційним курсом НБУ (100 доларів США=2351,3024 грн) складає 895846,21 грн.

Крім того, відповідно до положень ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до положень ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивач за первісним позовом зазначає, що кількість днів прострочки з 12.02.2014 по 30.03.2015 складає 411 днів, у зв'язку з чим 3 % річних становить 1287,05 доларів США, що еквівалентно 30262,44 грн. Суд, перевіривши розрахунок 3% річних, наданий позивачем, вважає його правильним.

За таких обставин, суд дійшов висновку про те, що з відповідача за первісним позовом на користь позивача підлягає стягненню також 3% річних за період з 12.02.2014 по 30.03.2015, що складає 30262,44 грн.

Отже, на підставі з'ясованих судом в ході розгляду справи обставин, підтверджених належними та допустимими письмовими доказами, відсутності належного спростування доводів первісної позовної заяви, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1

Щодо зустрічного позову про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину (договору позики від 11.02.2013) та відшкодування збитків суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, у строк та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 203 ЦК України, передбачено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

В зустрічній позовній заяві позивач за зустрічним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги, також посилається на ст.228 ЦК України, та її представником в ході розгляду справи зазначалось, що ОСОБА_1 під приводом укладення договору позики мала на меті заволодіння нерухомим майном ОСОБА_2, а саме квартирою АДРЕСА_1.

Відповідно до ч.ч.1 та 2 ст.228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Згідно зі ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

В п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок, визначений статтею 228 ЦК України: 1) правочини, спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина; 2) правочини, спрямовані на знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об'єктів цивільного права тощо.

Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об'єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок.

При кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК України має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін.

Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо.

В чому полягає порушення публічного порядку при укладенні між сторонами по справі договору позики та внаслідок яких саме та чиїх саме дій, представник позивача за зустрічним позовом в судовому засіданні не пояснив, пославшись лише на рішення суду про визнання договору іпотеки недійсним та скасування державної реєстрації права власності на предмет іпотеки за відповідачем по справі. Будь-яких інших доводів в обґрунтування своєї позиції в суді не навів, як і не надав доказів цьому. Вказані доводи представника позивача за зустрічним позовом не знайшли свого доказового підтвердження в судовому засіданні та не доведені позивачем, а також враховуючи наявну заборгованість перед ОСОБА_1 за договором позики та намагання останньої реалізувати предмет іпотеки свідчать лише про здійснення дій щодо повернення позичкових коштів, тобто відновлення порушеного права.

Відповідно до ч.4 ст.60 ЦПК України доказування не можу ґрунтуватися на припущеннях. Отже, з огляду на вказані норми, як сторона позивача так і сторона відповідача повинна довести ті обставини на які вони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, тоді як суд діючи неупереджено, диспозитивно, обмежений у визначенні на власний розсуд способу захисту порушених прав, чи-то в самостійному збиранні, забезпеченні доказів, оскільки згідно ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

У правовій позиції Верховного Суду України у справі №6-301цс 15 від 06.07.2015 зазначено, що статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину та зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі судового рішення.

Згідно роз'яснень, які містяться в п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК, статті 231, 233 ).

Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Пунктом 7 Постанови №9 Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 передбачено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. За змістом статті 216 ЦК та виходячи із загальних засад цивільного законодавства суд може застосувати з власної ініціативи реституцію як наслідок недійсності оспорюваного правочину. Інші наслідки недійсності оспорюваного правочину (відшкодування збитків, моральної шкоди тощо) суд застосовує відповідно до статті 11 ЦПК.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості.

Згідно зі ст.628 ЦК України зміст договору становлять його умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Як вбачається із доводів позивача за первісним позовом, остання посилається на невідповідність підпункту в) п.2 договору позики ч.3 ст.1049 ЦК України.

Згідно ч.3 ст.1049 ЦК України позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві суми боргу, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Доводи позивача за зустрічним позовом на те, що вона не мала можливості належним чином виконувати умови договору позики та взяті на себе зобов'язання у зв'язку з ненаданням відповідачем банківського рахунку для перерахування коштів, наслідком чого і стало виникнення заборгованості, суд оцінює критично.

Стороною позивача за зустрічним позовом невірно трактується ч.3 ст.1049 ЦК України та діючим законодавством України відсутня заборона на повернення позики готівкою позикодавцю. Крім того, суд наголошує про те, що договір позики від 11.02.2013 був укладений з урахуванням волевиявлення позивача за зустрічним позовом, оскільки підпис на договорі, який вона не оспорює, є доказом того, що сторони погодилися з його умовами.

З викладеного вбачається, що договір позики від 11.02.2013 був укладений належним чином, зазначені грошові кошти позивачем за зустрічним позовом були отримані, тобто за правилом ч.1 ст.638 ЦК України вказаний договір є укладеним, оскільки сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до ч. 1-3 ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, зважаючи на те, що обов'язок по доведенню обставин справи покладено на кожну із сторін, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволенні зустрічних позовних вимог, оскільки позивачем за зустрічним позовом не доведено суду належними та допустимими доказами наявності підстав нікчемності правочину, у зв'язку з чим відсутні підстави для застосування наслідків недійсності нікчемного правочину - договору позики від 11.02.2013 щодо зарахування зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 у сумі 40494,73 грн із позовними вимогами ОСОБА_1 до ОСОБА_2 за первісним позовом у сумі 304533,30 грн; стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 залишку заборгованості за договором позики у сумі 264038,57 грн.

На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що первісний позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню в повному обсязі. У задоволенні зустрічного позову слід відмовити.

Судові витрати по справі підлягають розподілу відповідно до ст.88 ЦПК України, тому з відповідача за первісним позовом підлягає стягненню судовий збір на користь позивача у розмірі 3654 грн 00 коп.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст.10, 11, 57-60, 209, 212-215, 218, 223, 294, 296 ЦПК України, ст.ст. 15, 20, 202-204, 215, 216, 228, 526, 527, 530, 610-612, 625, 627-629, 638, 1046, 1049, 1050 ЦК України, суд, -

в и р і ш и в :

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2, проживає за адресою: АДРЕСА_1) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_3, проживає за адресою: АДРЕСА_2) заборгованість за договором позики, посвідченого 11 лютого 2013 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою Світланою Володимирівною та зареєстровано в реєстрі за №662 в розмірі 39100,00 (тридцять дев'ять тисяч сто) доларів США, що еквівалентно 919359,24 грн (дев'ятсот дев'ятнадцять тисяч триста п'ятдесят дев'ять гривень 24 копійки).

Стягнути з ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2, проживає за адресою: АДРЕСА_1) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_3, проживає за адресою: АДРЕСА_2) 3% річних в розмірі 31056,71 грн (тридцять одна тисяча п'ятдесят шість гривень 71 копійка).

Стягнути з ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2, проживає за адресою: АДРЕСА_1) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_3, проживає за адресою: АДРЕСА_2) судовий збір у розмірі 3654,00 (три тисячі шістсот п'ятдесят чотири) грн.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Морозова Світлана Володимирівна про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину та відшкодування збитків - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва через Солом'янський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги особою, яка його оскаржує протягом десяти днів з дня проголошення рішення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя - Г.О. Козленко