Провадження № 22ц/790/7772/15 Головуючий 1-ї інстанції - Букреєва І.А.
Категорія - про стягнення аліментів
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2015 року судова колегія судової палати з цивільних справ апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого - Бровченко І.О.,

суддів - Піддубного Р.М., Костенко Т.М.,

при секретарі - Афоніні К.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 08 жовтня 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів, -

В С Т А Н О В И Л А :

У серпні 2015 року позивач звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення з останнього на її користь аліменти на утримання малолітньої ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 1500 грн. щомісячно, з дати подачі позовної заяви до повноліття дитини.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона перебувала у шлюбі з відповідачем. Від шлюбу має малолітню доньку ОСОБА_3. Шлюб 20 лютого 2015 року було розірвано, відповідач мешкає окремо, матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, у зв'язку з чим вимушена звернутись до суду з вищевказаним позовом.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 08 жовтня 2015 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти у розмірі 1000 грн. щомісячно на утримання ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, до її повноліття, починаючи з 05 серпня 2015 року. Зараховано в рахунок вже сплачених ОСОБА_1 за цей період аліментів на користь ОСОБА_2 в сумі 1798 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду змінити, зменшити суму стягнутих аліментів з 1000 грн. до 500 грн. Обґрунтовуючи скаргу посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи та невідповідність висновків суду обставинам справи.

Відповідач по справі відповідно до правил ст. 74 ЦПК України неодноразово поштою викликався у засідання апеляційного суду за наявними у справі даними про його місце проживання та реєстрації. Всупереч своїх процесуальних обов'язків повістки не отримував, ніяких заяв щодо зміни свого місця проживання до суду не надавав, що свідчить про його відсутність за місцем реєстрації, внаслідок чого за змістом абз. 5 ч. 5 зазначеної статті ЦПК України вважається, що судова повістка вручена йому належним чином.

Крім того, з акту від 27 листопада 2015 року вбачається, що ОСОБА_1 з 2010 року по теперішній час не проживає у АДРЕСА_1

З урахуванням вимог закону щодо дотримання розумних строків розгляду справи судом апеляційної інстанції та враховуючи положення ст. ст. 157, 303-1, 305 ЦПК України, судова колегія вважає за можливе розглянути справу у відсутності сторін по справі.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення районного суду в оскаржуваній його частині відповідно до ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, а також заслухавши пояснення позивача з приводу спірного питання, судова колегія вважає, що апеляційна скарга відповідача ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності та підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущений строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Проте, в даному випадку рішення суду першої інстанції, ухвалене по справі, не в повній мірі відповідає цим вимогам процесуального закону.

Задовольняючи частково позовні вимоги та визначаючи розмір щомісячних аліментів, що підлягають стягненню з відповідача ОСОБА_1, районний суд виходив із того, що саме такий розмір аліментів на утримання дитини, є достатнім для задоволення розумних матеріальних потреб дитини.

Однак, з висновком суду щодо розміру аліментів який підлягає стягненню з відповідача судова колегія погодитися не може, оскільки в даному випадку цей висновок суду першої інстанції не відповідає матеріалам справи та суперечить закону.

Згідно зі ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст.ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст.ст. 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведеності перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Обов'язок батьків утримувати свою дитину встановлений державою на законодавчому рівні, а саме: ст. 180 СК України.

Відповідно до вказаної правової норми батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

При цьому обов'язок утримувати дитину є рівною мірою обов'язком як матері так і батька, тобто обов'язком особистим, індивідуальним, а не солідарним, та незалежним від віку останніх.

Відповідно до ст. 181 СК способи виконання батьками свого обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними.

За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Визначаючи розмір аліментів, суд відповідно до ст. 182 того ж Кодексу повинен враховувати: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних батьків; інші обставини, що мають істотне значення.

Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу.

За правилами ст. 184 СК України, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

Розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону.

Як роз'яснено в п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 р. № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», відсутність домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину є підставою для звернення до суду з відповідним позовом того із них, з ким вона проживає.

Вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 2001 року по 20 лютого 2015 року.

Від шлюбу мають малолітню доньку - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Під час розгляду справи судом першої інстанції сторони не заперечували, що ОСОБА_3 проживає з її матір'ю.

Відповідач в апеляційній скарзі посилається, що стабільних доходів на протязі тривалого часу він немає, що унеможливлює сплачувати аліменти в розмірі 1000 грн.

Крім того, матеріали цивільної справи не містять будь-яких об'єктивних, належних та допустимих, в розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України, доказів на підтвердження того, що матеріальний та фінансовий стан відповідача ОСОБА_1 є достатнім для того, щоб сплачувати аліменти на користь позивачки ОСОБА_2 на утримання їхньої малолітньої доньки у визначеному районним судом розмірі.

За таких обставин, приймаючи до уваги наведене вище, рішення Московського районного суду м. Харкова від 08 жовтня 2015 року в оскаржуваній його частині не може бути визнане цілком обґрунтованим та справедливим, у зв'язку з чим судова колегія вважає за необхідне на підставі п.п. 1, 2, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України змінити це судове рішення, зменшивши розмір щомісячних аліментів, які підлягають стягненню з відповідача ОСОБА_1 на користь позивачки ОСОБА_2 з 1000 грн. щомісяця до 800 грн., зважаючи на те, що така сума, хоча й не є достатньою для повного забезпечення потреб дитини, але буде суттєвим прибутком у матеріальних витратах позивачки на утримання останньої та не стане непомірним тягарем для відповідача, як платника аліментів.

При цьому судова колегія вважає доцільним зазначити, що прийняте апеляційним судом у справі рішення будь-яким чином не позбавляє позивачку ОСОБА_2 права на звернення в подальшому до суду з позовом про збільшення розміру аліментів, які підлягають стягненню з відповідача ОСОБА_1 на утримання їх доньки, у разі зміни матеріального становища платника аліментів в кращу сторону, відповідно до ст. 192 СК України та наявності відповідних доказів на підтвердження зазначеної обставини.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, судова колегія судової палати, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 08 жовтня 2015 року змінити.

Зменшити розмір щомісячних аліментів, які підлягають стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання їхньої неповнолітньої доньки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 року, до досягнення дитиною повноліття, з 1000 грн. до 800 грн.

В іншій частині це рішення залишити без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді -