Ухвала

іменем україни

23 грудня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

Колодійчука В.М., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом прокурора Великобурлуцького району Харківської області в інтересах ОСОБА_3 до Великобурлуцької селищної ради Великобурлуцького району Харківської області, ОСОБА_4, третя особа - відділ Держземагентства у Великобурлуцькому районі Харківської області, про скасування рішення та визнання недійсним державного акта, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Вовчанського районного суду Харківської області від 20 лютого 2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 22 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

Прокурор Великобурлуцького району Харківської області звернувся до суду із вказаним позовом, на обґрунтування якого зазначив, що ОСОБА_4 рішенням Великобурлуцької селищної ради Великобурлуцького району Харківської області від 15 липня 2003 року було передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,16 га по АДРЕСА_1 та зобов'язано виготовити технічну документацію. Рішенням вказаної селищної ради від 03 листопада 2003 року було затверджено технічну документацію та надано дозвіл на виготовлення державного акта на право власності на землю та винесення в натурі і закріплення меж земельної ділянки.

11 квітня 2005 року ОСОБА_4 отримано державний акт на право власності на земельну ділянку загальною площею 0,1483 га по АДРЕСА_1 із цільовим призначенням (використанням) земельної ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд.

Разом із тим, власниками частин житлового будинку за вказаною адресою є ОСОБА_3 та ОСОБА_4 Єдиною дорогою до зазначеного будинку, а також до будинку АДРЕСА_2 є дорога з твердим покриттям. Ця дорога і частина поворотного кола ввійшли до вищевказаного державного акта, тому ОСОБА_4 перешкоджає користуватися нею, а саме: проходу та проїзду громадян до будинків, що знаходяться по АДРЕСА_1.

Посилаючись на викладене, прокурор просив скасувати рішення Великобурлуцької селищної ради від 03 листопада 2003 року; анулювати державний акт на право власності на земельну ділянку загальною площею 0,1483 га від 11 квітня 2005 року, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Вовчанського районного суду Харківської області від 20 лютого 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 22 червня 2015 року, позов задоволено частково.

Скасовано рішення Великобурлуцької селищної ради Великобурлуцького району Харківської області від 03 листопада 2003 року «Про затвердження технічної документації зі складання державного акту на право власності на землю громадянину ОСОБА_4 для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходиться в межах населеного пункту на території Великобурлуцької селищної ради».

Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку загальною площею 0,1483 га від 11 квітня 2005 року серії НОМЕР_1, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_4 просить зазначені судові рішення скасувати, посилаючись на порушення судами норм матеріального і процесуального права, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

23 грудня 2015 року ОСОБА_3 направив до суду касаційної інстанції клопотання про відкладення розгляду справи, яке колегією суддів розглянуто та залишено без задоволення, оскільки відповідно до ст. 333 ЦПК України встановлено порядок розгляду справи судом касаційної інстанції, який є відмінним від порядку, встановленого для судів першої та апеляційної інстанцій. У зв'язку з цим, зокрема у касаційній інстанції, не застосовуються правило про недопустимість вирішення справи за умови неявки позивача, від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності (ч. 3 ст. 169 ЦПК України), оскільки у касаційному порядку справа розглядається без повідомлення осіб, які беруть участь у справі (ч. 1 ст. 333 ЦПК України) (п. 17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ у касаційному порядку» від 14 червня 2012 року № 10).

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню на таких підставах.

Задовольняючи позовні вимоги та визнаючи недійсними рішення органу місцевого самоврядування про затвердження технічної документації зі складання державного акта про право власності на землю та державний акт про право власності на земельну ділянку, місцевий суд, з висновками якого погодився і суд апеляційної інстанції виходив з того, що частина переданої у власність ОСОБА_4 земельної ділянки охоплює існуючу дорогу, яка є єдиним сполученням належної позивачеві ОСОБА_3 частини житлового будинку (квартира АДРЕСА_1 та проїздом з цієї вулиці до подвір'я позивача.

Однак повністю погодитися з такими висновками судів не можливо.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Наведеній нормі ухвалені у справі судові рішення не відповідають.

Установлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_3 є відповідно власниками 53/100 та 47/100 частин житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель по АДРЕСА_1.

Рішенням ІХ сесії ХХVІ скликання ради від 15 липня 2003 року ОСОБА_4 було передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,15 га для обслуговування жилого будинку і господарських будівель, а також 0,01 га для особистого селянського господарства по АДРЕСА_1 та зобов'язано виготовити технічну документацію. На підставі зазначеного рішення ради Великобурлуцькою районною філією Харківського регіонального центру державного земельного кадастру була виготовлена технічна документація зі складання державного акту на право приватної власності на землю ОСОБА_4 (а.с. 17 - 32).

Рішенням Великобурлуцької селищної ради Великобурлуцького району Харківської області від 03 листопада 2003 року ОСОБА_4 затверджено технічну документацію зі складання державного акта на право власності на землю; надано у приватну власність земельну ділянку площею 0,1483 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); дозволено виготовити державний акт на право власності на землю, винести в натурі та закріпити межі земельної ділянки згідно з проектом.

11 квітня 2005 року ОСОБА_4 видано державний акт на право власності на земельну ділянку загальною площею 0,1483 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до статей 78 - 83, 116, 118, 125, 126 ЗК України (в редакції, чинній на час передачі земельної ділянки), право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, Земельного кодексу України, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Зокрема, відповідно до п. «а» ч. 3 ст. 83 ЗК України до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі загального користування населених пунктів (вулиці, проїзди, шляхи тощо).

Як зазначено прокурором у позовній заяві, в акті встановлення та погодження меж та передачі земельної ділянки значиться дорога до будинку АДРЕСА_1, літ. «Д»-«Г», у відомостях координат точок та обчислення площі контурів зазначена дорога площею 0,013 га.

Дійшовши висновку про те, що лист заступника голови Великобурлуцької районної державної адміністрації Харківської області від 17 січня 2014 року (а. с. 37), повідомлення начальника філії «Великобурлуцький райавтодор» від 18 грудня 2013 року та від 31 жовтня 2014 року, згідно яких АДРЕСА_1 знаходиться в комунальній власності та стоїть на балансі Великобурлуцької селищної ради, альтернативного способу під'їзду до буд. АДРЕСА_1 не існує (а. с. 39-40), свідчать про порушення відповідачами вимог ст. 83 ЗК України, отже є підставою для визнання недійсними рішення органу місцевого самоврядування та державного акту про право власності на земельну ділянку, суд передчасно застосував вказану норму закону до спірних правовідносин.

Так, місцевим судом не враховано, що вказані листи та повідомлення, відповідно до вимог статей 58, 59 ЦПК України не є належними та допустимими доказами, оскільки Великобурлуцька районна державна адміністрація Харківської області відповідно до абз. 1 п. 12 розділу Х «Перехідні положення» Земельного Кодексу України (далі - ЗК України), у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин, не була наділена повноваженнями щодо розпорядження землями в межах населених пунктів. Такі повноваження здійснювали відповідні сільські, селищні, міські ради.

Крім того, повідомлення філії «Великобурлуцький райавтодор» щодо знаходження дороги у власності відповідача, не є необхідним та достатнім доказом, який дає суду можливість зробити висновок про наявність фактів, що передбачені нормою матеріального права, на основі якої буде вирішено даний спір.

Отже, місцевий суд помилково послався на вищевказані докази, оскільки вони не є належними та допустимими для встановлення вказаних обставин справи, разом з тим, суд не навів докази, які б підтверджували належним чином заявлені позовні вимоги.

У п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» судам роз'яснено, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Вказані роз'яснення місцевим судом не враховано та не досліджено інших доказів, які містяться в матеріалах справи, зокрема експлікації Генерального плану смт Великий Бурлук (а.с.130 - 133), довідки Великобурлуцької селищної ради Великобурлуцького району Харківської області від 20 травня 2014 року (а.с. 222) про те, що вказана дорога не перебуває на балансі місцевої ради, технічної документації зі складання державного акта (а.с. 17 - 32) та в сукупності з поясненнями відповідача, що в Генеральному плані смт Великий Бурлук, який є основним містобудівним документом та є дійсним на час розгляду справи, вказана дорога відсутня, не надано цим доказам та обставинам належної правової оцінки.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 143 ЦПК України для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі.

Разом з тим, суд першої інстанції всупереч вимогам ч. 4 ст. 10 ЦПК України, згідно з якою суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджає про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом, а також відповідно до ч. 2 ст. 64, статей 130 ЦК України не роз'яснив позивачеві його права на подання клопотання про призначення експертизи.

Крім того, зазначаючи, що контур земельної ділянки на абрисі акта встановлення та погодження меж та передачі земельної ділянки не відповідає формі (контуру) в кадастровому плані земельної ділянки, який, в свою чергу, не відповідає плану меж земельної ділянки в спірному державному акті, а також те, що частину земельної ділянки займає дорога, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що вказані обставини можуть бути підтверджені (або спростовані) лише таким допустимим засобом доказування як висновок судової експертизи.

Крім того, у силу статей 321, 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном; особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом, а припинення права власності можливе лише з підстав, передбачених ст.. 346 ЦК України.

Суд першої інстанції не встановив, які права ОСОБА_3 порушено прийняттям органом місцевого самоврядування спірних рішень та внаслідок отримання відповідачем у власність оспорюваного державного акту на право власності на земельну ділянку, не встановив наявності правовстановлюючих документів у ОСОБА_3 на земельну ділянку, до якої йому обмежено доступ відповідачем.

Крім того, зазначаючи у рішенні, що ОСОБА_4 перешкоджає мешканцям будинків АДРЕСА_1, місцевий суд не звернув уваги, що мешканці будинку № 10а до суду за захистом порушеного права не звертались.

Також, суд не дав оцінки рішенню апеляційного суду Харківської області від 30 вересня 2014 року, яким вирішено спір між тими ж сторонами, зокрема і щодо визнання недійсним спірного державного акту та в позові відмовлено.

Всупереч нормі ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд не уточнив позовних вимог, зокрема щодо можливості захисту порушеного права шляхом пред'явлення позову про встановлення сервітуту, отже суд не створив необхідних умов для всебічного повного дослідження обставини справи, зберігаючи об'єктивну неупередженість до усіх сторін спору.

Апеляційний суд на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права уваги не звернув і помилково залишив рішення суду першої інстанції без змін. Крім того, апеляційним судом зазначено, що відповідач заявляв про застосування строку позовної давності. Разом з тим, апеляційний суд не надав належної оцінки тому, що в матеріалах справи відсутня заява про застосування строку позовної давності, заявлена відповідачем до ухвалення рішення у справі.

Отже, фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами не встановлені.

З'ясування цих обставин має суттєве значення для правильного вирішення спору.

Оскільки допущені судами порушення норм матеріального та процесуального права призвели до неправильного вирішення справи, рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Вовчанського районного суду Харківської області від 20 лютого 2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 22 червня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

О.В.Кафідова

В.М.Колодійчук

І.М. Фаловська