Справа № 159/4837/15-ц
Провадження № 2/159/1387/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 грудня 2015 року м. Ковель

Ковельський міськрайонний суд Волинської області

в складі : головуючого-судді Бондара В.М.

з участю: секретаря Рижко О.М.

відповідача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у судовому засіданні в м. Ковелі цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», в особі фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у публічному акціонерному товаристві «Дельта Банк» ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки та зустрічним позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у публічному акціонерному товаристві «Дельта Банк» ОСОБА_3 про визнання окремих умов договору недійсними, -

В С Т А Н О В И В :

Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (надалі ПАТ, Банк) в особі уповноваженої особи фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у публічному акціонерному товаристві «Дельта Банк» ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки. Позовні вимоги обгрунтовані тим, що 25.05.2012 року між ПАТ «Дельта Банк» та ФОП ОСОБА_1 було укладено договір кредитної лінії № НКЛ2010491 за умовами якого відповідачу було видано кредит в сумі 1 100 000,00 гривен, зі сплатою відсотків у розмірі 24% річних з кінцевим терміном повернення до 24.05.2015 року. Позивач вказує, що відповідач у встановлений строк взяті на себе зобовязання по сплаті кредиту та відсотків за користування кредитом належним чином не виконав, врезультаті чого у останнього станом на 24.08.2015 року виникла прострочена заборгованість в розмірі 1 529 016,03 гривень, яка складається із заборгованості по тілу кредиту - 342 886,83 гривень, пеня за несвоєчасне повернення кредиту 1 161 513,33 гривень, заборгованість за відсотками поточна - 9 920,23 гривень, пеня за несвоєчасне повернення відсотків 11 481,96 гривень, трьох відсотків річних від суми простроченого кредиту 3 182,23 гривень, трьох відсотків річних від суми прострочених відсотків - 31,46 гривень.

Для забезпечення виконання умов кредитного договору від 25.05.2012 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Дельта Банк» того ж дня було укладено договір іпотеки, який було нотаріально посвідчений та зареєстрований у реєстрі за номером 302, та за умовами якого в забезпечення виконання зобовязань позичальником ОСОБА_1 передано в іпотеку наступне майно: нежитлову будівлю магазину «Онікс», загальною площею 291,8 кв.м., яке розташовується по вул. Незалежності , 170 в м. Ковелі (предмет іпотеки 1) та земельну ділянку загальною площею 0,0196 га (предмет іпотеки 2), на якій знаходиться предмет іпотеки 1, з цільовим призначенням для обслуговування викупленої будівлі магазину, яка знаходиться за адресою вул. Незалежності, 170, м. Ковель, Волинської області.

З покликанням на норми ст.ст. 33, 37 Закону України «Про іпотеку», та з огляду на те, що зобовязання по поверненню кредиту відповідачем належним чином не виконане внаслідок чого станом на 24.08.2015 року утворилась заборгованість в сумі 1 529 016,03 гривень, вважає, що має право звернутись до суду із вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на предмет іпотеки. З урахуванням наведеного прохає суд в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №НКЛ-2010491 від 25.05.2012 року звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме на: нежитлову будівлю магазину «Онікс», загальною площею 291,8 кв.м., яке розташовується по вул. Незалежноті, 170 в м. Ковелі (предмет іпотеки 1) та земельну ділянку загальною площею 0,0196 га (предмет іпотеки 2), на якій знаходиться предмет іпотеки 1, з цільовим призначенням для обслуговування викупленої будівлі магазину, які знаходяться за адресою вул. Незалежності, 170, м. Ковель, Волинської області - шляхом визнання за ПАТ «Дельта Банком» права власності на вищевказане майно, а також просить судові витрати по справі покласти на відповідача.

До початку судового розгляду відповідачем ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у публічному акціонерному товаристві «Дельта Банк» ОСОБА_3 було заявлено зустрічний позов про визнання окремих частин договору недійсними. У поданому позові ОСОБА_1 покликаючись на те, що пункт 1.1.2 та 9.1 договору кредитної лінії № НКЛ-2010491 від 25.05.2012 року, якими передбачено відповідальність за не повернення коштів у кінцевий строк, який визначено договором як 24.05.2012 року, та право кредитора нараховувати пеню із розрахунку 3% від простроченої суми за кожен день прострочення є такими, що суперечать нормам закону та такими, що порушують принцип добросовісності, адже спрямовані на значне збільшення сукупної вартості кредиту, прохає суд визнати їх недійними. При цьому вказує, що відсотки, які визначені у договорі за своєю правовою природою є коштами, які позичальник зобовязується сплачувати кредитору за користування кредитом на протязі строку на який він виданий. Поза межами вказаного строку у кредитора відсутнє право на отримання такої плати, адже питання щодо відповідальності боржника який прострочив врегульовано нормами статті 625 ЦК України. Щодо пункту 9.1 Договору яким врегульовано питання нарахування пені в розмірі 3% від простроченої суми за кожен день прострочення позивач за зустрічним позовом вказує на те, що таке положення договору суперечить нормам Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань», яким врегульовано питання щодо порядку нарахування пені та встановлено, що розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної ставки НБУ, що діяла в період за який сплачується пеня. За вказаних обставин, та при задоволенні його вимог вважає, що загальна сума боргу зміниться у бік значного зменшення, що виключить можливість задоволення вимог позивача ПАТ «Дельта Банк» щодо звернення стягнення на предмет застави шляхом визнання права власності на заставне майно, адже сума заборгованості є неспівмірною із вартістю предмета іпотеки.

Ухвалою суду від 01 грудня 2015 року зустрічний позов поданий ОСОБА_1 був прийнятий до провадження та обєднаний із заявленим ПАТ «Дельта Банк» в одне провадження.

Представник позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом у судове засідання не з'явився, хоча про місце, день і час розгляду справи повідомлений належним чином на минулому судовому засіданні і саме з ним було узгоджено дату і час наступного судового засідання. На адресу суду від представника Банку надійшло клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату, у зв'язку неможливістю забезпечити явку представника через велику кількість судових засідань призначених на цю дату. Суд вважає, що Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» є юридичною особою, то не можливість прибуття в судове засідання одного представника юридичної особи не позбавляє можливості прибути в судове засідання іншого уповноваженого представника. Будь-яких доказів того, що інші представники Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» не мають можливості прибути в судове засідання до клопотання не надано, а тому суд вважає, що клопотання про відкладення розгляду справи задоволенню не підлягає. За наведених обставин враховуючи положення ч. 2 ст. 169 ЦПК України, суд визнав можливим провести розгляд справи у відсутності представника Банку на підставі наявних в справі доказів та наданих ним пояснень у минулих судових засіданнях.

У попередніх судових засіданнях представник позивача за первісним позовом, відповідача за зустрічним позовом, заявлені позовні вимоги первісного позову підтримав повністю з підстав, наведених у позовній заяві. Крім того пояснив, що за період перебування справи в провадженні суду відповідач ОСОБА_1 вживав заходів щодо повернення коштів, здійснював платежі внаслідок чого сума неповернутого тіла кредиту змінилась в бік зменшення. Прохав поданий позов задовольнити повністю. Зустрічний позов не визнав, вважає його безпідставним із підстав, які викладені у письмовому запереченні до нього. Із покликанням на норми статті 267 ч. 4 Цивільного кодексу України вважає, що позивачем за зустрічним позовом пропущено строк звернення до суду із заявленою вимогою і тому шляхом подання письмової заяви прохає суд до вимог зустрічного позову застосувати наслідки його пропуску і у задоволенні зустрічного позову відмовити повністю.

Відповідач за первісним позовом, позивач за зустрічним позов ОСОБА_1 заявленого до нього позову не визнав з підстав його безпідставності та суду пояснив, що дійсно на підставі договору кредитної лінії № НКЛ-2010491 від 25.05.2015 року ним на умовах строковості та оплатності було отримано кредитні кошти в розмірі 1 100 000,00 гривень. Сукупне збільшення вартості витрат по кредиту за умовами договору становила 397 072,01 гривень. За період з 25.05.2012 року по 25.12.2015 року ним на користь позивача уже було сплачено близько 1 250 000,00 гривень з яких на повернення тіла кредиту було сплачено понад 762 000,00 гривень, а на сплату відсотків понад 487 000,00 гривень. При цьому звертає увагу на ту обставину, що при фінансовій неспроможності виконувати умови договору щодо повернення тіла кредиту, з метою уникнення нанесення збитків ПАТ «Дельта Банк» постійно у встановлений строк сплачував щомісячно нараховані відсотки. Вживав усіх можливих заходів з вирішення питання щодо надання відстрочки/розстрочки повернення кредиту. Вважає, що допущені ним порушення основного зобовязання, які полягають в порушенні строку повернення частини кредиту в розмірі 342 886,83 гривень, яку просить стягнути позивач та при нарахуванні пені в розмірі, що не перевищує подвійної облікової ставки НБУ сума заборгованості є зовсім не співмірною із вартістю предмета іпотеки, загальна заставна вартість якого за домовленістю сторін була погоджена в розмірі 1 993 564,00 гривень. І тому із покликанням на норми частини 3 статті 39 Закону України «Про іпотеку» прохав суд у задоволенні позову відмовити повністю, адже задоволення позову в обраний позивачем спосіб, спричинить дисбаланс між інтересами сторін, оскільки від повного розміру заборгованості в сумі 1 100 000,00 гривень уже повернуто понад 762 000,00 гривень та при незначній заборгованості призведе до втрати іпотекодавцем майна, загальна ринкова вартість якого згідно договору становила 2 146 000,00 гривень, а заставна була визначена в розмірі 1 993 564,00 гривень, що буде не справедливо по відношенню до нього, як позичальника.

Щодо поданого ним зустрічного позову вважає його підставним та суду пояснив, що внаслідок наявності у змісті договору пунктів якими передбачено надмірну відповідальність за несвоєчасне виконання його умов, порушуються його права, як позичальника, що призводить до покладення на нього додаткової відповідальності, яка не узгоджується із нормами законодавства та призводить до додаткового фінансового навантаження, як на сторону правочину. Звертає увагу суду, що сума боргу в погашення якого позивач за первісним позовом прохає звернути стягнення на предмет застави складається в більшій мірі із нарахованої пені. При цьому вказує, що відповідальність боржника за невиконання зобовязання регламентується нормами Цивільного кодексу України та не може збільшуватись на розсуд сторін. Питання щодо стягнення пені, як неустойки, також врегульовано нормами Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань» і тому розмір пені не може перевищувати подвійної облікової ставки НБУ що діяла на момент такого прострочення і тому положення договору, яким передбачено інший порядок та розмір нарахування пені є незаконним, адже є таким, що суперечить нормам закону. Вважає, що строк для звернення із зустрічним позовом ним не пропущено, адже строк слід обраховувати не з моменту укладення договору, а з моменту коли у кредитора виникає право предявити вимогу про виконання зобовязання. З огляду на вказані обставини прохає поданий зустрічний позов задовольнити повністю.

Представник відповідача за первісним позовом, позивача за зустрічним позовом адвокат ОСОБА_2 первісний позов не визнала, вимоги за зустрічним позовом підтримала з підстав, що вище наведені та пояснила суду, що якщо врахувати співвідношення суми невиконаного зобовязання досуми, яка вже сплачена позичальником ОСОБА_1 із загальною вартістю предмета іпотеки то вбачається, що вимога ПАТ «Дельта Банк» є явно не співмірною і тому задоволення первісного позову є несправедливим по відношенню до власника майна. При цьому також вказала, що допущене позичальником ОСОБА_1 порушення не завдало жодних збитків іпотекодержателю, адже останнім вчасно сплачуються відсотки. Окрім того зазначила, що вимоги зустрічного позову вважає повністю обгрунтованими і тому із вказаних підстав у ПАТ «Дельта Банк» було відсутнє право нараховувати пеню у розмірі яка вказана у розрахунку та яка в понад три рази більша ніж саме прострочене зобовязання. Додатково суду пояснила, що якщо врахувати ті кошти, які кредитором отримано на виконання п.1.1.2 Договору та кошти, які не вказані у розрахунку при предявленні первісного позову то невиконане основне зобовязання становить менше трьохсот тисяч гривень і при цьому пеня, яку слід було розрахувати із застосуванням подвійної облікової ставки НБУ, становила б менше 60 000,00 гривень, а тому при такій заборгованості звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього є несправедливим, адже суперечить принципу справедливості та добросовісності. Просила у задоволенні первісного позову відмовити, а зустрічний позов задовольнити повністю.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши умови договору кредитної лінії № НКЛ-2010491 від 25.05.2012 року, загальний розмір заборгованості та усі його складові, а також інші докази у їх сукупності суд приходить до висновку, що вимоги первісного позову до задоволення не підлягають, а вимоги зустрічного позову є підставними, обгрунтованими і тому підлягають до задоволення за наступних обставин.

Судом встановлено, що між ПАТ «Дельта Банк» та ФОП ОСОБА_1 25.05.2012 року було укладено договір кредитної лінії №НКЛ-2010491 за умовами якого відповідачу було видано кредит в сумі 1 100 000,00 гривен, зі сплатою відсотків у розмірі 24% річних з кінцевим терміном повернення до 24.05.2015 року. Із розрахунку заборгованості, який наданий позивачем, судом встановлено, що позичальник ОСОБА_1 станом на 24.08.2015 року умов кредитного договору належним чином не виконав у звязку із чим останнім у строк визначений умовами кредитного договору не виконано основного зобовязання в сумі 342 886,83 гривні.

Всього загальна сума заборгованості позичальника ОСОБА_1 в рахунок погашення якої ПАТ «Дельта банк» просить звернути стягнення на предмет іпотеки, за розрахунком позивача, становить 1 529 016,03 гривені, яка складається із заборгованості по тілу кредиту - 342 886,83 гривень, пеня за несвоєчасне повернення кредиту 1 161 513,33 гривень, заборгованість за відсотками поточна - 9 920,23 гривень, пеня за несвоєчасне повернення відсотків 11 481,96 гривень, трьох відсотків річних від суми простроченого кредиту 3 182,23 гривень, трьох відсотків річних від суми прострочених відсотків - 31.46 гривень.

Пунктом 1.1.2 Договору було встановлено відповідальність за невчасне повернення коштів у кінцевий термін та було передбачено, що у разі прострочення кінцевого терміну повернення кредиту, який визначено в абзаці першому пункту договору, діюча на такий момент прострочення річна процентна ставка за договором збільшується на 20 одиниць та починає застосовуватись до взаємовідносин сторін починаючи з дня наступного за кінцевим терміном (днем) погашення заборгованості за кредитним договором по день фактичного погашення.

Позивач застосував до позичальника ОСОБА_1 вказане положення договору, адже починаючи з 25.05.2015 року нараховував останньому відсотки у збільшеному розмірі 44 % , що щомісячно, починаючи із вказаної дати, становило розмір в понад 12 000,00 гривень.

Пунктом 9.1 договору було встановлено ще один вид відповідальності за прострочення строків повернення кредитних коштів та / або сплати процентів та визначено, що у разі допущення вказаного порушення Позичальник сплачує кредитору пеню із розрахунку 3% від простроченої суми за кожен день прострочення. Вказана відповідальність фактично відноситься до неустойки.

Умови договору містять і інші умов та види відповідальності.

Для забезпечення виконання умов кредитної лінії від 25.05.2012 року, який укладений між ОСОБА_1 та ПАТ «Дельта Банк», того ж дня між сторонами також було укладено і договір іпотеки, який було нотаріально посвідчений та зареєстрований у реєстрі за номером 302, та за умовами якого в забезпечення виконання зобовязань позичальником ОСОБА_1 передано в іпотеку наступне майно: нежитлову будівлю магазин «Онікс», загальною площею 291,8 кв.м., яке розташовується по вул. Незалежноті, 170 в м. Ковелі (предмет іпотеки 1) та земельну ділянку загальною площею 0,0196 га (предмет іпотеки 2), на якій знаходиться предмет іпотеки 1, з цільовим призначенням для обслуговування викупленої будівлі магазину, які знаходяться за адресою вул. Незалежності, 170, м. Ковель, Волинської області.

Пеня в сумі 1 161 513,33 гривень була розрахована у розмірі та в порядку, який передбачено пунктом 9.1. договору кредитної лінії. Умови, які визначені пунктом 1.1.2, яким встановлено, що у разі прострочення кінцевого терміну повернення кредиту, який визначено в абзаці першому пункту договору, діюча на такий момент прострочення річна процентна ставка за договором збільшується на 20 одиниць.

Вказаним положенням договору фактично визначено правові наслідки та відповідальність позичальника за порушення умов зобовязання, строк виконання якого настав шляхом продовження нарахування відсотків в розмірі 24 та ще додатково відсотків в розмірі 20 пунктів. Вказане положення договору містить вказівку на момент початку такого нарахування, який визначено як не повернення коштів в кінцевий строк повернення кредиту, тобто з 25.05.2015 року, з якого у відповідності до пункту другого частини 5 статті 261 Цивільного кодексу України і слід обраховувати початок перебігу позовної давності, тому заява ПАТ «Дельта Банк» про застосування до вимог зустрічного позову позовної давності задоволенню не підлягає.

Щодо правової природи підставності нарахування відсотків у розмірі 44% при тому, що строк дії договору сплив 24.05.2015 року суд вважає, що таке положення договору є незаконним, адже таке положення не грунтується на нормах закону.

Нормами статті 1054 ЦК України визначено, що під кредитним договором слід розуміти відносини, за якими банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Тобто, із аналізу вказаної норми випливає, що проценти, сплачувані позичальником за користування кредитом, за своїм характером є встановленою договором платою за користування грошовими коштами в межах та у строк на якій визначено договором, та не можуть застосовуватись як міра цивільно правової відповідальності, адже цивільно правова відповідальність наступає у випадку неправомірного продовження користування чужими коштами, тобто поза межами строку, який обумовлено договором. Цивільна правова відповідальність у випадку прострочення боржника врегульована положеннями норм статті 1050 ЦК України.

За положеннями статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до ст.ст. 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.

Виходячи з положень ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Тобто, нормами частини 2 статті 625 ЦК України визначено вид та максимальний розмір відповідальності боржника, що прострочив, при цьому допустив, що інший розмір може бути встановлено в договорі, але вказаний розмір не може бути вищий ніж встановлено законом і відповідно такий розмір не може перевищувати трьох відсотків річних від простроченої суми. Боржник, що прострочив також зобовязаний сплатити неустойку, поняття якої наведено у статті 549 Цивільного кодексу України . Так, під неустойкою слід розуміти штраф, пеню. Максимальний розмір ставки пені, яка нараховується як неустойка, врегульовано положеннями норм Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань».

Статтею 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань» визначено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувача цих коштів за прострочення платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Порядок нарахування та максимальний розмір ставки пені обмежено нормами статті 3 вказаного Закону, відповідно до якої розмір пені, визначений статтею 1 обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Отже, з огляду на норми статті 203 Цивільного кодексу України, якою визначено, що зміст правочину не може суперечити нормам цього Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави та суспільства, його моральним засадам, положення пунктів 1.1.2 та 9.1 договору кредитної лінії № НКЛ- 2010941 від 25.05.2012 року слід визнати недійсними.

З огляду на не те, що положення договору кредитної лінії № НКЛ-2010491 від 25.05.2012 року визнані недійсними, то відповідно є неправомірним нарахування пені в сумі 1 161 513,33 гривень, яка зазначена у розрахунку та починаючи з 25.05.2015 року відсотків в розмірі 44 %, які нараховувались на вказаних підставах. Відтак, на момент вирішення спору у суду відсутні підстави вважати, що у позичальника ОСОБА_1 боргове зобовязання перед кредитором виникло у сумі 1 529 016,03 гривень.

Вирішуючи вимоги первісного позову суд приходить до переконання, що вимоги щодо звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом, який обрано ПАТ «Дельта Банк» до задоволення не підлягають з огляду на наступне.

Відповідно до статті 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.

З огляду на розрахунок не виконаного позичальником ОСОБА_1, який міститься в матеріалах справи, вбачається, що на виконання умов укладеного між сторонами договору кредитної лінії №НКЛ-2010941 від 25.05.2012 року від повного розміру виданих кредитних коштів в сумі 1 100 000,00 гривень, було сплачено 762 113,17 гривень (із врахуванням квитанції на суму 5000,00 гривень від 08.12.2015 року), що становить більше ніж половину від виданої суми. Проценти сплачувались в повному обсязі та всього сума сплати становить 487 087,60 гривень, що більше суми, яка визначена як сукупна вартість кредиту та передбачена у пункті 1.5 договору кредиту. Загальний розмір невиконаного основного зобовязання за розрахунком ПАТ «Дельта Банк» становить суму, яка в два рази є меншою від уже виконаного основного зобовязання та є неспівмірною із вартістю предмета іпотеки, загальний розмір якого у відповідності до умов договору був погоджений сторонами, як загальна заставна вартість в розмірі 1 993 564,00 гривень.

Відповідно до частини 3 статті 39 Закону України «Про іпотеку» визначено, що суд вправі відмовити у задоволенні позову іпотекодержателя про дострокове звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобовязання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодржателю і не змінює обсягу його прав.

Виходячи із загальних засад цивільного законодавства, які перелічені у статті 3 Цивільного кодексу України, а саме : справедливість, добросовісності та розумності суд приходить до висновку, що підстав для задоволення заявленого ПАТ «Дельта Банк» позову не має, адже допущене відповідачем ОСОБА_1 порушення основного зобовязання щодо не повернення строкової заборгованості є неспівмірним із вартістю предмета іпотеки. При повній та щомісячній сплаті нарахованих процентів допущене порушення не призвело до збитків іпотекодержателя і не змінило обсягу його прав, оскілки останній не позбавлений можливості та права стягнути борг шляхом предявлення відповідного позову про це.

Крім того, застосування в розглядуваному випадку такого способу судового захисту як звернення стягнення на предмет застави шляхом визнання права власності на нього за банком, ринкова вартість якого ще у 2012 році, тобто до початку значних інфляційних процесів, що відбувались в Україні у 2014-2015 роках, становила 2 146 000,00 гривень, а заставна вартість була визначена в розмірі 1 993 564,00 гривень, буде несправедливим по відношенню до позичальника і спричинить дисбаланс між інтересами сторін, оскільки призведе до втрати іпотекодавцем майна, вартість якого більше ніж у чотири рази ніж саме не виконане основне зобовязання. При цьому, судом враховано, що позичальником ОСОБА_1 на виконання основного зобовязання, яке виникло на умовах договору кредитної лінії № НКЛ-2010491 від 25.05.2012 року та забезпечено заставою уже сплачено понад 760 000,00, що становить більше ніж половину від виданої суми в кредит та проценти в сумі понад 480 000,00 гривень. Суд констатує, що за виниклої ситуації, при врахуванні сплаченого розміру грошових коштів на виконання зобовязання та обсяг виконаного, законом, при застосуванні зазначеного способу звернення стягнення на іпотечне майно, не передбачено порядку та обовязку іпотекодержателя повернути іпотекодавцю різницю між вартістю отриманого у власність нерухомого майна і сумою кредитної заборгованості, що також виключає можливість у розглядуваній справі застосування звернення стягнення на предмет застави шляхом визнання права власності на нього.

Таким чином, вимоги позивача за первісним позовом, відповідача за зустрічним позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у публічному акціонерному товаристві «Дельта Банк» ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст.88 ЦПК України, судові витрати, понесені сторонами у справи залишити за ними.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 88, 209, 212-215 ЦПК України, С У Д, -

В И Р І Ш И В :

Відмовити у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у публічному акціонерному товаристві «Дельта Банк» ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Задовольнити зустрічний позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», в особі фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у публічному акціонерному товаристві «Дельта Банк» ОСОБА_3, про визнання окремих умов договору недійсними.

Визнати недійсним пункт 1.1.2 договору кредитної лінії № НКЛ-2010491 від 25.05.2012 року, який укладено між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» та фізичною особою підприємцем ОСОБА_1, яким передбачено, що у разі прострочення кінцевого терміну повернення кредиту, який визначено в абзаці першому пункту договору, діюча на такий момент прострочення річна процентна ставка за договором збільшується на 20 одиниць та починає застосовуватись до взаємовідносин сторін починаючи із дня наступного за кінцевим терміном ( днем ) погашення заборгованості за кредитним договором по день фактичного погашення.

Визнати недійсним пункт 9.1 договору кредитної лінії № НКЛ-2010491 від 25.05.2012 року, який укладено між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» та фізичною особою підприємцем ОСОБА_1, яким встановлена відповідальність за прострочення строків повернення кредитних коштів та/або сплати процентів та визначено, що у разі допущення вказаного порушення позичальник сплачує кредитору пеню із розрахунку 3% від простроченої суми за кожен день прострочення.

Судові витрати залишити за сторонами.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Волинської області через Ковельський міськрайонний суд шляхом подачі скарги про апеляційне оскарження протягом десяти днів з дня його отримання.

Головуючий: ОСОБА_4