Справа № 202/9348/15-ц
Провадження № 2/0202/5351/2015
28 грудня 2015 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська
у складі: головуючого судді: Мороза В.П.
при секретареві: Овечко А.С.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа Публічне акціонерне товариство «Державний експортно-імпортний банк України» про визнання дійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності,
У грудні 2015 року позивач звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа Публічне акціонерне товариство «Державний експортно-імпортний банк України» про визнання дійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності.
Позивач у судове засідання не з?явилася, про час і місце його проведення повідомлялася належним чином, суду надала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі.
Відповідачі у судове засідання не зявилися, про час і місце його проведення повідомлялися належним чином, причину неявки суду не повідомили. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді, що відповідає положенням статті 224 ЦПК України.
Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що 04.07.2007р. між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено Договір купівлі-продажу домоволодіння.
За умовами п.п. 1, 2 зазначеного договору, Продавець в порядку та на умовах, визначених цим Договором, продав, а Покупець купив належне Продавцеві на праві приватної власності домоволодіння № 37 у м. Дніпропетровську, смт Таромське, вул. Мостова, з відповідними господарськими та побутовими будівлями і спорудами, яке складається з: житлового будинку літ. А-1 загальною площею 81,0кв.м., житловою площею 38,2 кв.м, у тому числі споруди № 1-9, І. Домоволодіння розташоване на земельній ділянці розміром 900,0 кв.м на підставі рішення виконкому Дніпропетровської райради від 18.06.1954 року за № 21.
Вказане домоволодіння належить Продавцеві на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Третьою дніпропетровською державною нотаріальною конторою 29.12.2006 року за реєстровим № 2322, зареєстрованого в КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» 14.02.2007 р. в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним номером 14368111.
Продаж зазначеного домоволодіння здійснено за 300 800,00 грн. (триста тисяч вісімсот, 00) гривень.
Згідно п. 5 зазначеного договору купівлі-продажу, продавець стверджує, що на момент укладання цього договорудомоволодіннянікому іншому не продане, не подароване, іншим способом не відчужене, не заставлене, під забороною (арештом) не перебуває,судового спору щодо нього, а також прав у третіх осіб, як в межах, так і за межами України немає.
За договором позики від 25.06.2007 р., укладеним в простій письмовій формі між ОСОБА_1 та ОСОБА_3, позивач передала останньому грошову суму в розмірі 30 000 доларів США, що в еквіваленті складало 151500,00 гривень (за курсом НБУ 5,05 грн. за 1 дол. США) з терміном повернення грошей до 31.12.2012 р.
Позивач погодилась передати відповідачу ОСОБА_3 гроші в позику з тією умовою, якщо в зазначений строк він не зможе повернути їй гроші, то в рахунок боргу передасть позивачу у власність належне йому на праві власності домоволодіння № 37 по вул. Мостовій у м. Дніпропетровську, смт Таромське загальною площею 81,0 кв.м.
Сторони уклали договір в простій письмовій формі, склали Договір позики від 25.06.2007 р.,я кий підписала позивач та відповідач ОСОБА_3 в присутності ОСОБА_2. В п. 1 цього договору сторони зазначили факт передачі позивачем в позику 30 000 доларів США і зобовязання ОСОБА_3 повернути мені гроші до 31.12.2012 р. В п. 2 договору сторони обумовили зобовязання ОСОБА_3 передати позивачу у власність вище вказане домоволодіння за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу, у разі неповернення в строк боргу.
За виконання зобовязання ОСОБА_3 за договором позики заручилась ОСОБА_2, про що вона зробила запис на договорі позики та підписала його. На прохання ОСОБА_2 позивач сплатила їй за послуги поруки 5000 грн.
Таким чином, між позивачем та ОСОБА_3 було укладено правочин, що містить в собі зобовязання, які відносяться до двох видів договорів: договору позики та договору купівлі-продажу.
Складання такого договору відповідає ст. 627 ЦК України, якою встановлено, що сторони є вільними в укладенні договору і визначенні умов договору, з урахуванням вимог цього Кодексу.
Частиною 2 ст. 628 ЦК України встановлено, що «Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору».
Згідно ч. 1 ст. 212 ЦК України «Особи, які вчиняють правочин, мають право обумовити настання або зміну прав та обовязків обставиною, щодо якої невідомо, настане вона чи ні (відкладальна обставина)».
В установлений договором строк ОСОБА_3 борг мені не повернув та став ухилятись від виконання своїх зобовязань.
Ст. 610 ЦК України зазначено, що порушенням зобовязання є його невиконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).
Згідно зі ст. 625 ЦК України, «Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання».
Відповідно до ст. 1052 ЦК України у разі невиконання позичальником обовязків, встановлених договором позики, щодо забезпечення повернення позики, а також у разі втрати забезпечення виконання зобовязання або погіршення його умов за обставин, за які позикодавець не несе відповідальності, позикодавець має право вимагати від позичальника дострокового повернення позики та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу, якщо інше не встановлено договором.
Згідно з п. 1ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.
В свою чергу, відповідно до п. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Згідно ст. 328 ЦК України право власності отримується на підставах, не заборонених законом. Право власності передбачається таким, що виникло правомірно, якщо інше прямо не виходить із закону або незаконність придбання права власності не встановлена судом.
Згідно ст. 655 ЦК України «За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму».
Всі ці умови зазначені в п. 2 Договору від 25.06.2007 р.: ОСОБА_3 зобовязався передати позивачу у власність зазначене нерухоме майно, а позивач прийняти його і сплатити сумою, переданою раніше за позикою ОСОБА_3
Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України «Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
В укладеному між сторонами договорі визначені такі істотні умови:
- договір укладено в письмовій формі і відповідає вимогам ст. 638 ЦК України;
- згідно зі ст. 656 ЦК України ми визначили предмет договору купівлі-продажу домоволодіння № 37 загальною площею 81,0кв.м., розташоване за адресою: м. Дніпропетровськ, смт Таромське, вул. Мостова;
- в договорі указана ціна 151500,00 грн., яка була мною передана ОСОБА_3 при укладанні договору, що відповідає ст. 632 ЦК України;
- визначили строк передачі мені у власність нерухомого майна 31.12.2012 р., що відповідає положенням ст. 664 ЦК України.
Таким чином, в договорі обумовлені всі істотні умови, встановлені законодавством.
Ст. 657 ЦК України визначено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.
Відповідно до ч. 3 ст. 334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.
При викладених обставинах позовні вимоги про визнання дійсним укладеного між позивачем та ОСОБА_3 договору купівлі-продажу, та визнання за позивачем права власності на нерухоме майно відповідає вимогам закону
Зобов'язання має виконуватися, згідно ст. 526 ЦК України, належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Одностороння відмова від зобов'язання не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України.
Згідно зі ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.
Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).
За приписами ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.
Відповідач ОСОБА_2, яка не виконала зобовязання за договором поруки, зобовязана повернути позивачу суму оплати 5000 гривень. На вимогу позивача про повернення грошей вона відповіла відмовою, чим порушила майнові права позивача. Отже, у звязку з цим ОСОБА_2 має сплатити штраф у розмірі 15 000,00 гривень.
Оскаржуване майно на теперішній час зареєстровано за ОСОБА_4 на підставі Договору купівлі-продажу від 04.07.2007 р., посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5, реєстр № 1748, позивач протягом 2014 року декілька разів зверталась до державних органів реєстрації речових прав на нерухоме майно із заявою про реєстрацію права власності на оскаржуване нерухоме майно з наміром зареєструвати право власності на належне нерухоме майно, більш того, при вказаному зясувалось, що вищезазначене нерухоме майно обтяжене іпотекою та забороною відчуження відповідно до іпотечного договору № 5707Z115 від 04.07.2007р. та кредитного договору № 5707С78 від 04.07.2007р., тобто, за договорами, що укладені вже після придбання Позивачем майна (обтяжувачем вказано ВАТ «Державний експортно-імпортний банк України»).
Тому вимоги щодо визнання права власності на майно за Договором купівлі-продажу від 25.06.2007 р., витребування майна із чужого незаконного володіння (незаконного володіння Відповідача ОСОБА_4Є.) та усунення перешкод у здійсненні права власності (користування та розпорядження) вважаю повністю обґрунтованими.
Похідними зі вказаних позовних вимог є вимоги про скасування державної реєстрації права власності на оскаржуване майно за відповідачем ОСОБА_4, оскільки, як вже зазначено вище, власником такого майна є позивач, а ОСОБА_4 на даний момент не є власником.
Станом на 04.07.2007 р. ОСОБА_1 вже була власником оскаржуваного майна, та не приймала участі під час укладання правочинів від 04.07.2007 р. та 23.11.2007 р., а записи про наявність іпотеки та заборони відчуження на спірне майно перешкоджає позивачеві здійснювати розпорядження власним майном.
04.07.2007 р. ОСОБА_3 уклав з ОСОБА_4 договір купівлі-продажу, а останній (іпотекодавець) уклав з Третьою особою (іпотекодержатель) іпотечний договір від 04.07.2007 р.
При посвідченні цього договору іпотеки приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5 було накладено заборону відчуження зазначеного в договорі домоволодіння, що належить ОСОБА_4 до припинення чи розірвання договору іпотеки.
Оскільки вказаний договір іпотеки від 04.07.2007 р. укладений без волевиявлення позивача по справі, який є власником на означене майно, то він є таким, що укладений з порушенням норм чинного законодавства та порушує права позивача.
Ч. 1 ст. 321 ЦК встановлює, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 386 ЦК держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності.
Статтею 387 ЦК передбачено, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Статтею 392 Цивільного кодексу України встановлено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
ОСОБА_3 був стороною договору купівлі-продажу від 04.07.2007 р. ним, фактично, не визнається та порушується право власності на оскаржуване майно позивача, оскільки всупереч обізнаності та з навмисних мотивів ним було укладений інший договір купівлі-продажу з Відповідачем-3, а в подальшому це майно було передано в іпотеку Третій особі.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
З аналізу норм законодавства про іпотеку та про заставу випливає, що іпотекодавець є власником майна, що передається в іпотеку.
Зокрема, предметом іпотеки, відповідно до ст. 5 Закону України «Про іпотеку», можуть бути один або декілька об'єктів нерухомого майна за таких умов, зокрема, нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація.
Також, статтею 9 вказаного закону передбачене право володіння, користування і розпорядження предметом іпотеки за іпотекодавцем.
Однак, відповідач ОСОБА_3 на час укладення оскаржуваного договору купівлі-продажу не був власником вищезазначеного майна, яке продавав відповідачу ОСОБА_4, а в подальшому відповідач ОСОБА_4 передав спірне майно в іпотеку Третій особі. Таким чином, укладені правочини суперечать нормам діючого законодавства.
Згідно із п. 2.5 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 р. «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», правочини, які не відповідають вимогам закону, не породжують будь-яких бажаних сторонам результатів, незалежно від волі сторін та їх вини у вчиненні незаконного правочину. Правові наслідки таких правочинів настають лише у формах, передбачених законом, - у вигляді повернення становища сторін у початковий стан (реституції) або в інших.
Окрім того, згідно ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним...
Статтею 204 ЦК визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Відповідно до статті 215 ЦК, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Згідно ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків,крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.
Згідно з роз'ясненнями, викладеними в п. 7, 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 р. №9, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом.
Окрім того, Третьою особою по справі були внесені записи до Державного реєстру речових прав, Державного реєстру іпотек та до Державного реєстру заборон відчуження нерухомого майна, за наслідками чого на спірне нерухоме майно були накладені обтяження та Позивач фактично неправомірно був позбавлений можливості реалізації своїх прав, зокрема:
- на підставі іпотечного договору від 04.07.2007 р., укладеного між Відкритим акціонерним товариством «Державний експортно-імпортний банк України», в подальшому перейменованим на Публічне акціонерне товариство «Державний експортно-імпортний банк України» (Іпотекодержатель), та ОСОБА_4 (Іпотекодавець), посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5 та зареєстрованого в реєстрі за номером 1753, до Державного реєстру іпотек був внесений запис про іпотеку за номером 5243724, до Державного реєстру заборон відчуження нерухомого майна був внесений запис про заборону на майно за номером 5243473.
На теперішній час означені записи не вилучені з реєстру.
Зважаючи, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень (абз.2 ч.1 ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень»), повноцінний захист моїх прав та інтересів можливий шляхом витребування майна з чужого незаконного володіння Відповідача-3 в сукупності зі скасуванням державної реєстрації права власності, як незаконно набутого.
З огляду на те, що договори, що були підставою для внесення вказаних вище записів до Державних реєстрів, повинні бути визнання недійним, то і відсутні правові підставі для існування таких записів.
Враховуючи, що позовні вимоги в рамках даного спору заявляються, в тому числі й до фізичної особи, то ця справа підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Відповідно до ст. 11 ЦПК суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
З урахуванням вищевикладеного, суд вважає, що позовні вимоги є законними та обґрунтованими, а тому такими, що підлягають задоволенню.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 212 - 215, 218, 224 ЦПК України, суд, -
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа Публічне акціонерне товариство «Державний експортно-імпортний банк України» про визнання дійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності задовольнити в повному обсязі.
Припинити іпотеку за номером 5243724 згідно іпотечного договору № 5707Z115 від 04.07.2007 р., укладеного між Публічним акціонерним товариством «Державний експортно-імпортний банк України» (Іпотекодержатель) та ОСОБА_4 (Іпотекодавець), посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5 та зареєстрованого в реєстрі за № 1753, на нерухоме майно - домоволодіння, що складається з: житлового будинку літ. А-1 загальною площею 81,0 кв.м., житловою площею 38,2 кв.м; споруд № 1-9, І, яке розташоване за адресою: м. Дніпропетровськ, смт Таромське, вул. Мостова, б. 37.
Скасувати та вилучити з Державного реєстру речових прав обтяження у вигляді арешту нерухомого майна за номером 11629593, зареєстрований 16.10.2015 на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження ВП 48397345 від 13.10.2015 р. державного виконавця Самарського відділу ДВС ДМУЮ ОСОБА_6
Скасувати та вилучити з Державного реєстру речових прав обтяження у вигляді арешту нерухомого майна за номером 12213122, зареєстрований25.11.2015 на нерухоме майно боржника ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_1) на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження ВП 47842958 від 05.11.2015 р. державного виконавця Самарського відділу ДВС ДМУЮ ОСОБА_7
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму 15 000,00 (пятнадцять тисяч) гривень за невиконане зобовязання.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Дніпропетровської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10 денний строк з дня проголошення апеляційної скарги.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя В.П. Мороз