УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Кузнєцова В.О., Ізмайлової Т.Л., Наумчука М.І.,-
розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про встановлення факту проживання однією сім'єю, як чоловіка та жінки, визнання автомобіля спільною сумісною власністю та стягнення грошової компенсації вартості частки автомобіля, за касаційною скаргою ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_6 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 19 травня 2015 року та ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Київської області від 08 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

В лютому 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду із вказаним позовом до ОСОБА_5 мотивуючи свої вимоги тим, що він з відповідачем проживали однією сім'єю з травня 1994 року до травня 2013 року, мали спільний бюджет, вели спільні фінансові та господарські справи. В 2008 році був придбаний автомобіль марки DAEWOO модель LANOS NF 69Y, 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_1 вартістю 52 600 грн. Згідно технічного паспорту вказаний автомобіль зареєстрований на ім'я відповідача з правом керування позивача. Позивач зазначав, що між ними була досягнута усна домовленість щодо спірного автомобіля, а саме, автомобіль залишається у власності відповідача, а остання сплачує грошову компенсацію за половину вартості автомобіля рівними частинами по 3000 грн, починаючи від травня 2014 року. Однак, позивач отримав тільки один платіж, а в подальшому усна домовленість відповідачем не виконується.

Враховуючи зазначене, позивач просив встановити факт проживання його з відповідачем однією сім'єю, як чоловіка та жінки, без шлюбу, визнати автомобіль марки DAEWO модель LANOS NF 69Y, 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_1 їх спільною сумісною власністю і стягнути з відповідача грошову компенсацію в розмірі 23 300 грн.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 19 травня 2015 року, залишеним без змін ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Київської області від 08 вересня 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_6 просить судові рішення першої та апеляційної інстанції скасувати та передати справу на новий розгляд, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі від 15 січня 2002 року до 24 грудня 2002 року.

На підставі договору купівлі-продажу автомобіля № 008745 від15 липня 2008 року, укладеного між АТ «Українська автомобільна корпорація» та ОСОБА_5., остання придбала автомобіль марки DAEWO модель LANOS NF 69Y, 2008 року випуску, вартістю 52 600 грн, що підтверджується квитанцією № 38 від 15 липня 2008 року (а.с. 6).

Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу ОСОБА_5 є власником спірного автомобіля із зазначенням права керування ОСОБА_7. та ОСОБА_4 (а.с. 5).

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.20 своєї Постанови від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» при застосуванні ст. 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляцій суд, враховуючи вказані норми матеріального права, роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, в тому числі показання свідків із сторони позивача та відповідача, дійшов вірного висновку щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_4, оскільки останнім не надано належних і допустимих доказів ведення сторонами спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна саме в інтересах сім'ї.

Договір страхування транспортного засобу в якому страхувальником спірного автомобіля є позивач та зазначення позивача в свідоцтві про реєстрацію спірного автомобіля, як такого, що має право керувати спірним автомобілем не свідчать про те, що автомобіль було придбано за спільні кошти сторін спору, а тому визнання автомобіля спільною сумісною власністю та стягнення грошової компенсації вартості частки автомобіля - відсутні.

Крім того, як вбачається із наявної у матеріалах справи розписки від 24 квітня 2014 року позивач засвідчив той факт, що будь-яких претензій відносно спірного автомобіля власником якого є ОСОБА_5 не має (а.с. 54).

Встановлено і це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані рішення Вишгородського районного суду Київської області від 19 травня 2015 року та ухвала колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Київської області від 08 вересня 2015 року постановлені з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відсутні й передбачені ст. 338 ЦПК України підстави для обов'язкового скасування судового рішення.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 19 травня 2015 року та ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Київської області від 08 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.О. Кузнєцов
Т.Л. Ізмайлова
М.І. Наумчук