Справа №486/1796/14-ц 22.06.2015 22.06.2015 22.06.2015
Провадження №22-ц/784/1434/15
Провадження №22-ц/784/1434/15 Головуючий у першій інстанції Cавін О.І.
Категорія 50 Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Рішення

Іменем України

22 червня 2015 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Самчишиної Н.В., Галущенка О.І.,

з секретарем судового засідання Богуславською О.М.,

за участі: позивача ОСОБА_3,

відповідача ОСОБА_4 та його представника ОСОБА_5,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_4 рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 17 жовтня 2014 року, ухвалене по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання, -

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2014 року ОСОБА_3 пред'явила позов до ОСОБА_4 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначала, що з 16 червня 1995 року по 01 липня 2011 року вона перебувала в шлюбі з відповідачем ОСОБА_4 Від шлюбу мають дочку ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка вже досягла повноліття, але продовжує навчання на 5-му курсі Криворізького коледжу Національного авіаційного університету ІІ рівня акредитації на денній формі навчання на договірній основі, у зв'язку з цим потребує матеріальної допомоги.

Відповідач є працездатною особою, але добровільно матеріальної допомоги на утримання дочки на час навчання не надає.

Посилаючись на своє скрутне матеріальне становище, оскільки її заробітку на утримання дитини не вистачає, а відповідач працює та має стабільний заробіток, позивач просила позов задовольнити, стягнути з ОСОБА_4 на свою користь аліменти на утримання повнолітньої дочки ОСОБА_6 в розмірі ? частки від усіх видів його заробітку (доходів), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня подання позову до суду та до закінчення нею навчання, але не більше як до досягнення дочкою 23 років.

Рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 17 жовтня 2014 року позов задоволено. Ухвалено стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання повнолітньої доньки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, в зв'язку з її навчанням у розмірі ? частини всіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно, починаючи з 12 серпня 2013 року та до ІНФОРМАЦІЯ_4 року, тобто до досягнення 23-х років, за умови продовження нею навчання, та на користь держави судовий збір у розмірі 243 грн.60 коп. Рішення суду в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць допущено до негайного виконання.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на незаконність та необґрунтованість судового рішення, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позову, стягнувши з нього на користь ОСОБА_3 на утримання доньки ОСОБА_6 аліменти у розмірі 1/8 частки від усіх видів заробітку, починаючи з моменту звернення до суду з даним позовом та до 30 червня 2016 року.

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 27 січня 2015 року рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 17 жовтня 2014 року змінено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання доньки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 1/8 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 24 вересня 2014 року на весь час продовження навчання, але не більш ніж до досягнення нею 23-х років. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

19 лютого 2015 року ОСОБА_3 подала на вказане рішення касаційну скаргу, яка ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 квітня 2015 року задоволена частково, а рішення апеляційного суду Миколаївської області від 27 січня 2015 року скасовано, з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Переглядаючи рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_4 підлягає частковому задоволенню, виходячи з таких підстав.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.1,3-4,10-11,303 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Ст.199 СК України передбачено, що якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов'язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу.

Зазначений обов'язок, згідно з засадами ч.6 ст.7 СК України, в рівній мірі стосується обох батьків та покладається на них за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу.

Відповідно до ст.ст.199,200 СК України обов'язок батьків утримувати повнолітню дочку, сина, які продовжують навчання, виникає за обов'язковою сукупністю таких юридичних фактів, як певний вік (від 18 до 23 років), продовження ними навчання, потреба у зв'язку з цим у матеріальній допомозі і наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.

Суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у ст.182 СК України, тобто, розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання, визначається з урахуванням матеріального становища сторін, стану здоров'я платника аліментів, наявність у нього інших дітей, непрацездатних членів сім'ї та інших обставин, що мають істотне значення.

З матеріалів справи вбачається, що сторони є батьками ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка досягла повноліття та навчається з 01 вересня 2014 року у Криворізькому коледжі Національного авіаційного університету - вищому навчальному закладі ІІ рівня акредитації, на денній формі навчання на договірній основі. Термін навчання з 01 вересня 2014 року по 30 червня 2016 року. Загальна вартість навчання становить 14 110 грн., з яких: 5 курс - 7 150 грн., 6 курс - 6 960 грн. (а.с.7,12, 13-14).

ОСОБА_3 працює прибиральником службових приміщень у Комунальному підприємстві «Служба комунального господарства (а.с.17).

Відповідач також є працездатною особою, має задовільний стан здоров'я (протилежного в судовому засіданні не встановлено), працює слюсарем по ремонту реакторно - турбінного обладнання у Відокремленому підрозділі «Южноукраїнська атомна електростанція» та отримує прибуток у вигляді заробітної плати (а.с.35).

Отже, з системно - логічного аналізу викладених вище обставин, слідує, що ОСОБА_6 має право на отримання аліментів у зв'язку з продовженням навчання і до досягнення нею 23 років, та такий обов'язок по утриманню поширюється на обох батьків, за умови, що вони можуть надавати таку матеріальну допомогу.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що в зв'язку з навчанням повнолітньої дочки, яка потребує матеріальної допомоги, відповідач має можливість надавати таку допомогу та з урахуванням його матеріального стану суд визначив, що розмір аліментів має становити ? частину від усіх видів його заробітку (доходу).

Разом з тим, вирішуючи питання про стягнення аліментів з відповідача, міський суд не звернув увагу на те, що право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів на навчання повнолітньої дитини має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання (ч.3 ст.199 СК України).

Сторонами за даною категорією справ можуть бути як позивачем один із батьків, з ким проживає повнолітня дитина, так і самі повнолітні дочка, син, а відповідачем другий з батьків. У тому випадку, якщо позов заявлено одним із батьків, суд може залучити до участі у справі сина, дочку.

Як убачається із матеріалів справи, дочка сторін ОСОБА_6 (яка не залучена до участі у даній справі), зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 та у зв'язку з навчанням у вищому навчальному закладі, який знаходиться за адресою місто Кривий Ріг, вулиця Туполева, №1, мешкає у гуртожитку (а.с.8,24).

Позивач ОСОБА_3 проживає та зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.2-3, 4, 23).

Виходячи з приписів ч.3 ст.199 СК України, оскільки позивач зі своєю повнолітньою дочкою не проживає (доказів протилежного суду не надано), то у неї відсутнє і право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання.

Надана позивачем в судовому засіданні апеляційної інстанції заява від 04 червня 2015 року не є таким доказом в розумінні положень ст.ст.58- 60 ЦПК України.

Разом з тим, відповідно до ч.1 ст.29 ЦПК України фізичні особи, які досягли повноліття можуть особисто здійснювати свої процесуальні права та виконувати свої обов'язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність).

Частиною 1 ст.37 ЦПК України сторона, третя особа, особа, яка відповідно до закону захищає права, свободи чи інтереси інших осіб, а також заявники та інші заінтересовані особи в справах окремого провадження (крім справ про усиновлення) можуть брати участь у цивільній справі особисто або через представника.

Повноваження представників сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, мають бути посвідчені, зокрема довіреністю фізичної особи, посвідченою нотаріально або посадовою особою організації, в якій довіритель працює, навчається, перебуває на службі, стаціонарному лікуванні чи за рішенням суду, або за місцем його проживання (ч.ч.1,2 ст. 42 ЦПК України).

Враховуючи вищевикладене, а також те, що позивач не наділена правом представляти інтереси своєї повнолітньої дочки в суді відповідно до положень ст.42 ЦПК України, а ОСОБА_6 взагалі не залучена до участі у справі, колегія суддів вважає, що ОСОБА_3 є неналежним позивачем у справі, а тому її позовні вимоги не підлягають задоволенню.

За такого, у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги в частині стягнення з відповідача ОСОБА_4 аліментів у певному розмірі на користь позивача ОСОБА_3

Оскільки міський суд був іншої думки і задовольнив позов, то допущену ним помилку слід виправити рішенням апеляційної інстанції.

При цьому, вирішуючи справу, колегія суддів враховує положення ч.3 ст.303 ЦПК України про те, що апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Враховуючи викладене, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням, відповідно до положень п. 4 ч.1ст.309 ЦПК України, нового рішення про відмову ОСОБА_3 у задоволенні її позовних вимог до ОСОБА_4 про стягнення на її користь аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання.

Керуючись ст.ст.303,309,316 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - задовольнити частково.

Рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 17 жовтня 2014 року - скасувати та ухвалити у справі нове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржене у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Судді: