У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 грудня 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Рівненської області у складі:

Головуючого судді: Демянчук С.В.

суддів: Ковалевича С.П., Шеремет А.М.,

секретаря судового засідання: Вох В.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Автофінанс" на заочне рішення Рокитнівського районного суду Рівненської області від 16 вересня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Автофінанс" про захист прав споживача шляхом відшкодування збитків.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які зявилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

Заочним рішенням Рокитнівського районного суду Рівненської області від 16 вересня 2015 року позов ОСОБА_1 до ТзОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» про захист прав споживача шляхом відшкодування збитків задоволено.

Стягнуто з ТзОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» на користь ОСОБА_1 кошти у розмірі 31200 грн. 00 коп. та судовий збір в розмірі 243 грн. 60 коп..

У поданій на вказане рішення суду апеляційній скарзі ТзОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» покликається на його незаконність та необгрунтованість через порушення судом норм матеріального та процесуального права, умов договору фінансового лізингу та спеціального Закону України «Про фінансовий лізинг» (неповно з'ясовано обставини, що мають значення для винесення рішення та була допущена невідповідність висновків обставинам справи), існують суттєві розбіжності та невідповідність фактів по суті спору.

Вказує, що судом першої інстанції не надано належної оцінки фактам та доказам, які були надані відповідачем, не проаналізовано норми договору

____________________________________________________________________________________________

Провадження № 22ц-787/2531/2015 Головуючий у суді 1 інстанції: ОСОБА_2

Доповідач : Демянчук С.В.

фінансового лізингу та положень спеціального Закону.

Зазначає, що на момент прийняття рішення, суду було відомо, що 11 березня 2015 року Рокитнівським районним судом було винесено рішення по справі № 571 /2006/14-ц, яким було повністю відмовлено у позові ОСОБА_1 до ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» про захист прав споживача, визнання правочину недійсним та застосування наслідків недійснення правочину (стягнення 31 200,00 грн.).

Тобто всі обставини укладання, правомірності умов, виконання умов Договору сторонами та законність сплачених платежів за Договором в сумі 31200,00 грн. були встановлені судом у вищевказаному рішенні, яке набрало законної сили.

Крім того вказує, судом першої інстанції не досліджено умов оскаржуваного Договору, а саме умов отримання відповідачем предмету лізингу та застосування наслідків розірвання договору.

Відповідно до п. 1.8 ст. 1 Договору, обчислення строку передачі предмета лізингу розпочинається після сплати позивачем трьох складових, які чітко визначені в Договорі. Відповідно до у мов Договору, вартість предмету лізингу сторонами визначено в розмірі 52000,00 грн.. Згідно умов Договору та Додатку № 1 до Договору: авансовий платіж (50% від вартості предмета лізингу) - 26 000,00 грн.; комісія за організацію оформлення даного Договору (10% від вартості предмета лізингу) 5200,00 грн.; комісії за передачу предмета лізингу (3% від вартості предмета лізингу) - 1 560,00 грн. Тобто, згідно умов Договору та нескладного математичного підрахунку для отримання предмету лізингу, лізингоотримувачу небхідно сплатити на користь лізингодавця суму в розмірі 32 760,00 грн., а позивачем було сплачено 31200,00 грн..

Також зазначає, що рішення суду першої інстанції за формою і змістом не відповідає вимогам ст.ст. 215, 315 ЦПК України, зокрема, в мотивувальній частині не зазначено мотивів, з яких суд вважає встановленою наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувались вимоги чи заперечення, відсутній як аналіз доказів, так і посилання на матеріальну норму права, за якою вирішувався спір.

Просить рішення суду скасувати і ухвалити нове про відмову в задоволенні позову.

У судове засідання представник апелянта не зявився. Про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином про що свідчить розписка про отримання судової повістки. Надійшла заява про відкладення розгляду справи. Зважаючи на відсутність доказів поважності неявки представника апелянта, колегія судді, визнавши неявку представника без поважних причин, дійшла висновку про можливість розгляду справи в їх відсутність.

Представник позивача, заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги, покликався на законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, а також вимог, заявлених в суді першої інстанції, правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що в результаті невиконання відповідачем у передбачені договором строки умов договору щодо поставки замовленого позивачем предмета лізингу є істотним порушенням умов договору, що є підставою стягнення сплачених коштів. Зважаючи на порушення позивача, як споживача його прав, суд дійшов обґрунтованого висновку проте, що відповідач зобовязаний повернути сплачені позивачем кошти в звязку з відмовою від договору ОСОБА_1 відповідно до ч. 1 та ч. 3 ст. 7 Закону України «Про фінансовий лізинг».

Щодо даних висновків, суд першої інстанції навів відповідні мотиви та доводи з якими погоджується і колегія суддів, оскільки вони узгоджуються з вимогами чинного законодавства та відповідають встановленим обставинам відповідно до наданих доказів.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 21 серпня 2014 року позивач уклав з ТзОВ "Лізингова компанія "Автофінанс" договір № 011087 фінансового лізингу, відповідно до якого відповідач взяв на себе зобов'язання придбати предмет лізингу транспортний засіб МТЗ КИЙ-425, зазначений у договорі та специфікації, вартістю 52000,00 грн. у власність та передати предмет лізингу у користування позивачу на строк та на умовах передбачених договором (а. с. 5-14).

При укладанні договору фінансового лізингу, сторонами були обумовлені та підписані додатки № 1 та № 2 - графіки сплати першого та другого лізингового платежу відповідно, які одночасно містили інформацію щодо сплати комісії за організацію та передачу предмету лізингу, послуги з реєстрації, страхування тощо.

На виконання умов договору, 21 серпня 2014 року позивачем було сплачено ТзОВ "Лізингова компанія "Автофінанс" 31200 грн., як авансовий платіж, комісію за організацію договору, що підтверджується відповідними банківськими квитанціями (а. с. 15- 16 ).

За умовами п.п. 1.7, 1.8 договору № 011087 фінансового лізингу передбачено, що предмет договору передається в користування лізингоодержувачу позивачу, протягом строку не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця авансового платежу (50% від вартості предмета лізингу, комісії за організацію та оформлення договору (10% від вартості предмету лізингу) та комісії за передачу предмета лізингу (3% від вартості предмету лізингу).

Також із матеріалів справи вбачається, що 31 березня 2015 року позивач направив відповідачу лист, яким повідомив останнього про відмову від вищевказаного договору і в яких також містилась вимога про повернення грошових коштів, які були ним сплачені у звязку із укладенням договору (а.с. 17-18).

Оскільки повідомлення повернуто з підстав неотримання відповідачем, які на повідомлення пошти не зявилися, тому з того моменту слід вважати, що відповідач міг довідатися про таку відмову.

Окрім того, відповідачу було відомо про це і з матеріалів справи, проте до до цього часу «Лізингова компанія «Автофінанс» кошти позивачу не повернула і заперечує проти цього.

Частинами 3 і 4 статті 12 Закону України «Про захист прав споживачів» закріплено, що у разі реалізації продукції поза торговельними або офісними приміщеннями споживач має право розірвати договір за умови повідомлення про це продавця (виконавця) протягом чотирнадцяти днів з дати одержання документа, який засвідчує факт здійснення правочину поза торговельними або офісними приміщеннями чи прийняття продукції або першої поставки такої продукції, за умови, що така продукція є річчю, а прийняття чи поставка продукції відбувається пізніше часу одержання споживачем документа на їх продаж.

У разі реалізації продукції поза торговельними або офісними приміщеннями продавець (виконавець) повинен повернути сплачені гроші без затримки не пізніше тридцяти днів з моменту повідомлення споживачем про розірвання договору.

Статтею 806 ЦК України визначено, що договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду), з урахуванням особливостей, встановлених законом, про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Частиною 1 статті 203 ЦК України закріплено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

У відповідності до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані із його недійсністю.

За таких обставин, на переконання колегії суддів, ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» безпідставно відмовляє позивачу у поверненні грошових коштів, сплачених ним 31200 грн. у звязку із укладенням договору лізингу № 011087 від 21 серпня 2014 року.

Не ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону доводи апелянта про те, що за обставин неповної сплати коштів позивачем за п.п. 1.7, 1.8 договору № 011087 фінансового лізингу, а саме 3% комісії за передачу, їх відмова від повернення сплачених коштів є законною, так як строки передачі предмета лізингу лізингоодержувачу передбачені п. 4.1 Договору не наступили.

Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об'єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені ст. 16 ЦК України.

У відповідності до вимог ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається.

За змістом ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його не виконанням або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Законом України "Про фінансовий лізинг" визначено фінансовий лізинг як вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Згідно ст. 2 Закону України "Про фінансовий лізинг" відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Відповідно до ст. 7 Закону України "Про фінансовий лізинг" лізингоодержувач має право відмовитися від договору лізингу в односторонньому порядку, письмово повідомивши про це лізингодавця, у разі якщо прострочення передачі предмета лізингу становить більше 30 днів, за умови, що договором лізингу не передбачено іншого строку.

Лізингоодержувач має право вимагати відшкодування збитків, у тому числі повернення платежів, що були сплачені лізингодавцю до такої відмови.

Таким чином, аналізуючи приведені докази та даючи їм оцінку, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що в даному випадку право позивача як лізингоодержувача було порушено та його вимоги щодо повернення сплаченого ним коштів на виконання договору фінансового лізингу підлягають задоволенню, оскільки встановлено, що визначену договором лізинку вартість предмету лізингу позивачем сплачено в сумі 31 200 грн., а тому порушене право позивача підлягає захисту відповідно до ч. 3 ст. 12, ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки зазначена відмова лізингової компанії обмежує права позивача, які йому гарантовані законом.

Не заслуговують на увагу і доводи апелянта щодо існування рішення суду між тими ж сторонами, про той же самий предмет і з тих самих підстав. Дані обставини не знайшло свого підтвердження у судовому засіданні, оскільки з наявного в матеріалах справи копії зазначеного рішення /а.с. 38-40/ цивільної справи № 571/2006/14-ц за позовом ОСОБА_1 до ТОВ " Лізингова компанія "Автофінанс" про захист прав споживача, визнання правочину недійсним та застосування наслідків недійсності (стягнення 31200,00 грн.), та встановлено, що предметом зазначено позову було застосування наслідків недійсності правочину. Судом в даному рішенні встановлено, що для повернення належних позивачу коштів, згідно умов договору потрібно лише звернутись до офісу компанії з відповідною заявою про відмову від договору, після чого буде здійснено відповідне повернення.

Інші доводи апеляційної скарги не можна визнати переконливими, так як вони не містять посилань на докази, які б спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість його рішення.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313-315 ЦПК України колегія суддів, -

У х в а л и л а:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Автофінанс" відхилити.

Заочне рішення Рокитнівського районного суду Рівненської області від 16 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена сторонами в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів починаючи з дня набрання нею чинності.

Головуючий суддя: С.В. Демянчук

Судді : С.П.Ковалевич

ОСОБА_3