Києво-Святошинський районний суд Київської області
РІШЕННЯ

Іменем України

03.12.2015 року Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючої судді Пінкевич Н.С.,

при секретарі Дуплій Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи ОСОБА_3 про застосування наслідків нікчемного правочину, -

в с т а н о в и в :

У листопаді 2015 року позивач звернувсь до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що 13 листопада 2013 року між ним та ОСОБА_2, від імені якого на підставі довіреності діяла ОСОБА_3, було укладено попередній договір про зобовязання в майбутньому укласти договір купівлі-продажу квартири. Вартість обєкта була визначені сторонами в розмірі 591 548 грн., що на дату укладення договору еквівалентно 72 140 дол. США. Між ними також був погоджений графік проведення розрахунків та грошову одиницю гривня з визначеним грошовим еквівалентом у доларах США, курс визначається за нижнім курсом ОТП Банку. На виконання умов договору він передав кошти в загальному розмірі 418 975,60 грн., що в еквівалентні становило 51 073 дол. США. У подальшому вони дійшли згоди щодо припинення попереднього договору та право відповідача продати квартиру третім особам за умови компенсації йому сплачених коштів в розмірі 51 073 дол. США. В цілому відповідач не заперечував щодо укладення такого договору, прийняття коштів, але погоджувався повернути кошти в розмірі 418 936 грн. Вказав, що даний договір є нікчемним та відповідач має сплатити гривневий еквівалент сплачених ним коштів в розмірі 51 073 дол. США. Посилаючись на безпідставність користування грошовими коштами відповідач має відшкодувати йому всі доходи, які він міг отримати від цього майна, тому різниця в розмірі 718 960,72 грн. є його доходом, який він би отримав обмінявши дані долари в гривні. Також відповідач на підставі ст. 536 та ст. 625 ЦК України має сплатити три відсотки річних за прострочення виконання зобовязань в розмірі 66 199,18 грн.

Просив суд стягнути з ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 1 204 135,50 грн., з яких 1 137 936,32 грн. неправомірно отримані кошти за нікчемним договором, та 66 199,18 грн. проценти за користування грошима.

У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали. Суду пояснив, що договір був укладений 13 листопада 2013 року, дата в попередньому договорі є опискою відповідача. Факт укладення саме в 2013 року підтверджується отриманими в цей день коштами. Оскільки відповідач неправомірно користувався коштами, тому має сплатити також і відсотки, передбачені ст. 625 ЦК України. При укладенні договору та в подальшому хоч кошти передавались ним в гривнах, але завжди сума проплати перераховувались на долари США, тому має відповідач сплатити гривневий еквівалент. Просили суд задоволити позов.

У судовому засіданні представники відповідача проти позову заперечували частково, в частині сплати 418 936 грн. визнали позовні вимоги. Суду пояснили, що дійсно був укладений договір. Відповідно до вимог закону валюта договору була визначена гривна, всі сплати були в гривнах. Посилання на визначення сум в доларовому еквіваленті не підтверджує позовні вимоги. Оскільки відповідач не мав грошового зобовязання по відношенню до позивача, тому застосування ст. 625 ЦК України вважає безпідставним. Просили суд задоволити позов щодо стягнення 418 936 грн., в решті позовних вимог відмовити.

У судове засідання третя особа ОСОБА_3 не зявилась. Про час та місце розгляду справи повідомлена. Причини неявки суду не повідомила. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило.

Суд, заслухавши пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про частково задоволення позову з наступних підстав.

За ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

При розгляді справи судом встановлено, що 13 листопада 2013 року між ОСОБА_2, від імені якого діяла ОСОБА_3, та ОСОБА_1 укладено попередній договір. За умовами договору сторони зобовязувались у майбутньому у термін до 20 листопада 2014 року укласти договір купівлі-продажу квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

У п.4 попереднього договору вказано, що ОСОБА_1 передав грошову суму розміром 401 086,60 грн., що еквівалентно 48 913 дол. США, в рахунок майбутніх платежів за договором купівлі-продажу, а ОСОБА_3 отримала вказану грошову суму до підписання цього договору.

13 листопада 2013 року між ОСОБА_2, від імені якого діяла ОСОБА_3, та ОСОБА_1 укладено доповнення до попереднього договору.

П.1 передбачено, що всі розрахунки за квартиру проводяться враховуючи курс долара на момент передачі грошей. Всі поточні розрахунки між сторонами оформляються актами прийому-передачі грошових коштів.

Згідно актів прийому-передачі грошових коштів ОСОБА_1 сплатив 20 грудня 2013 року 7443 грн., що є еквівалентом 900 дол. США, 30 грудня 2013 року 2454 грн., що є еквівалентом 300 дол. США, 20 січня 2014 року 7992 грн., що є еквівалентом 960 дол. США.

З пояснень сторін встановлено, що всі розрахунки по договору проводились в гривнах, договір купівлі-продажу сторонами станом на листопад 2015 року укладено не було. Дані обставини визнані сторонами та не оспорювались.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобовязуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Умови попереднього договору повинні дозволяти установити предмет, а також інші істотні умови майбутнього основного договору.

Істотні умови договору визначені п. 2 ч. 1 ст. 638 ЦК України.

Із матеріалів справи вбачається, що в попередньому договорі сторони дійшли згоди щодо всіх істотних умов майбутнього договору купівлі-продажу, а саме щодо предмету договору, строків укладення договору, вартість обєкту та порядок розрахунків, обовязки сторін.

Так, вимоги щодо форми попереднього договору встановлені ст. 635 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 635 ЦК України попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору.

Предметом попереднього договору між сторонами від 13 листопада 2013 року, укладеного в простій письмовій формі, зазначено обєкти нерухомого майна квартира.

Відповідно до вимог ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Відтак, вимоги щодо форми договору сторонами дотримано не було.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Згідно ч. ч. 4, 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може предявлятися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому.

Отже, оскільки попередній договір не був посвідчений нотаріально, як того вимагає закон для укладення основного договору купівлі-продажу нерухомого майна, суд приходить до висновку про обґрунтованість доводів позову, що такий договір є нікчемним з моменту його укладення, а тому не потребує додаткового визнання недійсним в судовому порядку.

Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Із матеріалів справи вбачається та відповідачем не заперечено, що він одержав від позивача кошти на виконання умов. Згідно попереднього договору та актів прийому-передачі ОСОБА_1 всього сплатив 418 975,60 грн., а оскільки дані кошти одержано за нікчемним договором вони підлягають стягненню із ОСОБА_2

Стаття 99 Конституції України закріплюючи за гривнею правовий статус грошової одиниці України, не визначає сферу її обігу і не встановлює будь-яких обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Згідно з приписами ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадку і порядку, встановленому законом.

Згідно ст.. 533 ЦК України, грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

З пояснень сторін встановлено, що зважаючи на приписи чинного законодавства, валютою договору була гривна, всі розрахунки між сторонами проводились в гривнах. Тому підстав для визначення суми сплачених коштів в доларах США суду не наведено. Посилаючи на ст. 553 ЦК України позивачем не вказано на підставі якого закону розрахунок по попередньому договору здійснювався в іноземній валюті. Тому в цій частині позовних вимог суд відмовляє.

Щодо стягнення трьох відсотків річних за ст. 625 ЦК України, слід вказати, що відповідно до ст. 1214 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов'язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. З цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна. Особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, має право вимагати відшкодування зроблених нею необхідних витрат на майно від часу, з якого вона зобов'язана повернути доходи. У разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу).

За ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Згідно ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлений договором або законом.

Оскільки підставами позовних вимог ОСОБА_1 є застосування судом наслідків недійсності правочину в порядку ч. 1 ст. 216 ЦК України, яка єдиним наслідком та передбачає обовязок сторони повернути другій стороні правочину все, що вона отримала за ним, застосування судом до даних правовідносин положень ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка встановлює відповідальність боржника за прострочення виконання грошового зобовязання, є необґрунтованим.

Відповідно до частини другої статті 22 ЦК України збитками визнаються витрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Зі змісту статей 614, 623 ЦК України вбачається, що для застосування такого заходу відповідальності, як стягнення збитків потрібна наявність усіх елементів складу правопорушення: порушення зобов'язання; збитки; причинний зв'язок між порушенням зобов'язання та збитками; вина.

Посилаючись у позовній заяві ОСОБА_1 на те, що курсова різниця є фактично його доходом та про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) позивач мав довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані в разі використання зазначених коштів та оформлення відповідних договорів саме на даний час. Позивач повинен довести також, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток. З матеріалів справи та пояснень позивача встановлено, що вимоги позивача про стягнення упущеної вигоди базуються на розрахунку можливого прибутку у разі використання (обміну) коштів з урахуванням певного еквіваленту, який отримує позивач. Такі розрахунки є теоретичними, побудовані на можливих очікуваннях отримання певного доходу та не підтверджені відповідними документами, що свідчили б про конкретний розмір прибутку, який міг би і повинен був отримати позивач, якщо б відповідач не здійснював протиправні дії.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність частково задоволення позову.

Керуючись постановою Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», ст..ст. 202-215, 328, 391, 655 ст.ст. 57-64, 208-223 ЦПК України, -

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи ОСОБА_3 про застосування наслідків нікчемного правочину задоволити частково.

Стягнути з ОСОБА_2, зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, на користь ОСОБА_1, який зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, кошти в розмірі 418 975,60 грн. (чотириста вісімнадцять тисяч девятсот сімдесят пять грн. 60 коп.) та судові витрати в розмірі 4 189,76 грн. (чотири тисячі сто вісімдесят девять грн. 76 коп.).

У решті позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Н.С. Пінкевич