Справа № 338/1022/15-ц
Провадження № 22-ц/779/2800/2015
Головуючий у 1 інстанції Гутич П.Ф.
Суддя-доповідач
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2015 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Соколовського В.М.,

суддів: Пнівчук О.В., Василишин Л.В.,

секретаря Бойчука Л.М.,

з участю: апелянта ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2, позивача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_4, Богородчанської селищної ради Івано-Франківської області про визнання недійсними державних актів на право власності на земельну ділянку та скасування державної реєстрації права власності на землю,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Богородчанського районного суду від 17 листопада 2015 року, -

в с т а н о в и л а :

У липні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що він проживає в ІНФОРМАЦІЯ_1 по сусідству з відповідачами ОСОБА_1 та ОСОБА_4 Згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 918197 від 21.06.2010 року вказані особи являються співвласниками земельної ділянки площею 0,0449 га, розміщеної в смт.Богородчани, вул. Заболотна, 3/2 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Право власності на зазначену земельну ділянку відповідачі набули на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері ОСОБА_5, яка, в свою чергу, набула права власності на цю земельну ділянку на підставі рішення Богородчанської селищної ради від 21 жовтня 1999 року (Державний акт на право приватної власності на землю серії І-ІФ № 024785 від 04.03.2004 року).

Позивач зазначав, що між ним та ОСОБА_5 існував спір щодо межі між їхніми суміжними земельними ділянками, який був предметом судового розгляду в листопаді 2002 року. Результатом розгляду судового спору стала ухвала суду про затвердження мирової угоди від 05.08.2004 року, згідно якої межа між їхніми земельними ділянками проходить по «кривій лінії», встановленій комісією селищної ради від 11.05.2001 року, тобто спірна земельна ділянка шириною 2 м та довжиною 23,26 м залишається в користуванні ОСОБА_5 У випадку відчуження своєї земельної ділянки будь-якою стороною право користування спірною земельною ділянкою переходить до ОСОБА_3 і межа між земельними ділянками вважається «по прямій лінії» згідно акту комісії селищної ради від 24.05.2000 року. В зв'язку з цим вони зобов'язувалися виготовити нові Державні акти на право власності на свої земельні ділянки.

ОСОБА_5 в процесі виготовлення державного акту на право власності на свою земельну ділянку в березні 2002 року при складанні кадастрового плану земельної ділянки приховала від ПП ОСОБА_6, яка виконувала вказану роботу, про існуючу мирову угоду щодо користування спірною частиною земельної ділянки, а та, в свою чергу, включила спірну ділянку шириною 2 м та довжиною 23,26 м до земельної ділянки ОСОБА_5

Позивач зазначав, що ніколи не давав згоди на вилучення в нього частини земельної ділянки на користь відповідачів, такого рішення Богородчанської селищної ради не існує. При складанні акту про погодження меж їхніх земельних ділянок він присутній не був і свого підпису на акті не ставив.

Стверджував, що акт про погодження меж складений з порушенням «Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками», затвердженої наказом Державного комітету із земельних ресурсів (Держкомзем) України від 18.05.2010 p. N 376, згідно якого межі ділянки наносяться на місцевості комісією, до складу якої входять представники організації, що готувала проект. В присутності комісії сусідам пропонується ознайомитися із Актом встановлення та узгодження меж. В тому разі, коли сусід відмовляється підписувати акт, комісія своїми підписами підтверджує факт відмови. Після цього Акт разом із проектною документацією надається до комісії із питань землеустрою відповідного органу місцевого самоврядування.

Від його імені в акті встановлення та погодження меж від 01.10.2001 року підпис поставила секретар Богородчанської селищної ради ОСОБА_7, ніби-то за дорученням сесії Богородчанської селищної ради від 03.07.2001 року. Однак питання щодо погодження межі земельних ділянок між ним, позивачем, та ОСОБА_5М на засіданні шістнадцятої сесії Богородчанської селищної ради від 03.07.2001 року не розглядалось, про що свідчить протокол даної сесії. Тому вважає, що рішення від 03.07.2001 року з цього приводу являється підробленим. ОСОБА_5 самовільно долучила до своєї земельної ділянки частину його земельної ділянки шириною 2 м та довжиною 23,26 м. Отже вважає, що державний акт на право власності на землю серії І-ІФ № 024785 від 04.03.2004 року виданий з порушенням вимог закону.

Просив даний державний акт і відповідно державний акт, виданий на ім'я відповідачів, визнати недійсним та скасувати їх, а також визнати незаконною та скасувати державну реєстрацію права власності на земельну ділянку.

Рішенням Богородчанського районного суду від 17 листопада 2015 року позов задоволено.

Визнано недійсним державний акт І-ІФ №024785 на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,0449 га з цільовим призначенням - для ведення особистого підсобного господарства, кадастровий номер №01-01-2-000584, виданий Богородчанською селищною радою Богородчанського району Івано-Франківської області від 04 березня 2002 року на імя ОСОБА_5.

Визнано недійсним державний акт серії ЯИ №918197 на право власності на земельну ділянку площею 0,0449 га з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер №:01:001:0778, виданий 21 червня 2010 року на імя співвласників: ОСОБА_1 та ОСОБА_4.

Виключено з бази даних автоматизованої системи ведення Державного земельного кадастру та Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень інформацію про реєстрацію земельної ділянки площею 0,0449 га з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що розташована по вул.Заболотній, 3 в смт.Богородчани Івано-Франківської області, кадастровий номер №:01:001:0778, внесену на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯИ №918197, виданого 21 червня 2010 року на імя ОСОБА_1 та ОСОБА_4.

На зазначене рішення відповідач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, тому рішення підлягає скасуванню з наступних підстав.

Зазначає, що ОСОБА_5 отримала державний акт у встановленому законом порядку на підставі прийнятих у межах повноважень рішень органу місцевого самоврядування. Позивачем не подано суду доказів того, якого розміру земельна ділянка була закріплена як за ним, так і за попереднім власником.

Безпідставним є твердження суду про те, що умови мирової угоди щодо виготовлення нового державного акту ОСОБА_5 не виконано.

Апелянт зазначає, що вона і її сестра у встановленому законом порядку згідно із свідоцтвами про право на спадщину є спадкоємцями майна померлої ОСОБА_5, в тому числі земельної ділянки.

На думку апелянта, суд дійшов помилкового висновку про те, що при переході права власності на земельну ділянку до спадкоємців порушено вимоги закону, що полягало у зміні цільового призначення, оскільки суд вийшов за межі позовних вимог і у державному акті, виданому ОСОБА_5, при зазначенні цільового призначення земельної ділянки допущено помилку, яка була виправлена у державному акті, виданому на ім'я відповідачів.

Стверджує, що позивачем пропущено строк позовної давності.

Крім того статтею 152 ЗК України, на яку посилається суд, не передбачено визнання недійсним державного акта на право власності на землю.

З наведених підстав просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

В засіданні суду апеляційної інстанції ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 доводи апеляційної скарги підтримали з мотивів, викладених у ній.

Позивач ОСОБА_3 заперечив проти задоволення апеляційної скарги та просив її відхилити, вважаючи рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим. Красноїльська сільська рада подала заяву про розгляд справи без її участі, проти задоволення апеляційної скарги заперечила з мотивів, викладених у поданому суду письмовому запереченні.

Представник Богородчанської селищної ради в судове засідання не з'явився, хоча про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що відповідно до ч.2 ст.305 ЦПК України не перешкоджає розглядові справи.

Вислухавши доповідача, пояснення апелянта, його представника, заперечення позивача, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Судом встановлено, що на підставі договору дарування, посвідченого нотаріусом Богородчанської державної нотаріальної контори від 11 березня 1994 року, ОСОБА_3 є власником 1/2 частки жилого будинку по вул.Заболотній, 3 в смт.Богородчани (а.с.127).

Власником іншої половини будинку була ОСОБА_5 (матір відповідачів по справі) на підставі рішення виконкому Богородчанської селищної ради від 25 липня 1991 року №94 про продаж квартир державного житлового фонду (а.с.129).

Згідно з актом про погодження та встановлення межі земельних ділянок, складеним комісією Богородчанської селищної ради від 24 травня 2000 року, земельна ділянка між власниками будинку розділена пропорційно до їх часток у будинку. За ОСОБА_5 закріплена земельна ділянка площею 0,0494 га, а за ОСОБА_3 - 0,0428 га. В даному акті межа між земельними ділянками визначена прямою лінією (а.с.8).

Суд дійшов висновку, що даним актом сторонам надано в користування земельні ділянки, оскільки стаття 30 ЗК Української РСР (1991 року) в імперативній формі передбачала автоматичний перехід права на земельну ділянку в разі переходу права власності на будівлю і споруду. Таке ж положення закріплене і в ст.377 ЦК України. Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 11 лютого 2015 року у справі №6-2цс15.

В іншому акті про погодження та встановлення межі земельних ділянок ОСОБА_5 та ОСОБА_3 від 11 травня 2001 року дана лінія зміщена в бік земельної ділянки позивача (а.с.6).

Суд дійшов висновку, що посилання відповідачів на те, що акт від 11 травня 2001 року затверджений рішенням Богородчанської селищної ради від 03 липня 2001 року, - безпідставне, оскільки в протоколі №16 від цього числа в порядку денному сесії відсутнє таке питання (а.с.9-11).

04 березня 2002 року Богородчанською селищною радою ОСОБА_5 видано державний акт на право приватної власності на землю. Згідно з актом їй передана у власність земельна ділянка площею 0,0449 га з цільовим призначенням для ведення особистого підсобного господарства. Межі земельної ділянки зазначено відповідно до акта узгодження межі від 11 травня 2001 року (а.с.16).

У справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про визнання частково недійсним державного акта на право приватної власності на землю ухвалою Богородчанського районного суду від 05 серпня 2004 року затверджено мирову угоду, укладену між сторонами, згідно з якою сторони домовились, що межа між земельними ділянками проходить по «кривій лінії», визначеній у акті комісії селищної ради від 11 травня 2001 року, тобто спірна земельна ділянка шириною 2 м та довжиною 23,26 м залишилась у користуванні ОСОБА_5 У випадку відчуження земельної ділянки будь-якою стороною право користування спірною земельною ділянкою переходить до ОСОБА_3 і межа буде вважатись по лінії, визначеній в акті від 24 травня 2000 року. Сторони зобовязувались виготовити нові Державні акти на право власності на земельні ділянки (а.с.4; 38).

Суд дійшов висновку, що умови мирової угоди щодо виготовлення нового державного акта ОСОБА_5 не виконано.

28 жовтня 2006 року ОСОБА_5 померла (а.с.86).

21 червня 2010 року на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Богородчанської районної державної нотаріальної контори від 30 липня 2007 року, ОСОБА_4 та ОСОБА_1 видано державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0449 га з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (а.с.14; 15).

Суд дійшов висновку, що внаслідок невиконання умов мирової угоди та видачі відповідачам державного акта порушено право користування земельною ділянкою ОСОБА_3

Крім того суд вважав, що при переході права власності на земельну ділянку до спадкоємців порушено вимоги ст.377 ЦК України та ст.120 ЗК України, оскільки змінено цільове призначення земельної ділянки. В державному акті від 04 березня 2002 року зазначено, що землю ОСОБА_5 передано для ведення особистого підсобного господарства, а в акті від 21 червня 2010 року цільове призначення земельної ділянки - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд.

Дійшовши вказаних висновків, суд ухвалив рішення про задоволення позову, погодитись із яким колегія суддів не може з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Положеннями ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 116 Земельного Кодексу України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та право користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Із матеріалів справи вбачається, що рішенням Богородчанської селищної ради від 21 жовтня 1999 року ОСОБА_5 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,05 га для обслуговування житлового будинку по вул. Заболотна,3/2 (а.с.5).

Дане рішення прийняте у встановленому законом порядку органом місцевого самоврядування в межах своїх повноважень; рішення є законним, чинним, судом не скасоване.

04 березня 2002 року на підставі вище зазначеного рішення, після виготовлення технічної документації з обов'язковим проведенням необхідних замірів земельної ділянки Богородчанською селищною радою, ОСОБА_5 видано оспорюваний позивачем державний акт на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,0449 га (а.с.16).

Технічний звіт про виконані роботи по підготовці та видачі державного акту на право приватної власності на землю ОСОБА_5 був виконаний ПП "Омега" в 2001 році, що підтверджується копією кадастрового плану земельної ділянки (а.с.84).

Акт встановлення і погодження меж земельної ділянки був складений 01 жовтня 2001 року (а.с.7). Із заперечення відповідачів вбачається, що в той час ОСОБА_3 перебував у конфлікті з ОСОБА_5, тому відмовився підписати акт. В звязку з цим даний акт підписала відповідно до рішення сесії від 03 липня 2001 року (а.с.83) секретар Богородчанської селищної ради ОСОБА_7

Безпідставним є посилання позивача на те, що Акт про встановлення та погодження меж від 01.10.2001 року складений з порушенням "Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками", затвердженої наказом Державного комітету із земельних ресурсів (Деркомзем) України від 18.05.2010 року № 376, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 16.06.2010 року за № 391/17686, оскільки на день складання акту (01 жовтня 2001 року) даної інструкції не існувало взагалі; Наказ набрав чинності з 1 січня 2011 року.

Посилання позивача на те, що в процесі виготовлення державного акту на право власності на земельну ділянку в березні 2002 року при складанні кадастрового плану земельної ділянки ОСОБА_5 приховала від ПП ОСОБА_6, яка виконувала вказану роботу, наявність мирової угоди від 05 серпня 2004 року щодо користування спірною частиною земельної ділянки та включила дану ділянку шириною 2 м та довжиною 23,26 м до земельної ділянки ОСОБА_5, не заслуговують на увагу, оскільки ПП ОСОБА_6 вготовляла документацію по присвоєнню земельній ділянці кадастрового номеру при прийнятті відповідачами ОСОБА_1 та ОСОБА_4 спадщини в 2007 році, що підтверджується датою на кадастровому плані земельної ділянки (а.с.13). На час виготовлення та отримання ОСОБА_5 державного акту на право приватної власності на земельну ділянку (в березні 2002 року) мирова угода від 05 серпня 2004 року ще не була укладена.

Рішенням сесії Богородчанської селищної ради від 21 жовтня 1999 року ОСОБА_3 також передана земельна ділянка для обслуговування житлового будинку (без зазначення площі земельної ділянки) та земельна ділянка для ведення особистого підсобного господарства (також без зазначення площі) (а.с.125-126).

Однак, незважаючи на представлені суду письмові докази, суд помилково вважав, що ОСОБА_5 та ОСОБА_3 є законними користувачами земельних ділянок на підставі акту про погодження межі земельних ділянок, складеним комісією Богородчанської селищної ради від 24 травня 2000 року.

Беручи за основу рішення та враховуючи імперативність статті 30 Земельного кодексу України (1991 року), суд безпідставно не взяв до уваги ч.4 цієї ж статті, в якій чітко вказано, що право власності або право користування земельною ділянкою у перелічених випадках посвідчується Радами народних депутатів відповідно до вимог статті 23 цього Кодексу, в частині 1 якої зазначено, що право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

Крім того статтею 22 Земельного кодексу України (1991 року) було визначено, що право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Частина 2 даної статті вказує на те, що приступати до використання земельної ділянки, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється.

Таким чином, позивач ОСОБА_3, маючи рішення сесії Богородчанської селищної ради від 21 жовтня 1999 року про передачу йому земельної ділянки у приватну власність (без зазначення площі), яке було підставою для виготовлення державного акту на право приватної власності на землю, а також, на думку суду, акт про погодження межі земельних ділянок, складеним комісією Богородчанської селищної ради від 24 травня 2000 року, який не був підставою для отримання правовстановлюючого документу на земельну ділянку, жодних дій щодо отримання правовстановлюючого документу у встановленому законом порядку не вчинив, тобто обміру земельної ділянки та встановлення її меж у натурі відповідними землевпорядними організаціями не проводив, державний акт на право постійного користування чи право власності на земельну ділянку позивач ОСОБА_3 не одержував.

Посилання суду на те, що акт від 11 травня 2001 року, який затверджений рішенням Богородчанської селищної ради від 03 липня 2001 року, є безпідставним з огляду на те, що в протоколі № 16 від 03 липня 2001 року відсутнє таке питання, є помилковим. Так, зазначене рішення є в архівному відділі Богородчанської РДА в матеріалах сесій Богородчанської селищної ради, а за правильність складення протоколу сесії Богородчанської селищної ради ні ОСОБА_5, ні її спадкоємці відповідальності нести не можуть. Крім того дане рішення позивачем не оскаржується.

Висновок суду про те, що умови мирової угоди щодо виготовлення нового державного акту ОСОБА_5 не виконано є безпідставними виходячи з наступного.

В 2004 році позивач ОСОБА_3 звертався до Богородчанського районного суду Івано-Франківської області з позовом до ОСОБА_5 про визнання частково недійсним державного акту приватної власності на землю та усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою та відшкодування моральної шкоди. Предметом спору виступала частина земельної ділянки шириною 2 метри довжиною 23,26 метра, яку, як вважав позивач, ОСОБА_5 отримала у власність неправомірно.

Як зазначено вище, ухвалою суду від 05 серпня 2004 року (справа Богородчанського районного суду № 2-3/2004 р.), яка набрала законної сили, була затверджена мирова угода, а справа закрита. В цій мировій угоді було зазначено, що межа між: земельними ділянками ОСОБА_5 та ОСОБА_3 проходить по "кривій лінії", встановленій комісією селищної ради від 11 травня 2001 року, тобто земельна ділянка шириною 2 метри довжиною 23,26 метра залишається у користуванні ОСОБА_5 У випадку відчуження своєї земельної ділянки будь-якою стороною право користування спірною земельною ділянкою переходить до ОСОБА_3, і межа між земельними ділянками вважається "по прямій лінії" згідно акту комісії селищної ради від 24 травня 2000 року. У звязку з цим сторони зобов'язувались виготовити нові державні акті на право власності на земельні ділянки (а.с.4).

Самою ж ухвалою суду від 05 серпня 2004 року затверджено мирову угоду між ОСОБА_3 та ОСОБА_5, згідно якої спірна частина земельної ділянки залишається у користуванні ОСОБА_5 У випадку відчуження сторонами своїх земельних ділянок спірна частина земельної ділянки повертається ОСОБА_3 з оформленням сторонами державних актів приватної власності. В свою чергу ОСОБА_3 відмовляється від стягнення з відповідачки моральної шкоди (а.с.85). Із цього випливає, що сторони повинні оформити державні акти у випадку відчуження ними своїх земельних ділянок.

Як встановлено судом, 28 жовтня 2006 року ОСОБА_5 померла.

Ні ОСОБА_3, ні ОСОБА_5 своїх земельних ділянок не відчужували, тому не повинні були оформляти державні акти. Крім того, державний акт на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,0449 га, виданий на ім'я ОСОБА_5, скасований не був. З огляду на це, умови мирової угоди сторонами було виконано, що, в свою чергу, означає, що спірна частина земельної ділянки залишилась у користуванні ОСОБА_5, як це і було визначено оспорюваним державним актом на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,0449 га, який залишився чинним (а.с.16).

Відповідно до ч.2 ст.223 ЦПК України після набрання рішенням суду законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав, а також оспорювати в іншому процесі встановлені судом факти і правовідносини.

Всупереч цій правовій нормі, позивач знову ж у липні 2015 року звернувся до суду із позовною вимогою про визнання недійсним державного акту.

Із матеріалів справи вбачається, що відповідачі у встановленому законом порядку згідно із свідоцтвами про право на спадщину за законом від 13 липня 2007 року стали спадкоємцями в рівних частках майна, що належало ОСОБА_5, яка померла 28 жовтня 2006 року, в тому числі земельної ділянки, площею 0,0449 га, призначеної для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, яка розташована в АДРЕСА_1.

Враховуючи наведене, висновок суду про те, що внаслідок невиконання умов мирової угоди та видачі відповідачам державного акту порушено право користування земельною ділянкою ОСОБА_3, є помилковим. Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,0449 га, виданий на ім'я ОСОБА_5, є правомірним, виданий відповідно до законодавства. Позивачем не наведено підстав для визнання даного державного акту недійсним.

Також неправильним є висновок суду про те, що при переході права власності на земельну ділянку до спадкоємців порушено вимоги ст.377 ЦК України та ст. 120 ЗК України, оскільки змінено її цільове призначення.

Так, 04 березня 2002 року Богородчанська селищна рада видала ОСОБА_5 державний акт на право приватної власності на землю відповідно до рішення Богородчанської селищної ради від 21 жовтня 1999 року (а.с.5). Однак, в державному акті на право приватної власності на земельну ділянку для обслуговування житлового будинку було помилково зазначено призначення ділянки: замість "для обслуговування житлового будинку" вказано "для ведення особистого підсобного господарства", хоча із рішення селищної ради (а.с.5) та із актів встановлення і погодження меж земельної ділянки (а.с.6,7,8), а також з кадастрового плану земельної ділянки (а.с.84) вбачається, що дана ділянка призначена для обслуговування житлового будинку. Дана помилка виправлена при видачі відповідачам державного акту на право власності на земельну ділянку на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом. Тому зміни цільового призначення земельної ділянки, як вважає позивач, не відбулось, а насправді, було виправлено помилку, допущену у державному акті, що не є підставою для визнання недійсним державного акту.

Крім того, відповідно до положень статей 10 і 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин. Звертаючись до суду з позовною заявою, позивач ОСОБА_3 не посилався на запис про цільове призначення земельної ділянки в державному акті як на підставу своєї вимоги про визнання недійсним цього державного акту. Ця обставина в судовому засіданні не досліджувалася, сторони жодних пояснень з цього приводу не давали, а тому, вирішуючи даний спір, суд не мав права давати оцінку доказам, які не були досліджені в судовому засіданні. В цьому суд допустив порушення норм процесуального права.

Вищезазначеного місцевий суд не врахував, дійшовши помилкового висновку про задоволення позову і визнання недійсним правомірних державних актів. При цьому судом неправильно застосовано норми матеріального права, порушено норми процесуального права та зроблено висновки, що не відповідають обставинам справи. Тому, відповідно до ст.309 ЦПК України, рішення місцевого суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Що стосується судових витрат, колегія суддів виходить із наступного.

ОСОБА_1 в засіданні апеляційного суду просила стягнути з позивача на свою користь тільки понесені нею витрати на правову допомогу.

Розмір витрат на правову допомогу, які понесені ОСОБА_1, становлять 1500 грн., що підтверджується відповідними квитанціями (а.с.132, 133).

Відповідно до статті 1 Закону України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах" розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Таким чином, розмір компенсації за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні не може перевищувати 487,20 грн.

Із журналів судових засідань, що містяться у матеріалах справи, встановлено, що представник апелянта ОСОБА_2, яка надавала правову допомогу ОСОБА_1, брала участь у судових засіданнях по даній справі загальною тривалістю близько 4 годин 22 хвилини. Як видно, розмір витрат на правову допомогу у даній справі не перевищує розміру встановленого вищезазначеним Законом, тому такі витрати слід стягнути в повному обсязі.

З огляду на викладене, відповідно до ст.88 ЦПК України, з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 слід стягнути 1500 грн. за надання правової допомоги.

Керуючись ст.ст.307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Богородчанського районного суду від 17 листопада 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_4, Богородчанської селищної ради Івано-Франківської області про визнання недійсними державних актів на право власності на земельну ділянку та скасування державної реєстрації права власності на землю відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 1500 грн. за надання правової допомоги.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий В.М. Соколовський

Судді: О.В. Пнівчук

ОСОБА_8