Ухвала

іменем україни

24 грудня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

ВисоцькоїВ.С., Колодійчука В.М., Фаловської І.М.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк», треті особи: Національний банк України, Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, про захист прав споживачів фінансових послуг та стягнення грошових коштів за договором банківського вкладу, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що між нею та відповідачем були укладені договори банківського вкладу, за якими відповідач не виконав свої зобов'язання і не повернув їй суми вкладів з належними виплатами відповідно до умов договорів, не взяв на облік її вимоги про повернення вкладів за відповідним позабалансовим рахунком. Позивач вважає, що умови укладених з відповідачем договорів обмежують права споживача фінансових послуг, а також відповідач при укладенні строкових договорів банківського вкладу, застосував нечесну підприємницьку практику, нав'язав їй як споживачу непотрібну послугу - укладення договору банківського вкладу на вимогу «Для виплат». Захищаючи самостійно свої права, всю підготовчу роботу для звернення до суду позивачка виконувала самостійно, у зв'язку з чим понесла збитки, а через протиправні дії відповідача та його бездіяльність вона зазнала душевних страждань, була принижена її честь і гідність. Враховуючи викладене, ОСОБА_4 просила позов задовольнити.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 травня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 вересня 2015 року, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, мотивуючи свою вимогу неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням нормпроцесуального права, просить скасувати вказані судові рішення, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга не може бути задоволена з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи у касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Так, судами встановлено, що між ПАТ «ВіЕйБі Банк» та ОСОБА_4 24 січня 2013 року було укладено договір банківського вкладу «Зростаючий «Квартальний» (в доларах США) (далі - договір 1) на строк 13 місяців з дня укладення договору зі щомісячною капіталізацією процентів зі стандартною ставкою за вкладом 11 % річних. Згідно п. 1.7 Договору 1 дата вимоги вкладу - 24 лютого 2014 року.

Згідно виписки банку від 24 лютого 2014 року загальна сума вкладу та нарахованих за договором 1 відсотків становила 17 303,56 доларів США.

Відповідно до меморіального ордеру від 24 лютого 2014 року сума вкладу за договором 1 у розмірі 17 303,56 доларів США була перерахована з вкладного рахунку на рахунок з приміткою про призначення платежу - повернення депозитного вкладу згідно умов договору.

Згідно заяв на видачу готівки за період з 24 лютого 2014 року по 23 червня 2014 року відповідачем за договором 1 було виплачено позивачу 1 600 доларів США та згідно заяви на видачу готівки від 27 жовтня 2014 року - 77 доларів США.

Згідно виписки по особовим рахункам, сформованої 01 квітня 2014 року, в період з 01 лютого 2014 року по 01 квітня 2014 року залишок на рахунку, відкритого на ім'я ОСОБА_4 складав 0,93 долари США.

25 березня 2014 року закінчився строк розміщення вкладу за договором банківського вкладу «Англійський» Постійний» Здорова добавка» «Піврічний» (в євро), укладений між сторонами 25 вересня 2013 року (далі - договір 2), згідно якого позивачем було розміщено на вкладний рахунок 6 200 євро.

Позивач 23 червня 2014 року звернулася до відповідача із заявою про відмову від пролонгації договору та просила виплатити їй суму вкладу та нараховані відсотки по договору № 2.

Між сторонами 23 червня 2014 року було укладено додатковий договір до договору банківського вкладу «Марафон лояльності» (в євро) від 25 березня 2014 року про відмову від автоматичної пролонгації вкладу.

Відповідно до меморіальних ордерів від 25 червня 2014 року сума вкладу за договором 2 у розмірі 6430 євро та відсотки за цим договором у розмірі 52,3 євро були перераховані на рахунок з приміткою про призначення платежу - повернення депозитного вкладу та відсотків згідно умов договору.

Згідно заяв на видачу готівки за період з 23 червня 2014 року по 24 жовтня 2014 року відповідачем за договором 2 було виплачено позивачу 350 євро.

Згідно виписки по особовим рахункам, сформованої 01 липня 2014 року, в період з 01 червня 2014 року по 27 червня 2014 року залишок на рахунку, відкритого на ім'я позивача складав 1,35 євро.

Відповідно до положень статей 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язань або одностороння зміна його умов не допускається.

Згідно ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Відповідно до частин 1 та 2 ст. 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договором може бути передбачено внесення грошової суми на інших умовах її повернення. За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором.

Разом з тим, ч. 1 ст. 1074 ЦК України визначає, що обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаним злочинним шляхом, або фінансування тероризму, передбачених законом.

Тобто, випадки обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, можуть бути передбачені в спеціальному законі.

Правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд), порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, встановлені Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (надалі - Закон), яким також врегульовано відносини, що виникають у зв'язку із створенням і функціонуванням системи гарантування вкладів фізичних осіб, виведенням неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків.

Згідно з п. 16 ст. 2 Закону тимчасова адміністрація - процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до п. 6 ст. 2 цього Закону ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

Таким чином, у спорах, пов'язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов'язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

Судами також встановлено, що на підставі постанови Правління Національного банку України від 20 листопада 2014 року № 733 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 20 листопада 2014 року № 123 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «ВіЕйБі Банк», згідно з яким у банку запроваджено тимчасову адміністрацію.

Наслідки запровадження тимчасової адміністрації врегульовано ст. 36 вказаного Закону, відповідно до п. 1 ч. 5 якої під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку.

За змістом ч. 6 ст. 36 Закону обмеження, встановлене п. 1 ч. 5 цієї статті, не поширюється на зобов'язання банку щодо виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників. Зазначені виплати здійснюються в межах суми відшкодування, що гарантується Фондом, в національній валюті України.

Як убачається з матеріалів справи, 19 лютого 2015 року позивач отримала в ПАТ «Банк Михайлівський» гарантований Фондом граничний розмір відшкодування коштів за вкладами в розмірі 200 000 грн. двома сумами: 118 383,35 грн. та 81 616,65 грн., що підтверджується заявами на видачу готівки від 19 лютого 2015 року.

Крім того, зі змісту рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 20 березня 2015 року № 63 вбачається, що на підставі постанови Правління Національного банку України від 19 березня 2015 року №188 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» з 20 березня 2015 року розпочато процедуру ліквідації ПАТ «ВіЕйБі Банк» з відшкодуванням з боку Фонду гарантування вкладів фізичних осіб коштів за вкладами фізичних осіб з 20 березня 2015 року.

У період здійснення ліквідаційної процедури банку задоволення вимог позивача має здійснюватися у порядку задоволення вимог кредиторів до банку та черговості, передбачених ст. 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Задоволення позовних вимог є фактично погашенням вимог кредитора позачергово на порушення порядку ст. 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», що не припускає задоволення вимог окремих кредиторів в індивідуальному порядку поза межами ліквідаційної процедури.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, відповідно до вимог статей 10, 11, 60 ЦПК України дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, обґрунтовано виходив з необґрунтованості та безпідставності заявлених вимог.

Виходячи з положень ст. 6, ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагентів та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судами всі оспорювані договори укладені в письмовій формі та підписані позивачем, яка погодилася з їх умовами.

За змістом ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Як убачається з п. 2.1 договорів банківського вкладу від 24 січня 2013 року та від 25 березня 2014 року, підписуючи ці договори, позивач засвідчила, що вона погодилася з викладеною пропозицією банку щодо розміщення вкладів на умовах, встановлених договором та правилами відкриття та обслуговування вкладних та поточних рахунків фізичних осіб ПАТ «ВіЕйБі Банк», доступними для ознайомлення вкладника на інформаційних стендах в приміщенні відділень банку, а також на інтернет-сайті банку.

Своїм підписом позивачка підтвердила, що сторони досягли згоди з усіма істотними умовами, які викладені в цьому договорі та правилах.

Також сторони договору передбачили, якщо умови правил будуть суперечити умовам договору, будуть застосовані відповідні умови договору.

Крім того, договори банківського вкладу на вимогу «Для виплат» (в доларах США) від 24 вересня 2012 року та (в євро) від 24 вересня 2012 року, згідно яких ОСОБА_4 було відкрито іменні вкладні рахунки на умовах вкладу на вимогу, на час укладання договорів банківського вкладу від 24 січня 2013 року та від 25 березня 2014 року вже існували.

За таких обставин суди обґрунтовано виходили із того, що підстави для застосування положень Закону України «Про захист прав споживачів» для визнання договорів нікчемними, відсутні.

Разом з тим, судами вірно встановлено, що суми невиплачених вкладів з нарахованими процентами були перераховані на поточні рахунки позивача згідно умов договорів та включені в загальну суму відшкодування, гарантованого Фондом гарантування вкладів фізичних осіб.

Таким чином, місцевий суд всебічно та повно дослідив обставини справи та дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні позову, вирішивши справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст. 8 ЦПК України, а також правильно витлумачив ці норми. Крім того, апеляційний суд відповідно до вимог ст. 303 ЦПК України перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, та обґрунтовано залишив вказане рішення без змін.

Докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій і додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Доводи касаційної скарги на правильність висновків судів не впливають та їх не спростовують.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: В.С. Висоцька

В.М.Колодійчук

І.М. Фаловська