Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/778/1279/15 Головуючий у 1 інстанції: Ширіна С.А.
Суддя-доповідач: Крилова О.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Дзярука М.П.

Трофимової Д.А.

при секретарі: Семенчук О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 25 грудня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_6 про визнання договору дарування недійсним,

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначав, що 11.11.2013 р., Хортицький районний суд м. Запоріжжя розглянув цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до відповідачки ОСОБА_4 "про поділ майна подружжя", виніс рішення яким позов задовольнив частково.Визнано кредитний договір від 20.07.2007 p., укладений між ОСОБА_3 та АКБ "ТАС-Комерцбанк", таким, що укладений в інтересах подружжя, а зобов'язання за договором спільним боргом сторін по справі. Стягнуто з відповідачки ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 суму сплачених коштів за кредитним договором в розмірі 25 234 грн.33 коп.

06.12.2013 р. Державним виконавцем Хортицького відділу державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції було ухвалено постанову про відкриття виконавчого провадження на підставі виконавчого листа по вищезазначеній цивільній справі.

16.12.2013 р. державний виконавець Денисенко СВ. виніс постанову якою наклав арешт на все майно ОСОБА_4, а саме на 1/3 частину квартири АДРЕСА_2 та на частку квартири АДРЕСА_1.

18.04.2014 p.. Апеляційний суд Запорізької області виніс ухвалу якою встановив строки на оскарження рішення та прийняв апеляційну скаргу ОСОБА_4 на вищезазначене рішення суду до розгляду.

ОСОБА_4. скориставшись Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області про продовження їй строку на апеляційне оскарження,звернулась до державного виконавця із заявою про припинення чинності арешту майна.

На підставі заяви ОСОБА_4 та ухвали апеляційного суду, державний виконавець Хортицького відділ державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції.

05.05.2014 р. задовольнив заяву відповідачки ОСОБА_4 та винесла постанову якою на підставі ст.48.ч1, ст.50 Закону України "Про виконавче провадження" припинила чинність арешту майна боржника ОСОБА_4 та повернула виконавчий лист до Хортицького районного суду м. Запоріжжя.

04 червня 2014 р. Апеляційний суд Запорізької області розглянув цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Хортицького районного суду від 11.11.2013 р. та прийняв рішення яким залишив в силі рішення Хортицького суду в частині стягнення з ОСОБА_4 на мою користь фактично сплачених мною коштів після розірвання шлюбу за кредитним договором в розмірі 25 234 грн.33 коп.

05 червня 2014 р. він дізнався, що ОСОБА_4 під час розгляду її апеляційної скарги на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 11.11.2013 р. позбулась усього належного їй нерухомого майна.

Відповідач ОСОБА_4 усвідомлюючи, що в процесі виконання рішення буде стягнення на все належне їй нерухомого майна уклала договори дарування зі своєю матір'ю ОСОБА_5

12 травня 2014 p., ОСОБА_4 подарувала своїй матері (відповідачці по справі ОСОБА_5.) 1/3 частину квартири АДРЕСА_2. ОСОБА_4 не мала наміру дійсно відчужувати власне майно на користь ОСОБА_5, а мала ціль приховати нерухоме майно від реалізації для погашення боргу за рішенням суду.

Вважає, що договір дарування 1/3 частини квартири АДРЕСА_2 від 12.05.2014 р. укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_7 та зареєстрованого в реєстрі за № 1344 є недійсним, в зв'язку з тим, що був укладений з порушенням ст. 203 Цивільного кодексу України, щодо дотриманням, загальних вимог додержання яких є необхідним для чинності правочину. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, отже, відповідно до ст. 234 ЦК України, цей правочин можна вважати фіктивним.

Посилаючись на зазначені обставини, просив суд, визнати договір дарування недійсним.

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 25 грудня 2014 року в задоволенні позовної заяви відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням районного суду ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення районного суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Стаття 308 ЦПК передбачає підстави для відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін. За її змістом Апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Вимагаючи визнання правочину недійсним та оспорюючи ухвалене судом першої інстанції рішення, апелянт посилався на те, що укладений правочин - договір дарування укладений не для наміру створити правові наслідки а "про людське око".

Відповідно до ч. 1 ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" роз'яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Таким чином, визнання договору недійсним у зв'язку з його фіктивністю має свої особливості, а саме: у фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний.

Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача.

За ст. 10 ЦПК цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Аналогічним чином питання обов'язків доказування і подання доказів регулює ст. 60 ЦПК, за якою кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що договір укладений з метою виведення майна від арешту (тому що укладений особами, які мають родинні стосунки: обдарована є матір'ю дарувальника, забезпечена житлом), ? є припущеннями, які не підтверджені позивачем.

Натомість відповідачі посилалися на не спростовані фактичні обставини, які свідчать про виконання правочину та його справжність: обдарована вселилася до спірної квартири, користується нею, тоді як дарувальник виїхала з квартири та постійно мешкає в м. Київ.

З огляду на викладене, судова колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення суду.

Керуючись ст. ст. 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 25 грудня 2014 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий:

Судді: