Справа № 454/124/11 Головуючий у 1 інстанції: Адамович М.Я.
Провадження № 22-ц/783/759/15 Доповідач в 2-й інстанції: Шумська Н. Л.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючий суддя: Шумська Н.Л.

судді: Кабаль І.І., Струс Л.Б.

секретар: Ясиновська Я.М.

особи, які беруть участь у справі: представника ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові апеляційну скаргу представника ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 - ОСОБА_6 на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 13 жовтня 2014 року за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_4, Сокальської міської ради, ВК Сокальської міської ради, з участю третіх осіб - КП ЛОР «Червоноградське МБТІ», торгова біржа «Універсальна», державного реєстратора Сокальської РДА, Потоцької сільської ради Сокальського району, приватного нотаріуса Сокальського РНО Бойчук Н.І., арбітражного керуючого Ковалко Галина Іванівна, ОСОБА_10 та ОСОБА_11 про визнання незаконним та скасування рішення виконкому міської ради, недійсним свідоцтва про право власності на будинок, недійсними договорів купівлі-продажу частин будівлі, недійсним договору дарування частини будинку, визнання права власності на квартиру та усунення перешкод у користуванні квартирою,-

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 13 жовтня 2014 року позов ОСОБА_7 до ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_4, Сокальської міської ради, ВК Сокальської міської ради, з участю третіх осіб - КП ЛОР «Червоноградське МБТІ», торгова біржа «Універсальна», державного реєстратора Сокальської РДА, Потоцької сільської ради Сокальського району, приватного нотаріуса Сокальського РНО Бойчук Н.І., арбітражного керуючого Ковалко Галина Іванівна, ОСОБА_10 та ОСОБА_11 про визнання незаконним та скасування рішення виконкому міської ради, недійсним свідоцтва про право власності на будинок, недійсними договорів купівлі-продажу частин будівлі, недійсним договору дарування частини будинку, визнання права власності на квартиру та усунення перешкод у користуванні квартирою задоволено; визнано незаконним та скасовано рішення виконавчого комітету Сокальської міської ради від 19.02.2004 року №52 про оформлення за ТзОВ "Дружба" права власності на 3-х квартирний будинок в АДРЕСА_1; визнано недійсним свідоцтво про право власності на будинок АДРЕСА_1 від 07.06.2004 року, що видане виконавчим комітетом Сокальської міської ради ТзОВ "Дружба"; визнано недійсним договір купівлі-продажу 50/100 частини нежитлової будівлі по АДРЕСА_1 від 04.12.2004 року, укладений між ТзОВ "Дружба" та ОСОБА_5, в частині відчуження йому приміщень, що були у користуванні позивача ОСОБА_7, які позначені на поверхневому плані номерами "10", "9", "IV", "ІІІ"; визнано недійсним договір купівлі-продажу 50/100 частини нежитлової будівлі по АДРЕСА_1 від 04.12.2004 року, укладений між ТзОВ "Дружба" та ОСОБА_4, в частині відчуження йому приміщень, що були у користуванні позивача ОСОБА_7, які позначені на поверхневому плані номерами "12" та "11"; визнано недійсним договір дарування 21/100 частини нежитлової будівлі по АДРЕСА_1 від 16.12.2004 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3; усунути перешкоди ОСОБА_7 у користуванні квартирою №1 в будинку АДРЕСА_1 шляхом зобов'язання відповідачів не чинити йому перешкод у користуванні квартирою та утриматися від будь-яких дій, які б перешкоджали йому у користуванні даним житлом.

Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 - ОСОБА_6. В апеляційній скарзі покликається на його незаконність, необґрунтованість, на порушення норм матеріального та процесуального права. Зокрема зазначає, що суд першої інстанції визнав незаконним та скасував рішення виконкому Сокальської міської ради №52 про оформлення за ТзОВ «Дружба» права власності на 3-х квартирний будинок в АДРЕСА_1, хоча такого рішення в природі не існує, оскільки рішенням виконкому Сокальської міської ради №52 оформлено за ТзОВ «Дружба» право власності на будівлю в АДРЕСА_1. Вказує, що без покликань на норми закону та належного обґрунтування суд визнав недійсним свідоцтво про право власності на будинок АДРЕСА_1 від 07.06.2004 року, що видане виконавчим комітетом Сокальської міської ради ТзОВ "Дружба", хоча виконкомом Сокальської міської ради на підставі рішення №52 від 19.02.2004 року ТзОВ «Дружба» 07.06.2004 року було видано Свідоцтво про право власності на нерухоме майно - нежитлову будівлю (адмінбудинок) в АДРЕСА_1. Щодо визнання недійсними договорів купівлі-продажу апелянт зазначає, що суд першої інстанції не обґрунтував норми цивільного кодексу України щодо недійсності правочину. Покликання суду на ч.1 ст. 203 ЦК України, на ч. 1 ст. 215 ЦК України є недостатнім, оскільки зазначені норми закону є загальними та кореспондуються в норми ст.ст.216-235 цього кодексу, недодержання яких є саме підставою для визнання правочину недійсним. Крім того, ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції припустився порушення вимог ст. 216 ЦК України щодо наслідків недійсного правочину не застосувавши двосторонню реституцію та не повернувши сторони договорів у попередній стан, не визначивши розмір грошової компенсації. Також вказує, що ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив виключно із порушених житлових прав позивача, які фактично прийнятим оспорюваним позивачем рішенням виконкому та укладенням договорів купівлі-продажу і дарування не порушені так як ними не вирішувалося питання припинення права позивача на користування приміщенням. Крім того не заслуговують на увагу покликання суду щодо вселення позивача у спірне приміщення оскільки вселення в квартиру відбувається на підставі ордера, однак правління колгоспу «Дружба» клопотало про видачу ордера ОСОБА_12, а не прийняло рішення про надання житлового приміщення ОСОБА_12 Відтак договір житлового найму у встановленому законом порядку не укладався, плата за користування приміщенням як житлом не справлялася. Судом не здобуто доказів того, що позивачі чинять йому перешкоди в користуванні спірним приміщенням, а такими він вважає набуття відповідачами права власності на спірну частину будівлі, яке не порушує право позивача на користування ним, тобто суд усунув неіснуючі перешкоди в користуванні. Судом не встановлено, що саме спірне приміщення було і є місцем постійного проживання позивача, що він має постійний зв'язок із вказаним місцем, сплачує комунальні послуги тощо та чи доступ до вказано приміщення йому було обмежено та в який спосіб. Крім того, в ході розгляду справи по суті суд першої інстанції прийняв до розгляду заяву позивача про зміну підстави та предмету позову, що суперечить вимогам ст. 31 ЦПК України. Просить рішення Сокальського районного суду Львівської області від 13 жовтня 2014 року скасувати та ухвалити нове, яким у позові відмовити за безпідставністю.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, з»ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів ухвалила завершувати апеляційний розгляд у відсутності відповідачів, оскільки представник ОСОБА_6 була належним чином повідомлена про судове засідання, що прирівнюється до належного повідомлення сторін, яких вона представляє.

У відповідності до ч.1ст.303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом першої інстанції дотримано вимоги, передбачені ст..212-214 ЦПК, визначено характер правовідносин сторін та застосовано закон, який їх регулює, дотримано вимоги норм процесуального права.

Обґрунтованими є висновки суду першої інстанції щодо необхідності судового захисту порушеного житлового та конституційного права позивача через протиправне, за межами компетенції рішення виконавчого комітету Сокальської міської ради від 19.02.2004 року №52 Про оформлення права власності на будівлю в АДРЕСА_1 ТзОВ «Дружба», із протиправними наслідками укладеними оскаржуваними правочинами та реєстрації права власності.

Визнаючи за особою житлові права, цивільне законодавство надає особі можливості для захисту цих прав від будь-яких протиправних посягань. Поняттям «охорона житлових прав» охоплюється вся сукупність механізмів, які забезпечують нормальний хід реалізації права громадян на житло. Право на захист - є юридично закріплене право особи звернутися до спеціально уповноважених державних органів з вимогою про відновлення порушеного права або про припинення порушення права.

Правові основи захисту житлових прав людини, згідно з якими будь-яка особа має права не забороненими законом способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань, визначені в ст. 55 Конституції України, положення якої конкретизуються в Цивільному та Житловому кодексах України. При цьому кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій або бездіяльності органів держави, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб. Особа також має право на звернення за захистом своїх прав і свобод до відповідних міжнародних судових установ чи до відповідних органів міжнародних організацій, членом чи учасником яких є Україна.

Слід зазначити, що хоча перелік способів захисту цивільних прав у Цивільному кодексі України розширений, але не є вичерпним, тому суд повинен захищати цивільне право або інтереси іншим адекватним способом, що встановлений законом. Під способом захисту права громадян на житло розуміють передбачені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких здійснюється поновлення порушених або оспорюваних прав і вплив на правопорушників. Способи захисту права громадян на житло вказуються у нормах, що регулюють ті чи інші види житлових правовідносин або встановлюють відповідальність за порушення житлового законодавства.

У ст. 16 Цивільного кодексу визначено способи захисту прав та інтересів: шляхом визнання цих прав; визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право відновлення становища, яке існувало до порушення права; примусове виконання обов'язку в натурі; припинення або зміни правовідношення; відшкодування завданих збитків, способи відшкодування майнової шкоди, компенсації моральної шкоди, а також іншими засобами, передбаченими законом, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Акт державного чи іншого органу - це юридична форма рішень цих органів, тобто офіційний письмовий документ, який породжує певні правові наслідки, спрямований на регулювання тих чи інших суспільних відносин і має обов'язковий характер для суб'єктів цих відносин. Залежно від компетенції органу, який прийняв такий документ, і характеру та обсягу відносин, що врегульовано ним, акти поділяються на нормативні і такі, що не мають нормативного характеру, тобто індивідуальні.

Підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов'язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв'язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі.

У випадку визнання акта недійсним з моменту його прийняття особи вправі звернутись з вимогою про відновлення первісного стану.

Нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, вважається таким з моменту його вчинення (частина перша статті 236 ЦК України). Відтак, спосіб захисту порушеного права позивача визначено обгрнутовано щодо наступних наслідків незаконності набуття у власність ТЗОВ «»Дружба» спірного нерухомого майна.

На підставі статті 215 ЦК України недійсними можуть визнаватися не лише правочини, які не відповідають цьому Кодексу, а й такі, що порушують вимоги інших законодавчих актів України, указів Президента України, постанов Кабінету Міністрів України, інших нормативно-правових актів, виданих державними органами, у тому числі відомчих, зареєстрованих у встановленому порядку.

Захист у житловій сфері, на відміну від цивільно-правового захисту, має свої особливості. Підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов'язковою умовою визнання акта недійсним є порушення у зв'язку з прийняттям відповідного акта прав і охоронюваних законом інтересів підприємства чи організації - позивача у справі.

Судом першої інстанції повно та всебічно встановлені обставини, що мають значення у справі, які стосуються порушеного права позивача, оскільки ОСОБА_7 з 1994року і на даний час зареєстрований за спірною адресою і це є єдиним його місцем проживання.

Його право на житло виникло на підставі ордера №368 виданого 27.12.1985року на підставі рішення виконавчого комітету Сокальської міської ради №339 від 23.12.1985року, як члена сім»ї наймача - батька ОСОБА_12 на квартиру №1 по будинку АДРЕСА_1.

Про незаконність оскаржуваного рішення виконавчого комітету також свідчить визначене Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні» коло повноважень виконавчого комітету міської ради, серед яких відсутні щодо визнання права власності на об»єкти нерухомого майна (житловий будинок) за суб»єктами господарської діяльності, ще й одночасно із зміною його статусу на нежитлове приміщення.

Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги щодо не існування зазначеного у резолютивній частині рішення суду першої інстанції назви оскаржуваного акту органу місцевого самоврядування, оскільки основні ідентифікуючі реквізити цього рішення виконавчого комітету, а саме номер, дата прийняття та назва «про оформлення права власності ТзОВ «Дружба» зазначено правильно.

Не ґрунтуються на дійсних обставинах справи також доводи скарги щодо недоведеності зв»язку позивача із спірним житловим приміщенням, оскільки він залишається у ньому зареєстрованим, фактично займає частині приміщень будинку, що відносились до його квартири.

Також колегія суддів не знаходить порушень норм матеріального та процесуального права, які б стали підставою, відповідно до ч.4ст. 309 ЦПК, для скасування рішення суду. Судом правильно застосовано матеріальний закон, який регулює спірні правовідносини, зокрема ст..203ч.1 ЦК України, яка передбачає, що зміст правочину не може суперечити закону, а також інтересам держави, суспільства, його моральним засадам. Предмет судового захисту, порушене житлове право позивача, не змінювався. Позивачем обрано адекватний спосіб захисту порушеного права, який забезпечує можливість його відновлення, з реалізацією речових прав.

Доводи апеляційної скарги не ставлять під сумнів законність оскаржуваного рішення, яке є ухвалено відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права.

Крім того, рішення суду є справедливим, оскільки відновлює порушений правопорядок, що свідчить про дотримання загальних засад цивільного законодавства, відповідно до п.6ч.1ст.3 ЦК України.

Згідно ч.2ст.213 ЦПК України, законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим, на підставі ч.3ст.213 ЦПК України, є рішення, ухвалене на основі повного і всебічного з»ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Таким чином, відповідно до ст.308 ЦПК, встановивши, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам закону, апеляційний суд залишає його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись ст.303, п.1ч.1ст.307, 308, п.1ч.1ст.314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 - ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Сокальського районного суду Львівської області від 13 жовтня 2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення й може бути оскаржена протягом 20-ти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий суддя Н.Л. Шумська

Судді: І.І. Кабаль

Л.Б. Струс