н/п 2/490/4081/2015 Справа № 490/8361/15-ц
Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я
24 грудня 2015 року Центральний районний суд міста Миколаєва у складі:
головуючого судді Гуденко О.А,
при секретарі Гудковій Є.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» про визнання недійсним договору фінансового лізингу, -
В серпні 2015 року позивач звернувся до суду з даним позовом до відповідача, в якому просив визнати недійсним договір фінансового лізингу від 16.08.2014 р. № 000908, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» та ОСОБА_1, посилаючись на укладення цього договору внаслідок помилки щодо обставин, які мають істотне значення. Так, його дійсне волевиявлення було направлене на укладення договору купівлі-продажу автомобіля , а не на придбання його на умовах лізінгу - в зв'язку з неможливістю детально ознайомитися з умовами договору та не наданням повної та достовірної інформації представником компанії, яка не роз'яснила, що перший платіж у сумі 30 000 грн. є комісійною винагородою компанії за організацію договору, а не сплатою авансового платежу.
Також посилався на порушення відповідачем положень ст. 18 ЗУ "Про захист прав споживачів", оскільки оспорюваний договір містить несправедливі умови - так п.п. 3.5, 5.1,8.2.1, п.12.11 договору є несправедливими, такими що призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків на шкоду його, як споживача.
Позивач та його представник вимоги позову підтримали, просили про розгляд справи у їх відсутності.
Представник відповідача просив про розгляд справи у його відсутності, проти задоволення позову заперечував, посилаючись на те, що позивач був ознайомлений з умовами договору лізингу, договір фінансового лізингу є справедливим, оскільки позивач самостійно обирав специфіку та предмет договору лізингу, був вільний при укладанні саме договору лізінгу, детально ознайомився з його умовами, про що свідчить його окрема заява. Договор лізингу укладений з дотриманням норм законодавства, а тому просив суд відмовити у задоволенні позову.
Дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні обставини дійсних правовідносин сторін.
16 серпня 2014 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» укладено договір фінансового лізингу №000908 у представництві в м. Миколаєві на придбання автомобіля КІА SPORTAGE , згідно якого ОСОБА_1 зобовязався сплатити авансовий платіж за автомобіль у розмірі 10% від його вартості, що вказаний в додатку №1 до договору, що дорівнює 30 000 гривень, шляхом врахування коштів на розрахунковий рахунок ТОВ «Лізингова компанія «Еталон».
На виконання умов договору фінансового лізингу позивач 16 серпня 2014 року сплатив товариству 30 000 грн., вказавши призначення платежу - комісія за організацію договору.
Згідно п. 2.1 авансовий платіж сума яка відшкодовує частину вартості предмету лізингу, в розмірі вказаному в додатку №1 до даного договору, сплачена лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця до дати передачі предмета лізингу. Комісія за організацію розуміє під собою одноразову плату за організацію та оформлення даного договору лізингоодержувача лізингодавцю при укладенні договору. Комісія за передачу предмета лізингу є одноразова плата лізингоодержувача за здійснення необхідних дій по передачі предмету лізингу.
Згідно з п.п.8.1,8.2.1 вищевказаного договору, перший лізинговий платіж складається із комісійної винагороди лізингодавця за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням цього договору (комісії за організацію), розмір якої встановлено в додатку № 3 до договору, а саме 10% від вартості предмету лізингу в сумі 30 000 гривень.
У відповідності до п. 12.11 вказаного договору, у випадках його розірвання лізингоодержувачем до підписання акта приймання-передачі предмета лізингу лізингодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання 20% від сплаченої суми авансового платежу.
Згідно зі ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» (далі - Закон) фінансовий лізинг це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі)
Відповідно до ст. 2 Закону передбачено, що відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) про лізинг, найм, (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.
Згідно зі ст.16 Закону України «Про фінансовий лізинг», лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж, як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.
Зі змісту зазначеного договору вбачається, що комісія за організацію розуміє під собою одноразову плату лізингоодержувача лізингодавцю при укладанні договору.
Пунктами 8.2.2, 8.2.3 спірного договору визначені періодичний авансовий платіж та другий лізинговий платіж за формулами.
Частинами 2,3 ст. 806 ЦК України передбачено, що до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом.
Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно із ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг».
Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.
Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.
Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 229 ЦК України).
З роз'яснень, які викладені в п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», убачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.
Відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.
Як вбачається зі змісту оспорюваного договору, він містить усі умови, необхідні для укладення догогору фінансового лізингу, всупереч вимогам ч. 1ст. 229 ЦК України позивачем не надано переконливих доказів про наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття ним фактичних обставин правочину, що вплинуло на його волевиявлення , адже при укладенні цього договору він особисто підписував Заяву на отримання саме фінансового лізингу, має вищу юридичну освіту , і чітко зазначає, що бажає отримати автомобіль визначеної марки саме як предмет лізингу. Також при укладенні договору він заповнив заяву, відповідно до якої він уважно ознайомився та зрозумів умови Договору Фінансового лізингу № 000908 в повному обсязі та коректно отримав інформацію від менеджера -консультанта ОСОБА_2О, , отримав примірник Договору та додатки до нього. За такого, наявність підпису на договорі фінансового лізингу , додатках до нього та вказаних заявах свідчить про обізнаність позивача з усіма умовами договору, згоду на виконання своїх обов'язків.
Отже , судом не встановлений факт відсутності волевиявлення ОСОБА_1 під час укладення ним договору про придбання автомобілю саме на умовах фінасового лізингу, отже і не доведено, що укладаючи спірний договір він помилявся щодо правової природи правочину, прав та обов'язків, які виникнуть після його укладення між ним та відповідачем. Наведене свідчить про відсутність підстав для визнання оспорюваного договору недійсним саме з підстав, визначених ст. 229 ЦК України.
Посилання позивача на придбання його дружиною вже 22 серпня 2014 року автомобілю тієї ж марки і висновок про середню ринкову вартість на той час такого автомобіля у 314 086 грн. - не є достеменним доказом наявності помилки у правоовму розумінні даного поняття.
Самостійною підставою позову позивач зазначає невідповідність умов договору приписам ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» .
Так, відповідно до ч. 1 ст. 18 цього Закону України , продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.
Аналізуючи норму статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.
Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону).
Для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.
Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 28.04.2015 року скасоване рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 26 листопада 2014 року про задоволення позову та ухвалено нове рішення. Вирішено у задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу недійсним, стягнення сплачених коштів та моральної шкоди - відмовити.

Як вбачається зі змісту наведеного рішення суду, в матеріалах справи відсутні докази і позивач таких не надав, що під час укладання договору фінансового лізингу відповідач вчиняв дії, які можна кваліфікувати як прояв недобросовісної конкуренції, чи вчинив дії або бездіяльність, що ввела позивача в оману або були агресивними. Відсутність у позивача реальної можливості детально ознайомитись із умовами договору, мають характер розмірковування та не на чому не базуються.

Також судом апеляційної інстанції встановлено, що висновок суду першої інстанції про те, що п.8.1,8.2 договору порушують принцип добросовісності, оскільки відповідач не обґрунтував співмірність розміру платежу за організацію даного договору виконаній послузі, яка згідно ст.16 Закону України «Про фінансовий лізинг» є не лізинговим платежем, а фактично полягає у виготовленні стандартної форми договору є неправильним. Посилання у позові на те, що позивачеві не було роз'яснено призначення платежу, який виявився комісійною винагородою не є підставою для задоволення позову так як не виходить за межі переліку платежів у договорі. Колегія суддів вважала, що умови спірного договору, викладені у п.п.5.1, 8.21-8.2.3 та 12.11, не містять в сукупності ознак щодо «несправедливих умов договору», закріплених в ч. 2 ст. 18 цього Закону, тому підстав для визнання умов договору несправедливими немає.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у іншій цивільній справі, що набрало законної сили , не доказуються при розгляді інших справ , у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини.

Разом з тим, судом встановлено, що аналіз змісту спірного договору фінансового лізингу від 16 серпня 2014 року, укладеного між сторонами дає підстави прийти до висновку, що в договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом (пункт 3.4., 3.5 , розділ 12 договору), звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства.

Згідно пункту 3.5 договору, лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобов'язаннями відповідає продавець.

За змістом статті 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу.

Таким чином, оскільки вибір продавця предмета лізингу за договором здійснює відповідач, так як в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має завертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару, то пункт 3.5 договору, щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності та ін. суперечить положенням статті 808 ЦК України.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У відповідності до ч. ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Згідно з ч.2 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

У відповідності до п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. За змістом статті 216 ЦК та виходячи із загальних засад цивільного законодавства суд може застосувати з власної ініціативи реституцію як наслідок недійсності оспорюваного правочину. Інші наслідки недійсності оспорюваного правочину (відшкодування збитків, моральної шкоди тощо) суд застосовує відповідно до статті 11 ЦПК .

Як вже зазначалося, відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг».

Згідно пункту 4 частини першої статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії.

Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»).

При вирішенні позову, суд враховує, що відповідачем не надано відомостей про наявність ліцензії для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що свідчить про відсутність такого дозволу (ліцензії), та що суперечить вимогам законодавства. Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства , ч. 2 ст. 806 ЦК України, за своєю правовою природою договір лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Судом встановлено, що договір фінансового лізингу від 16 серпня 2014 року, укладений між сторонами по справі, нотаріально посвідчено не було.

А отже, в силу положень ст. 220 ЦК України, є нікчемним.

Тому суд приходить до висновку, що посилання позивача на несправедливі умови оспорюваного договору, а також встановлення судом відсутності нотаріального посвідчення спірного договору є обґрунтованими та такими, що заслуговують на увагу.

За такого, суд вважає за необхідне, хоча позивач і обґрунтував позов лише у зв'язку із несправедливими умовами договору та власною помилкою , проте враховуючи вищезазначене суд бере до уваги крім встановлених несправедливих умов п. 3.5, розділу 12 договору , також і порушення щодо нотаріального посвідчення спірного договору і , як наслідок, його нікчемність, що є підставою для задоволення позову .

Такої позиції дотримується і Верховний Суд України, що висловлено в Постанові від 16.12.2015 року по справі № 6-2766цс15.

Враховуючи вищевикладене, а також виходячи з меж заявлених позовних вимог , суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визнання договору фінансового лізингу від 16 серпні 2014 року недійсним підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь держави слід стягнути судові витрати в сумі 487,60 грн.

Керуючись ст. ст. 8, 10 60, 214-215 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Визнати недійсним договір №000908 фінансового лізингу від 16.08.2014 року, укладений між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон».

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» на користь держави 487 грн. 60 коп. судового збору.

Рішення може бути оскаржене в строки та в порядку, передбаченому ст.ст. 294 -296 ЦПК України.

Суддя О.А. Гуденко