Справа № 444/1896/14 Головуючий у 1 інстанції: Мікула В.Є.
Провадження № 22-ц/783/1752/15 Доповідач в 2-й інстанції: Штефаніца Ю. Г.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого: Штефаніци Ю.Г.

суддів: Бойко С.М., Берези В.І.,

за участі судового секретаря: Брикайло М.В.,

відповідача ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3, розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4, ОСОБА_5 на рішення Жовківського районного суду Львівської області від 25 листопада 2014 року у справі за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування,-

встановила:

В серпні 2014 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звернулись в суд з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування належної їм на праві власності квартири АДРЕСА_2 укладеного з ОСОБА_2, як обдарованою, 14.10.2011 р..

На обґрунтування позову зазначили, що вони часто хворіють, потребують додаткового догляду, самостійно не в змозі здійснювати побутове обслуговування, а тому шукали особу, яка б забезпечила їм належний догляд та утримання будинку. 14 жовтня 2011 року в їхній квартирі в присутності адвоката ОСОБА_6 підписали якийсь документ, який вважали заповітом на ОСОБА_2, доньку племінника ОСОБА_7, в надії, що остання буде доглядати їх, готувати і прибирати в квартирі. Однак, згодом дізнались, що це був договір дарування. Відповідач після укладення договору свої обов'язки не виконувала, з'являлась лише три-чотири рази на місяць, а з часом перестала доглядати взагалі. Вважають, що, в силу своєї правової необізнаності, були введені іншою стороною в оману щодо фактичного значення цього документу та виконання зобов'язань, а тому з підстав ст.230 ЦК України просили визнати цей договір недійсним.

Рішенням Жовківського районного суду Львівської області від 25 листопада 2014 року у позові ОСОБА_4.і ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору даруваннявідмовлено.

Вказане рішення суду оскаржили позивачі ОСОБА_4 і ОСОБА_5, які в апеляційній скарзі посилаються на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, на основі неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають обставинам справи.

Просять скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення їх позовних вимог (а.с. 114-116).

Позивачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в судове засідання апеляційного суду не з`явилися, хоча належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи за апеляційною скаргою, про що до справи долучено розписку про отримання ними завчасно судової повістки (а.с.130). Від їхнього представника, ОСОБА_8, надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку з її неможливістю прибути в судове засідання. Інших підстав для відкладення розгляду справи не зазначила. Враховуючи, що вказані обставини не свідчать про поважність причини неявки апелянтів та їх представника в судове засідання, колегія суддів вважає за можливе розглядати вказану справу у відсутності апелянтів та їх представника, що відповідає вимогам ч.2 ст.305 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідача ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3 в заперечення доводів апеляційної скарги, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги та пред'явлених позовних вимог законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, матеріали справи, колегія суддів не знаходить достатніх підстав для задоволення скарги.

Згідно з ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Статтями 10, 60 ЦПК України, встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін і, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Положеннями ст.212 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів

Відповідно до п.1 постанови Пленуму Верховного суду України від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи. З цього слідує, що при вирішенні позову про визнання недійсним договору дарування, суди повинні виходити із відповідних норм Цивільного Кодексу України, якими регулюється вчинення саме цього виду договорів.

Договір дарування є особливою формою договорів, який опосередковує безоплатну передачу майна у власність від однієї сторони (дарувальника) до іншої сторони (обдарованого).

Згідно із ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. За п. 2 ст. 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Судом встановлено, що 14 жовтня 2011 р. ОСОБА_4 і ОСОБА_5 подарували ОСОБА_2 належну їм на праві власності квартиру АДРЕСА_2, уклавши відповідний договір дарування. Який нотаріально посвідчили (а.с. 10,37).

Як вбачається із змісту цього договору, сторони попередньо ознайомлені з вимогами чинного законодавства щодо недійсності правочинів та перебуваючи при здоровому розумі, ясній пам'яті та діючи добровільно, розуміючи значення своїх дій та правові наслідки. Дана квартира складається з кухні, житлової кімнати, житловою площею 18,5 кв.м., загальною площею 28,5 кв.м.

Вказаний договір дарування підписаний дарувальниками особисто (а.с. 10 зв.).

Про реальність договору свідчить та обставина, що обдарована ОСОБА_2 фактично прийняла спірну квартиру в дар та 10.11.2011 р. вчинила дії щодо реєстрації за собою права власності на цей об'єкт дарування (а.с. 12 - витяг про державну реєстрацію прав).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд правильно прийшов до висновку, що правові підстави для його задоволення , на як посилаються позивачі, відсутні.

З матеріалів справи вбачається, що за захистом свого права позивачі звернулись лише через 2 років та 10 місяців після укладання оспорюваного договору та просять визнати його недійсним з підстав ст.230 ЦК України, стверджуючи про обман з боку відповідача щодо суті укладеного правочину, оскільки вважали його заповітом.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом та бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ч.1 ст.230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин справи, які мають істотне значення (ч.1 ст.229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Аналогічне положення прописано і в пунктах 20, 23 роз'яснень вищезазначеної Постанови Пленуму ВСУ №9 від 06.11.2009 року, де зазначено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Норми статті 230 ЦК України не застосовуються щодо односторонніх правочинів.

Таким чином, тільки у разі доведеності факту обману(тобто винних дій сторони в угоді) і безпосереднього впливу цього обману на волевиявлення іншої сторони укласти оспорювану угоду на зазначених в ній умовах, така угода може бути визнана недійсною.

Відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Згідно роз'яснень, що містяться в п.19 Постанови Пленуму ВСУ №9 від 06.11.2009 року обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Позивачами не надано суду доказів, які б з достовірністю підтверджували, що при укладенні договору дарування сторони діяли умисно, щоб насправді приховати інший правочин - заповіт позивача в користь відповідача, як і того, що вказаний договір був укладений внаслідок помилки дарувальників щодо правової природи та наслідків укладеного ними правочину.

Враховуючи, що суд першої інстанції повно і правильно встановив фактичні обставини справи, застосував закон, який поширюється на зазначені правовідносини, при встановлені зазначених фактів судом не було допущено порушення норм процесуального права, доводи апеляційної скарги та зміст оскаржуваного рішення також не дають підстав для висновку про те, що судом при розгляді справи допущені порушення норм матеріального і процесуального права, які передбачені ст. 309 ЦПК України, як підстави для скасування рішення, колегія суддів не вбачає підстав для зміни або скасування рішення суду.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст.307, ч.1 ст.308, ст.313, п.1 ч.1 ст.314, ст.ст. 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Жовківського районного суду Львівської області від 25 листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання цією ухвалою законної сили.

Головуючий: Штефаніца Ю.Г.

Судді: Бойко С.М.

Береза В.І.