Апеляційний суд міста Києва
Доповідач - Кабанченко О.А.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 грудня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого - Кабанченко О.А.

суддів - Рубан С.М.,

Желепи О.В.

при секретарі - Перетятько А.К.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 19 жовтня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, -

в с т а н о в и л а:

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 19 жовтня 2015 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі. Вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає нормам матеріального та процесуального права. Зазначає, що висновок суду про те, що зобов'язальні правовідносини між позивачем та відповідачем виникли не з договору позики, а з рішення суду, є помилковим. Вказує на те, що суд не врахував обставин, встановлених рішенням Апеляційного суду м. Києва від 2 грудня 2014 року про стягнення заборгованості з відповідача: боргу, процентів за користування позикою за період з 26 липня 2013 року до 2 липня 2014 року та 3% річних, нарахованих на підставі ч.2 ст. 625 ЦК України, за період з 25 лютого 2014 року до 2 липня 2014 року.

Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено наступні обставини.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 18 серпня 2014 року в справі №760/5529/14-ц було частково задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення боргу, із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 було стягнуто заборгованість за договором позики від 26 липня 2013 року у розмірі 146 680,00 грн. та судові витрати в сумі 1 466, 80 грн. У решті позовних вимог відмовлено (а.с.7-10).

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 02 грудня 2014 року скасовано рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 18 серпня 2014 року було в частині та ухвалено в цій частині нове рішення, відповідно до якого, позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково та стягнуто на його користь із ОСОБА_4 заборгованість за договором позики від 26 липня 2013 року, яка складається з: 146 680 грн. - боргу за договором позики; 9 869,16 грн. - процентів за користування позикою за період з 26 липня 2013 року до 2 липня 2014 року; 1 543,15 грн. - 3 % річних, нарахованих на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, за період з 25 лютого 2014 року до 02 липня 2014 року, а також стягнуто 1 580, 92 грн. судового збору за розгляд справи судом першої інстанції. (а.с. 15).

Постановою державного виконавця ВДВС Солом'янського РУЮ у м. Києві від 20 лютого 2015 року відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 2- 724/14 від 23 січня 2015 року, виданого Солом'янським районним судом м. Києва, про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 боргу у розмірі 158 092,31 грн. та надано строк для добровільного виконання до 7 лютого 2015 року (а.с. 18).

10 березня 2015 року відповідач здійснив перерахування суми боргу у розмірі 158 092,31 грн. на депозитний рахунок ВДВС Солом'янського РУЮ в м. Києві, що підтверджується копіями квитанцій №22595599 та № 22605793 від 10 березня 2015 року. (а.с. 19).

На підставі розпорядження №2/3 ВДВС Солом'янського РУЮ в м. Києві перерахувало на користь позивача зазначені грошові кошти (а.с. 20).

10 липня 2015 року позивач звернувся до суду з даним позовом до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів. Просив ухвалити рішенням, яким на підставі ст. 625 ч. 2 ЦК України стягнути з відповідача 3% річних у сумі 3 235,48 грн. та інфляційні втрати у сумі 54 750,28 грн. (всього 57 985,76 грн.) за період з 03 липня 2014 року по 09 березня 2015 року. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що відповідачем прострочено виконання рішення суду, яким з відповідача на користь позивача стягнуто 158 092,31 грн. боргу за договором позики від 26 липня 2013 року.

Відповідач позов не визнав, його представник заперечував проти задоволення позову, посилаючись на необґрунтованість та безпідставність позовних вимог.

Відмовляючи у повному обсязі у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з відсутності підстав для застосування до правовідносин сторін положень ст. 625 ЦК, мотивуючи такий висновок тим, що на підставі рішення суду, яким з відповідача на користь позивача стягнуто борг за договором позики, між сторонами не виникли зобов'язальні правовідносини.

Судова колегія не погоджується з таким висновком суду, вважає, що він не відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Як встановлено судовими рішеннями, які набрали законної сили, відповідачем ОСОБА_4 було невиконане грошове зобов'язання, яке виникло з договору позики, що був укладений сторонами 26 липня 2013 року, у строк, встановлений договором.

Відповідно до встановлених судом обставин у даній справі зазначене грошове зобов'язання виконане відповідачем 10 березня 2015 року.

Предметом позову у даній справі є вимога позивача про стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат за період з 03 липня 2014 року по 09 березня 2015 року за прострочення відповідачем виконання грошового зобов'язання, тобто вимога позивача пред'явлена за той період, який не охоплений був предметом розгляду в справі №760/5529/14-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення боргу.

Відповідно до ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Підстави припинення зобов'язання передбачені ст. ст. 599-601, 604-609 ЦК України., зокрема за ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Належним виконанням зобов'язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов'язки сторін зобов'язання.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень ст. 625 ЦК України, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, які він повинен був сплатити кредиторові.

При цьому зазначена норма закону не обмежує права кредитора звернутись до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов'язання не було виконано і після вирішення судом питання про стягнення основного боргу.

Оскільки чинне законодавство не пов'язує припинення зобов'язання з ухваленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його виконання, а наявність судового рішення про стягнення заборгованості, яке не виконано боржником, не припиняє грошових зобов'язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків, висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин положень ст. 625 ч. 2 ЦК України є необґрунтованим.

З урахуванням наведеного, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог, оскільки судова колегія не погоджується з розрахунком суми, що підлягає стягненню в порядку ст. 625 ч. 2 ЦК України, який був здійснений позивачем.

Так, з розрахунку позивача вбачається, що ним нараховано 3% річних та інфляційні втрати з суми 158 092,31 грн., яка була стягнута з відповідача на користь позивача судовим рішенням від 02 грудня 2014 року і до складу якої увійшли: 146 680 грн. - борг за договором позики; 9 869,16 грн. - проценти за користування позикою за період з 26 липня 2013 року до 2 липня 2014 року; 1 543,15 грн. - 3 % річних за період з 25 лютого 2014 року до 02 липня 2014 року.

Проте, відповідно до положень ст. 625 ч. 2 ЦК України та обставин боржник за прострочення виконання грошового зобов'язання - не повернення у встановлений договором позики строк грошових коштів повинен сплатити суму інфляційного нарахування та 3% річних, що нараховуються на суму боргу за грошовим зобов'язанням, тобто на 146 680 грн.

Отже за період з 03 липня 2014 року по 09 березня 2015 року в порядку ст. 625 ч. 2 ЦК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню: інфляційні втрати у розмірі 31 536,20 грн., 3% річних - 3 013,47 грн. від суми боргу 146 680 грн.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати пропорційно до задоволених позовних вимог в сумі 345,50 грн.

Керуючись ст. ст. 307, 309 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 19 жовтня 2015 року скасувати.

Ухвалити в справі нове рішення наступного змісту.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 грошові кошти за період з 3 липня 2014 року по 9 березня 2015 року в порядку ст. 625 ЦК України: 3% річних - 3 013 грн.47 коп., інфляційні втрати - 31 536 грн.20 коп, судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 345 грн.50 коп.

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення набирає чинності з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів до суду касаційної інстанції.

Головуючий:

Судді: