Справа № 442/3299/15 Головуючий у 1 інстанції: Хомик А.П.
Провадження № 22-ц/783/5499/15 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 А. В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 грудня 2015 року м. Львів

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого Федоришина А.В.,

суддів: Приколоти Т.І., Тропак О.В.

секретаря: Іванової О.О.

за участю: ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 23 липня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,-

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_4 звернувся до суду із вказаним позовом. З урахуванням змін і уточнень остаточно просив стягнути з відповідача - фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 борг за договором оренди нежитлового приміщення в сумі 30000 грн., пеню за невиконання умов договору в сумі 9875,47 грн., проценти, передбачені ст. 536 ЦК України в сумі 4074,73 грн., застосувати відповідальність, передбачену ч. 2 ст. 625 ЦК України: інфляційні нарахування за весь час прострочення в сумі 15670,80 грн. і три проценти річних - 964,50 грн., а також 6000 грн. для відшкодування моральної шкоди.

Зазначав, що 20.11.2012 року уклав із фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 договір оренди нежитлового приміщення загальною площею 18 кв. м., яке знаходиться на вул. Б. Лепкого, 39 у м. Дрогобичі Львівської області. За умовами договору орендар зобовязаний був сплачувати щомісячно орендну плату в розмірі 1200 грн. шляхом готівкового платежу не пізніше 20 числа кожного місяця.

Оскільки відповідач у повному обсязі не виконав зобовязань, то просив стягнути зазначені вище кошти в примусовому порядку. Просив позивач також зобов'язати фізичну особу-підприємця ОСОБА_3 повернути йому нежитлове приміщення за адресою: м. Дрогобич, вул. Б.Лепкого, 39.

Оскаржуваним рішенням позов задоволено частково.

Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 заборгованість по орендній платі в сумі 30000 гривень, 15670,8 грн. інфляційних нарахувань за час прострочення зобовязання; 964,5 грн. три проценти річних від простроченої суми боргу, 9875,47 грн. - пеню, 4074,73 грн. - проценти за безпідставне користування грошовими коштами.

Зобов'язано фізичну особу-підприємця ОСОБА_3 повернути ОСОБА_4 нежитлове приміщення за адресою: м. Дрогобич, вул. Б. Лепкого, 39.

Рішення оскаржив ОСОБА_3 Просить його скасувати і ухвалити нове рішення про відмову у позові. Посилається на те, що суд невірно встановив фактичні обставини справи, його висновки не відповідають дійсним обставинам, суд невірно застосував норми матеріального права і порушив норми процесуального права. Зокрема вказує, що свої зобовязання виконував, за орендоване майно платив батькам позивача, грошові вимоги позивача не доведені належним розрахунком, у тому числі не зазначено період, за який проводиться стягнення. Вказує і на те, що позивач обрав неправильний спосіб захисту, за яким мала бути відмова від договору; вимоги про повернення майна позивач не заявляв.

Заслухавши доповідь судді, пояснення ОСОБА_3 на підтримання скарги, ОСОБА_4 і його представника ОСОБА_2 на її заперечення, перевіривши матеріали справи, межі і доводи апеляційної скарги колегія суддів знаходить наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги з таких мотивів.

Встановлено, що відповідно до витягу про державну реєстрацію прав ОСОБА_4 є власником нежитлового приміщення на вул. Б. Лепкого, 39 у м. Дрогобичі на підставі договору дарування від 10.10.2012 року.

20.11.2012 року між ОСОБА_4 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 укладено договір оренди нежитлового приміщення загальною площею 18 кв. м., яке знаходиться за адресою: м. Дрогобич, вул. Б. Лепкого, 39, строком на три місяці з моменту його передачі (п. 1.3).

Відповідно до акту прийому передачі нежитлового приміщення від 20.11.2012 року орендодавець ОСОБА_4 передав фізичній особі-підприємцю ОСОБА_3 нежитлове приміщення загальною площею 18 кв. м., яке знаходиться на вул. Б. Лепкого, 39 у м. Дрогобичі Львівської області.

Пунктом 1.4 договору визначено, якщо орендар продовжує користуватися об'єктом оренди після закінчення строку оренди (між сторонами не складено акту повернення орендованого майна орендодавцеві і жодна із сторін не виступала з ініціативою (вимогою) щодо повернення об'єкту оренди) то, за відсутності заперечень орендодавця договір вважається поновленим на тих же умовах на той же термін.

Відповідно до п. 1.6. договору орендар зобовязується протягом тижня після завершення дії договору повернути, а орендодавець прийнята майно, визначене у пункті 1.1 договору на підставі акту приймання передачі.

За користування орендованим майном орендар сплачує щомісячно орендодавцеві орендну плату у розмірі 1200 грн. Орендна плата здійснюється Орендарем шляхом готівкових розрахунків не пізніше 20 числа кожного місяця (п.п. 2.1., 2.2.).

Як убачається із п. 4.2. договору, за несвоєчасне здійснення розрахунків по орендній платі орендар сплачує на користь орендодавця пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочення.

Пунктом 7.1. договору передбачено, що його дія припиняється внаслідок закінчення строку, на який його укладено.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_4, суд першої інстанції правильно встановив, що відповідач фізична особа-підприємець ОСОБА_3 у період з 20.04.2013 року по 01.04.2015 року не сплачував орендодавцю ОСОБА_4 орендну плату і тому порушив умови договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

ОСОБА_4 довів право вимоги до відповідача на підставі договору оренди нежитлового приміщення від 20.11.2012 року та акту прийому передачі цього майна фізичній особі-підприємцю ОСОБА_3, розрахунку сум боргу, інфляційних нарахувань, пені тощо.

Натомість, відповідач не надав жодного доказу на спростування такої вимоги, в тому числі про внесення ОСОБА_4 орендної плати у спірний період.

Доводи апелянта про внесення орендної плати позивачу через його батьків: ОСОБА_5, ОСОБА_6 спростовуються їх показаннями, допитаних судом першої інстанції у якості свідків, котрі визнали отримання такої плати лише станом до 20.04.20013 року. Інших доказів ОСОБА_3 суду не надав. Не надав таких доказів апелянт і суду апеляційної інстанції.

Не є обґрунтованими доводи апелянта про неналежність розрахунку грошових сум, що підлягають стягненню з відповідача.

Так, надані ОСОБА_4 розрахунки відповідають умовам договору про ставку орендної плати (п.п. 2.1, 2.2.), про відповідальність за порушення зобовязання (п. 4.2.), містять період, за який розраховано заборгованість, пеню, індекси інфляції і облікова ставка НБУ, проведено розрахунок трьох процентів річних. Ці розрахунки не потребують спеціальних знань, арифметичні дії позивача та їх результати є правильними і тому суд першої інстанції правомірно обґрунтовував ними своє рішення.

Суд першої інстанції правильно застосував ч. 2 ст. 625 ЦК України, так як боржник фізична особа-підприємець ОСОБА_3 прострочив виконання грошового зобовязання і тому він зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

Разом із цим, стягнувши з відповідача проценти за безпідставне користування грошовими коштами в сумі 4074,73 грн. на підставі ст. 536 ЦК України, припустився помилки.

Так, дана норма передбачає право стягувати проценти за користування чужими грошовими коштами лише у випадку, якщо предметом договору були грошові кошти, наприклад за договором позики. До того ж, така плата можлива лише у разі договірних відносин між фізичними особами.

У цій справі предметом договору було нежитлове приміщення, передане у строкове платне користування, а однією стороною є фізична особа-підприємець.

Отже, в цій частині рішення необхідно скасувати і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні цих вимог ОСОБА_4

Правильним є рішення суду і в частині наявності підстав для зобовязання фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 повернути орендодавцю нежитлове приміщення.

Ця вимога базується на тому, що після закінчення строку дії договору оренди від 20.11.2012 року (п. п. 1.3., 1.6., 7.1.) ОСОБА_4 не бажав продовжувати його строк і тому відповідач зобовязаний був повернути йому нежитлове приміщення на підставі акту приймання передачі.

Так як фізична особа-підприємець ОСОБА_3 не повернув орендоване майно ОСОБА_4, як не повернув його і під час розгляду справи судами першої і апеляційної інстанції, то позовна вимога про зобовязання до вчинення таких дій в примусовому порядку є законною.

Частина третя статті 309 ЦПК України передбачає, що порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Так як в результаті розгляду справи за апеляційною скаргою фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 не встановлено порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які могли бути підставою для скасування або зміни рішення, тому апеляційну скаргу і в цій частині необхідно відхилити.

Керуючись п. п. 2, 3 ч. 1 ст. 307, п. п. 3, 4 ч. 1 ст. 309, ст. 317 ЦПК України колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 23 липня 2015 року в частині позову про стягнення з фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 4074,73 грн. процентів за безпідставне користування грошовими коштами скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні цих вимог ОСОБА_4

Рішення суду в частині судового збору змінити, зменшивши його розмір до 565,11 грн.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення може бути оскаржене безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: