Справа №487/7808/15ц
Провадження №6/487/375/15
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.10.2015 року м. Миколаїв Заводський районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого судді ТЕМНІКОВОЇ А.О.,

при секретарі ІГНАТЬЄВІ А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Миколаєві цивільну справу за поданням старшого державного виконавця Заводського відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції ОСОБА_1 про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_2, -

ВСТАНОВИВ:

До Заводського районного суду міста Миколаєва надійшло подання старшого державного виконавця Заводського відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції (далі Заводський ВДВС Миколаївського МУЮ) ОСОБА_1 про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, який мешкає за адресою: місто Миколаїв, ОСОБА_3АДРЕСА_1, без вилучення паспортного документу. В обґрунтування подання державною виконавчою службою зазначено про наявність відповідного виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа по справі №2/489/97/15, виданого 11.06.2015 року Ленінським районним судом міста Миколаєва, про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку з кожного, починаючи з 10.10.2014 року і до досягнення донькою повноліття шляхом перерахування коштів та її особистий банківський рахунок. У звязку з тим, що всі необхідні заходи примусового виконання рішення суду державним виконавцем були вжиті, однак боржник своєчасно та в повному обсязі рішення суду не виконує, що, станом на 22.09.2015 року, привело до виникнення заборгованості у розмірі 2198,00 гривень, Заводським ВДВС Миколаївського МУЮ було ініційовано питання щодо обмеження боржника у праві виїзду за межі України.

Представник Заводського ВДВС Миколаївського МУЮу судове засідання не зявилася, подала заяву про розгляду подання у її відсутність, що відповідає положенням ст. 377-1 ЦПК України.

Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного.

Відповідно до статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно зі статтею 2 «Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї» кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоровя чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Також статтею 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути обєктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачені законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоровя чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.

Законодавством України зазначені правовідносини регулюються статтею 313 Цивільного кодексу України, відповідно до якої фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Це право віднесено ЦК до особистих немайнових прав фізичної особи (Книга друга ЦК), а саме до особистих немайнових прав, що забезпечують природне існування фізичної особи (глава 21 Книги другої ЦК). Відповідно до ч. 3 ст. 269 ЦК України особисті немайнові права тісно повязані з фізичною особою. Фізична особа не може відмовитись від особистих немайнових прав, а також не може бути позбавлена цих прав.

Відповідно до ст. 377-1 ЦПК України, питання про тимчасове обмеження боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця, погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби. Суд негайно розглядає подання, зазначене в частині першій цієї статті, без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного виконавця.

Пунктом 2 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України» передбачено як підставу для тимчасового обмеження у праві виїзду за кордон наявність невиконаних зобовязань, але лише до моменту виконання зобовязань, або розвязання спору за погодженням сторін у передбачених законом випадках, або забезпечення зобовязань заставою, якщо інше не передбачено міжнародним договором України.

Судом встановлено, що на примусовому виконанні в Заводському ВДВС Миколаївського МУЮ перебуває виконавче провадження №47857868 щодо примусового стягнення з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, аліментів на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку з кожного, починаючи з 10.10.2014 року і до досягнення донькою повноліття шляхом перерахування коштів та її особистий банківський рахунок.

Згідно ч. 5 ст. 25 та ч. 1 ст. 31 Закону України «Про виконавче провадження», копії постанови про відкриття виконавчого провадження надсилаються не пізніше наступного робочого дня стягувачу та боржникові рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Копії вказаної постанови, згідно тексту подання, були надіслані сторонам до відома, однак, будь-яких доказів щодо фактичного надіслання та отримання боржником вказаної постанови та його обізнаності про відкриття виконавчого провадження суду не надано (відсутні копії рекомендованих повідомлень про вручення поштового відправлення або документи, які підтверджують вручення боржнику документів у будь-який інший спосіб).

При цьому суд враховує, що сам факт надіслання боржнику документів виконавчого провадження, без відповідного документального підтвердження їх вручення, не може бути розцінено як належне повідомлення про відкриття виконавчого провадження, а також про час, дату та місце вчинення виконавчих дій.

Крім того, в порушення п. 11.1.5 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Міністерством юстиції України №512/5 від 02.04.2012р., до подання не було додано відомості щодо повідомлення боржника про направлення до суду подання щодо встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду.

З тексту подання та доданих до нього документів вбачається, що боржником були вжиті заходи, спрямовані на добровільне виконання рішення суду, шляхом сплати грошових коштів у сумі 400 гривень (04.09.2015 року) та 800 гривень (14.09.2015 року).

З пояснень ОСОБА_2 вбачається, що несвоєчасне виконання ним зобовязань зі сплати аліментів повязане з відсутністю постійного джерела доходу на теперішній час.

Відповідно до положення ч. 2 ст. 10 ЦПК України наявність умислу та обставини, які є предметом посилання субєкта подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України як на підставу його вимог, підлягають доведенню. Зокрема, задоволення такого подання можливе лише за умови «доведення факту ухилення боржника від виконання зобовязання».

Подання та додані до нього документи не містять в собі належних, допустимих та узгоджений між собою доказів, які свідчать про свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника ОСОБА_2, спрямовані на невиконання відповідного обовязку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обовязок у нього є всі реальні можливості і цьому не заважають будь-які незалежні від нього обєктивні обставини. Не було надано таких відомостей і в судовому засіданні під час розгляду даного подання по суті.

Тобто, виконавчою службою не було доведено, що боржник має змогу виконати зобовязання у повному обсязі або частково, але не робить цього без поважних причин.

З огляду на викладене, оскільки на момент звернення до суду з поданням, факт ухилення боржника від виконання зобовязань, покладених на нього рішенням, повинен вже відбутися, бути обєктивно наявним та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження, суд, дослідивши надані державним виконавцем докази у їх сукупності, вважає що у задоволенні подання Заводського ВДВС Миколаївського МУЮ слід відмовити за необґрунтованістю у звязку з тим, що у судовому засідання не було доведено сам факт умисного ухилення боржника від виконання вимог державного виконавця, повязаних із примусовим виконанням рішення суду.

Керуючись ст. 377-1 ЦПК України, Законом України «Про порядок виїзду з України та вїзду в Україну громадян України», Законом України «Про виконавче провадження», суд, -

УХВАЛИВ:

Відмовити за необґрунтованістю у задоволенні подання старшого державного виконавця Заводського відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції ОСОБА_1 про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_2.

Ухвала набирає законної сили після закінчення пятиденного строку на апеляційне оскарження.

Ухвалу суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Миколаївської області через Заводський районний суд міста Миколаєва шляхом подання апеляційної скарги протягом пяти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом пяти днів з дня отримання копії ухвали.

СУДДЯ: А.О.ТЕМНІКОВА