Справа № 466/5610/15 Головуючий у 1 інстанції: Донченко Ю.В.
Провадження № 22-ц/783/7108/15 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Р. П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 грудня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого судді Цяцяка Р.П.,

суддів Богонюка М.Я. і ОСОБА_2,

при секретарі Ясиновській Я.М.,

за участю ОСОБА_3 представника Шевченківського ВДВС Львівського МУЮ;

ОСОБА_4 представника Львівської міської ради,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Шевченківського відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції на ухвалу Шевченківського районного суду м. Львова від 23 вересня 2015 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2015 року представник Львівської міської ради в порядку, що встановлений статтею 383 ЦПК України, звернувся до суду зі скаргою, у якій просив суд: 1) визнати неправомірною і скасувати постанову державного виконавцяШевченківського відділу ДВС Львівського МУЮ ОСОБА_5 про закінчення виконавчого провадження від 16.12.2014 року ВП № 43254697 та 2) відновити виконавче провадження ВП № 43254697 з виконання виконавчого листа, виданого Шевченківським районним судом м. Львова, про витребування з чужого незаконного володіння ОСОБА_6 нежитлового приміщення по вул. Мазепи, 46 у м. Львові і повернення його Львівській міській раді.

Вимоги скарги обґрунтовувалися тим, що на звернення Львівської міської ради 14.05.2014 року державним виконавцем Шевченківського відділу ДВС Львівського МУЮ було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з виконання рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 05.03.2014 року про витребування майна з чужого незаконного володіння.

20.07.2015 року з листа Шевченківського відділу ДВС Львівського МУЮ Львівській міській раді стало відомо, що вище згадане виконавче провадження ВП №43254697 завершено на підставі п. 11 ч. 1 ст. 49, ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження».

Заявник постанову про закінчення виконавчого провадження вважав незаконною, як таку, що прийнята з порушенням законодавства про виконавче провадження (а.с. 1-3).

Оскаржуваною ухвалою вище згадану скаргу Львівської міської ради задоволено. Визнано неправомірною та скасовано постанову державного виконавця Шевченківського відділу ДВС Львівського МУЮ ОСОБА_5 про закінчення виконавчого провадження від 16.12.2014 року ВП № 43254697. Зобовязано державного виконавця Шевченківського відділу ДВС Львівського МУЮ ОСОБА_5 відновити виконавче провадження ВП №43254697 (а.с. 66).

Дану ухвалу оскаржив Шевченківський відділ державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції.

Апелянт просить оскаржувану ухвалу скасувати і постановити нову, якою відмовити Львівській міській раді у задоволенні її скарги, покликаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, та на порушення норм матеріального і процесуального права.

Вважає, що рішення Шевченківського районного суду м. Львова про витребування з чужого незаконного володіння ОСОБА_6 нежитлового приміщення по вул. Мазепи, 46 у м. Львові та повернення його у власність Львівської міської ради нерозривно повязано з особою згаданого боржника, у якого слід витребувати чітко визначене виконавчим документом майно, а відтак вважає, що при виконанні згаданого рішення суду не виникає потреби у зверненні державного виконавця до суду з поданням про примусове проникнення з метою розшуку майна боржника, оскільки дане рішення зобовязує боржника особисто вчинити дії спрямовані на повернення майна.

Висновок суду про те, що у матеріалах виконавчого провадження відсутні відомості про те, що державним виконавцем було направлено подання про притягнення боржника до відповідальності за невиконання рішення суду перед винесенням постанови про закінчення виконавчого провадження, вважає помилковим, оскільки цей висновок спростовується копією такого подання з відміткою канцелярії Шевченківського РВ ЛМУ ГУ МВСУ у Львівській області про його отримання (а.с. 69-72).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта на підтримання доводів апеляційної скарги та заперечення цих доводів зі сторони представника Львівської міської ради, перевіривши матеріали справи, а також законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали в межах доводів апеляційної скарги та вимог скарги, яка була предметом розгляду судом першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з наступних підстав.

Статтею 124 Конституції України встановлено, що судові рішення є обовязковими до виконання на всій території України.

Статтею 14 ЦПК України також встановлено, що судові рішення, що набрали законної сили, обовязкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною ОСОБА_6 України, - і за її межами.

Як вбачається зі змісту ст. 1 Закону України „Про виконавче провадження, виконавче провадження є завершальною стадією судового провадження і у відповідності до ч.1 ст. 11 згаданого Закону державний виконавець зобовязаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Частиною 1 ст. 383 ЦПК України встановлено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішенння, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Як вбачається з вище наведених норм права, саме на державного виконавця (чи іншу посадову особу державної виконавчої служби) покладається обовязок доказування суду за допомогою належних і допустимих доказів того, що ним було вжито всіх можливих заходів для примусового виконання судового рішення.

Як вбачається зі змісту постанови державного виконавця про відкриття виконавчого провадження, Шевченківським районним судом м. Львова було ухвалено рішення про витребування з чужого незаконного володіння ОСОБА_6 (боржника) нежитлового приміщення загальною площею 382,6 кв.м. по вул. Мазепи, 46 у м. Львові та про повернення його у власність Львівської міської ради, як стягувача (а.с. 41).

Суть доводів ВДВС на заперечення доводів скарги Львівської міської ради зводиться до того, що за вище згаданим рішенням Шевченківського районного суду м. Львова боржник ОСОБА_6 зобовязаний особисто вчинити певні дії (повернути вище згадане нежитлове приміщення по вул. Мазепи, 46 у м. Львові у власність стягувача - Львівської міської ради), однак боржник ухиляється від вчинення цих дій, без його участі виконати це рішення суду неможливо, а тому державним виконавцем у відповідності до частини 3 ст. 75 Закону України „Про виконавче провадження і було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження (а.с. 35-39).

В той же час, стаття 75 Закону України „Про виконавче провадження регламентує загальні умови виконання рішень, за якими боржник зобовязаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення (глава 7 Закону України „Про виконавче провадження).

Подальші статті глави 7 Закону України „Про виконавче провадження містять перелік цих дій, які боржник зобовязаний особисто вчинити або утриматися від їх вчинення, зокрема: поновлення на роботі (ст. 76), відібрання дитини (ст. 77), виселення боржника (ст. 78), вселення стягувача (ст. 79).

Виходячи з системного аналізу положень Закону України „Про виконавче провадження, колегія суддів приходить до висновку про те, що виконання рішення суду про витребування з чужого незаконного володіння боржника нежитлового приміщення та повернення його у власність стягувача регламентується статтею 61 Закону України „Про виконавче провадження, якою встановлено, що у разі присудження стягувачу предметів, зазначених у виконавчому документі (в даному випадку - повернення нежитлового приміщення у власність Львівської міської ради), державний виконавець вилучає ці предмети (нежитлове приміщення) у боржника і передає їх стягувачу (уповноваженому на те представнику Львівської міської ради), про що складає акт передачі. І лише у разі знищення предмета, що має бути переданий стягувачу в натурі (нежитлового приміщення), державний виконавець складає акт про неможливість виконання рішення, що є підставою для закінчення виконавчого провадження.

У письмових запереченнях ВДВС на скаргу Львівської міської ради міститься посилання на те, що на 31.10.2014 року державним виконацем було призначено організацію виконання виконавчого документу, про що було повідомлено боржника і стягувача. При цьому представник останнього (стягувача) зявився 31.10.2014 року на згадану вимогу державного виконавця (а.с. 37).

В суді апеляційної інстанції державний виконавець визнав, що 31.10.2014 року боржник на виконання виконавчого документа не зявився і інші учасники виконавчого провадження мали безперешкодний доступ до спірного нежитлового приміщення.

Однак, ні ВДВС у письмових запереченнях на скаргу Львівської міської ради, ні державним виконавцем в суді апеляційної інстанції не було наведено аргументованих доводів щодо неможливості вилучення нежитлового приміщення, зазначеного у виконавчому документі, у боржника та передачі його стягувачу (Львівській міській раді) в особі уповноваженого її представника по акту передачі, чого зроблено не було.

За вище наведених обставин у державного виконавця були відсутніми правові підстави для винесення 16.12.2014 року постанови про закінчення виконавчого провадження, що оскаржується Львівською міською радою, і доводи апеляційної скарги цього висновку не спростовують.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.2 п.1, 312 п.1, 314 ч.1 п.4, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Шевченківського відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції відхилити та залишити ухвалу Шевченківського районного суду м. Львова від 23 вересня 2015 року без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий:

Судді: