04.08.2015 Справа № 363/1346/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 серпня 2015 року Вишгородський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Чіркова Г.Є.,

при секретарі Бариш А.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вишгороді цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ТОВ «База відпочинку «Фалькон» та Глібівської сільської ради Вишгородського району Київської області, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину,

встановив:

позивачка звернулася до суду з позовом, посилаючись на те, що її чоловік ОСОБА_2, діючи без її згоди як дружини, передав до статутного капіталу ТОВ «База відпочинку «Фалькон» належні їм на праві спільної сумісної власності подружжя 3/10 частини Бази відпочинку «Сокіл». У звязку з нікчемністю вказаного правочину просила визнати недійсним рішення виконавчого комітету Глібівської сільської ради Вишгородського району Київської області №42 від 08 вересня 2006 року та видане на його виконання свідоцтво про право власності на нерухоме майно та стягнути в натурі з ТОВ «База відпочинку «Фалькон» та відновити право спільної сумісної власності подружжя на 3/10 частини бази відпочинку «Сокіл».

Представник позивача в суді просив про задоволення позову з викладених у ньому підстав.

ВідповідачОСОБА_2 проти позову не заперечував. Пояснив, що після придбання 3/10 частин бази відпочинку він без згоди на те дружини передав їх до статутного капіталу ТОВ «База відпочинку «Фалькон», жодних прибутків від діяльності товариства не отримував. Пояснив, що спорів про поділ іншого спірного майна між подружжям не має. Позов до нього предявлено у звязку з виникненням в нього проблем з корпоративними правами.

Представник відповідача ТОВ «База відпочинку «Фалькон» проти позову заперечив, посилаючись на те, що вказаний правочин вчинено без будь-яких порушень законодавства, а тому позивачка має право лише на компенсацію вартості її частки.

Представник Глібівської сільської ради Вишгородського району Київської області до суду не прибув, подав заяву про розгляд справи за його відсутності.

Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного.

Як убачається з матеріалів справи, 29 березня 1986 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено шлюб. З того часу сторони знаходяться в шлюбі.

28 квітня 2006 року на підставі договору купівлі-продажу ОСОБА_2 придбав у ТОВ «Аспект» 3/10 частини бази відпочинку «Сокіл», що знаходиться за адресою Київська область, Вишгородський район, Глібівська сільська рада, «Зелений бір», урочище 4. На той час ОСОБА_2 та ОСОБА_1 знаходилися у зареєстрованому шлюбі.

Право власності ОСОБА_2 на частку у спільному майні 24 травня 2006 року зареєстровано Вишгородським БТІ.

27 липня 2006 року ОСОБА_2 на виконання рішення установчих зборів від 26 липня 2006 року передав до статутного капіталу ТОВ «База відпочинку «Фалькон» 3/10 частини Бази відпочинку «Сокіл».

Рішенням виконавчого комітету Глібівської сільської ради Вишгородського району Київської області №42 від 08 вересня 2006 року оформлено право власності на Бази відпочинку «Сокіл» за ТОВ «База відпочинку «Фалькон» та на підставі заяви власника змінено назву з Бази відпочинку «Сокіл» на Базу відпочинку «Фалькон».

Згідно Свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії ЯЯЯ №789389 виданого 19 вересня 2006 року власником обєкту нерухомого майна є ТОВ «База відпочинку «Фалькон».

Відповідно до ч. 1 та ч. 3 ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Відповідно до ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників.

У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників.

Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно ст. 115 ЦК України господарське товариство є власником майна, переданого йому учасниками товариства у власність як вклад до статутного (складеного) капіталу; продукції, виробленої товариством у результаті господарської діяльності; одержаних доходів; іншого майна, набутого на підставах, що не заборонені законом.

Вкладом до статутного (складеного) капіталу господарського товариства можуть бути гроші, цінні папери, інші речі або майнові чи інші відчужувані права, що мають грошову оцінку, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про господарські товариства» товариство є власником майна, переданого йому учасниками у власність як вклад до статутного (складеного) капіталу; продукції, виробленої товариством в результаті господарської діяльності; одержаних доходів; іншого майна, набутого на підставах, не заборонених законом.

Ризик випадкової загибелі або пошкодження майна, що є власністю товариства або передане йому в користування, несе товариство, якщо інше не передбачено установчими документами.

Вирішуючи цю справу, суд враховує особливий статус спірного майна, яке складає 3/10 частини бази відпочинку, яка в свою чергу в цілому складається з 57 окремих будівель і споруд та є майном товариства. Вказане майно товариством набуте за рахунок вкладу його учасника в спосіб не заборонений Законом.

Вказана частина бази відпочинку в натурі ніколи не виділялася, якою позивачка фактично ніколи не володіла та не користувалася, інших спорів про поділ спільного майна подружжя у сторін не має.

Відповідно до розяснень даних у п. 28 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» статтею 12 Закону України від 19 вересня 1991 р. N 1576-XII "Про господарські товариства" встановлено, що власником майна, переданого йому засновниками і учасниками, є саме товариство. Вклад до статутного фонду господарського товариства не є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Виходячи зі змісту частин 2, 3 ст. 61 СК України, якщо вклад до статутного фонду господарського товариства зроблено за рахунок спільного майна подружжя, в інтересах сім'ї, той із подружжя, хто не є учасником товариства, має право на поділ одержаних доходів.

У разі використання одним із подружжя спільних коштів усупереч ст. 65 СК України інший із подружжя має право на компенсацію вартості його частки.

Отже, з моменту внесення майна до статутного фонду ТОВ «База відпочинку «Фалькон», саме це товариство є єдиним власником майна і це майно не може одночасно перебувати у власності інших осіб.

Таким чином норми ст.ст. 61, 65 СК України та ст. 12 Закону України «Про господарські товариства» підлягають застосуванню до спірних правовідносин в цій справі відповідно до згаданих розяснень, а тому заявлені позовні вимоги задоволені бути не можуть.

З цих же підстав суд не приймає до уваги доводи позову про нікчемність правочину.

Слід зазначити, що позивачка за певних обставин у відповідності до вказаних норм Закону і за наявності відповідних підстав має право на компенсацію вартості своєї части у спільному майні подружжя.

За таких обставин порушених прав позивачки, які б підлягали захистові в цій справі, виходячи з висунутих позовних вимог, судом не встановлено, а тому позов задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного і керуючись статтями 209-215 ЦПК України,

вирішив:

в задоволенні позову відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Київської області протягом 10 днів з дня його проголошення шляхом подання в зазначений строк апеляційної скарги через Вишгородський районний суд.

Суддя