АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 171/438/15-ц 22-ц/774/1739/К/15
Справа №171/438/15-ц Головуючий в 1 інстанції
Провадження № 22-ц/774/1739/К/15 суддя Диба Л.М.
Категорія № 53 (ІV) Доповідач Братіщева Л.А.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді: Братіщевої Л.А.,

суддів: Грищенко Н.М., Чорнобука В.І.,

при секретарі: Маслової К.В.,

за участі: позивача ОСОБА_1, представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за ОСОБА_1 на рішення Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 27 квітня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю «Лілія» про зобовязання видати довідку про заробітну плату,-

ВСТАНОВИЛА:

В лютому 2015 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до відповідача ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю «Лілія» (далі ТОВ «Лілія») про зобовязання видати довідку про заробітну плату.

В обґрунтування позову зазначила, що вона працювала на посаді секретаря-машиністки в ТОВ «Лілія» з 01.02.1993 року по 03.11.1997 року. Їй 11.01.2015 року виповнилось 57 років, що дає їй право вийти на пенсію. У звязку з тим, що вона в 2010 році отримала інвалідність ІІІ групи, то 12.08.2010 року зверталась до відповідача із заявою про надання довідки щодо нарахування заробітної плати, однак керівництво ТОВ «Лілія» втратило документи і не могло видати вказану довідку, проте видало довідку, згідно якої вона нібито працювала в ТОВ «Оріон-ЛТД», що не відповідає дійсності. Оскільки пенсія за віком їй не буде призначена в 2015 році, просила суд зобовязати ТОВ «Лілія» видати довідку про заробітну плату за час її роботи, яка б відповідала вимогам Постанови Кабінету Міністрів України від 05 липня 2006 року № 919 та підпункту 1 пункту 3 згідно з Постановою КМУ № 166 від 29.02.2012 року.

Рішенням Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 27 квітня 2015 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Зобовязано ТОВ «Лілія» видати ОСОБА_1 офіційну довідку про розмір її заробітної плати за період з 01.02.1993 року по 03.11.1997 року із зазначенням у довідці розмірів помісячної заробітної плати виходячи з річної заробітної плати шляхом її поділу на 12 місяців.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, просила скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог. Вважає, що суд, ухвалюючи рішення, не врахував, що вона звернулась до суду у звязку із тим, що відповідач повністю втратив документи про нарахування та виплату їй заробітної плати за період її роботи на підприємстві, а тому повинен був видати довідку саме з посиланням на Постанову КМУ № 919 від 05.07.2006 року зі змінами, внесеними Постановою КМУ № 166 від 29.02.2012 року «Про затвердження Порядку визначення заробітної плати (доходу) для обчислення пенсії у разі втрати документів про її нарахування та виплату». Вважає, що без посилання в довідці на 2014 рік, вона не зможе призначити собі пенсію у 2015 році, а керівництво відповідача їй в цьому відмовляє.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, в тому числі, питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.

Проте, вказаним вимогам оскаржуване рішення суду не відповідає.

Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог.

Так, відповідно до матеріалів справи ОСОБА_1, звертаючись до суду з даним позовом поставила питання про зобовязання підприємства відповідача видати їй довідку за період її праці на підприємстві і яка, як вона зазначає в позові, «відповідала би вимогам Постанови КМУ від 05 липня 2006 року № 919 та підпункту 1 пункту 3 згідно з Постановою КМУ № 166 від 29.02.2012 року».

Як вбачається з тексту оскаржуваного рішення, суд першої інстанції ухвалюючи його залишив поза увагою вимоги ст. 11 ЦПК України, та вийшов за межі позовних вимог та всупереч вимог ст. 213 ЦПК України, без будь-якого обґрунтування зобовязав відповідача видати ОСОБА_1 офіційну довідку про розмір її заробітної плати за період з 01.02.1993 року по 03.11.1997 року із зазначенням у довідці розмірів помісячної заробітної плати виходячи з річної заробітної плати шляхом її поділу на 12 місяців.

Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду підлягає скасуванню з підстав недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими та порушення судом норм процесуального права, з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного.

Як встановлено колегією суду та вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 з 01.02.1993 року по 03.11.1997 року працювала на посаді секретаря-машиністки в ТОВ «Лілія», що не заперечується сторонами.

У відповідь на заяву ОСОБА_1 про видачу їй довідки про заробітну плату за час її роботи на підприємстві відповідача, її було повідомлено про неможливість видачі такої довідки через втрату документів підчас реорганізації підприємства (а.с.6).

У відповідності до ст. 49 КЗпП України власник, або уповноважений ним орган зобовязаний видати працівнику на його вимогу довідку про його роботу на даному підприємстві, в установі, організації із зазначенням спеціальності, кваліфікації, посади, часу роботи та розміру заробітної плати.

Постановою КМУ № 119 від 05.07.2006 року «Про затвердження порядку визначення заробітної плати (доходу) для обчислення пенсії у разі втрати документів про її нарахування та виплату» за період до 01.01.1998 року та у разі відсутності даних у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків та інших обовязкових платежів заробітна плата (дохід) застрахованої особи за кожен місяць страхового стажу, який враховується при обчисленні пенсії, визначається за наявності підприємства, де працювала особа або їх правонаступник виходячи із розміру середньої заробітної плати за відповідною професією на такому підприємстві, а за відсутності відповідної професії, заробітна плата визначається за аналогічною професією на такому підприємстві.

Виходячи з позовних вимог, матеріалів справи та положень зазначеної постанови, рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 листопада 2012 року (а.с.19) було зобовязано ТОВ «Лілія» видати ОСОБА_1 довідку про нарахування заробітної плати за час її роботи в ТОВ «Лілія» з 01.02.1993 року по 03.11.1997 року на посаді секретаря-друкарки, при цьому, ухвалюючи рішення колегія суддів взяла до уваги, що з причини втрати документів підприємством відповідача була оформлена довідка про заробітну плату працівника аналогічної професії, аналогічного підприємства за період 1993-1997 років, а саме ТОВ «Оріон-ЛТД». Також колегією суддів було зазначено, що це цілком відповідає вимогам Постанови КМУ № 191 від05.07.2006 року, але позивачу довідка не була видана, тож рішенням апеляційного суду було зобовязано ТОВ «Лілія» видати позивачу таку довідку (а.с.19).

Таким чином, зазначені обставини спростовують доводи позивача щодо безпідставності оформлення відповідачем довідки про заробітну плату працівника аналогічної професії на аналогічному підприємстві.

Згідно положень ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Так, рішенням апеляційного осуду Дніпропетровської області від 29 листопада 2012 року вже було вирішене питання про зобовязання відповідача видати ОСОБА_1 довідку про нарахування заробітної плати за час її праці на підприємстві відповідача. Рішення суду не скасоване, отже є чинним.

Виходячи із зазначеного, колегія суддів вважає безпідставними вимоги ОСОБА_1 щодо видачі їй іншої довідки та вважає за необхідне відмовити їй в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 303, 307, п.п. 2,4 ч. 1 ст. 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 27 квітня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю «Лілія» про зобовязання видати довідку про заробітну плату.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: