Справа № 562/3561/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"25" вересня 2015 р. Здолбунівський районний суд

Рівненської області

в складі: головуючого судді Мички І. М.

при секретарі Прадош О. М.

за участю позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Здолбунів цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" про захист прав споживача, визнання кредитного договору недійсним,-

в с т а н о в и в:

Позивач, звернулась до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», про захист порушеного права споживача фінансових послуг, визнання кредитного Договору № ROZ0GA від 21 липня 2008 року недійсним, укладеним під приводом омани.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 21 липня 2008 року, між нею та Закритим акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк»), було укладено кредитний Договір № ROZ0GA.

Позивач зазначає, що Банк не дотримав та грубо порушив встановлені коментованими Законами імперативні вимоги діючого Законодавства України та приписи Національного Банку України, які визначені законом як істотні та є необхідні для даного виду договорів, а саме: не виконав вимоги Закону про дотримання істотних умов договору, щодо надання Позичальнику обєктивної, повної та достовірної інформації, про умови кредиту під час укладення договору про надання споживчого кредиту забезпеченого іпотекою, які є істотними для такого виду договорів а також на те, що Банк в умовах кредитного договору, приховав фактичне значення реальної процентної ставки та фактичне значення подорожчання кредиту, які суттєво відрізняються від тієї реальної процентної ставки за кредитом та, того розміру подорожчання кредиту, які були обумовлені та узгодженого між сторонами кредитного правочину в його умовах, що на переконання Позивача, є ознаками введення її Банком в оману. За таких обставин, просить суд визнати кредитний договір недійсним, укладеним під приводом омани. .

У судовому засіданні позивач та представник позивача ОСОБА_2, позовні вимоги підтримали у повному обсязі. Пояснили, що відповідачем навмисно недотримано та грубо порушено встановлені вимоги діючого законодавства України та приписи Національного Банку України для укладення оспорюваного виду кредитного договору, які визначені законом як істотні та є необхідні, зокрема: банк належно не виконав вимоги Закону, про дотримання істотних умов договору.

У ході судового розгляду справи представник позивача ОСОБА_2, повністю підтвердив обставини, на які посилається у позовній заяві та просив позов задоволити у повному обсязі.

Представник відповідача, позовні вимоги не визнав. Пояснив, що сторони, керуючись своїм власним волевиявленням, уклали правочин на визначених ними умовах, досягли всіх істотних умов договору та приступили до його виконання. До кредитного Договору №ROZ0GA від 21 липня 2008 року, було складено Додаток №2, в якому викладено «Графік погашення кредиту», (надалі - Графік). Тому вважати, що до позивача не була доведена певна інформація немає підстав з огляду на підписання договору та графіку його сторонами з визначеними умовами, які відповідають вимогам закону та наслідки їх укладення вже настали. Крім того, позивач не наводить жодних обставин, які свідчили б про те, що він не уклав би даний договір володіючи іншою інформацією.

Представник відповідача у судовому засіданні наголосив на тому, що при укладенні кредитного договору банк надав позичальнику всю належну інформацію, про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту, з якою позичальник був ознайомлений. А тому посилання позивача ґрунтується на припущеннях та не вказує на жодну фактичну обставину, яка б могла свідчити, про вину та умисел відповідача при укладенні правочину.

Вислухавши сторони, дослідивши представлені у справі докази, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що 21 липня 2008 року, між позивачем та Закритим акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк»), було укладено кредитний Договір № ROZ0GA.

Відповідно до п.п.1.1., 8.1.,кредитного Договору, Банк зобовязався надати «Позичальникові» кредитні кошти на строк з 21-07-2008 р. по 21-07-2023 р. включно, у вигляді не поновлюваної лінії (далі «Кредит») у розмірі 27 964,40грн. (Двадцять сім тисяч девятсот шістдесят чотири долара 40 центів США.) на споживчі цілі, з них: 23000,00 дол.США шляхом видачі готівки через касу, а також 690,00 дол. США, на сплату винагороди за надання фінансового інструменту у момент надання кредиту; 120,48 дол.США для сплати особистого страхування за договором особистого страхування на перший рік дії кредиту, а також у розмірі 4007,25 дол.США - на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених п.п. 2.1.3, 2.2.7 даного Договору, і сплатою за користування Кредитом відсотків у розмірі 1,25% на місяць на суму залишку заборгованості за Кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3,00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00% від суми виданого кредиту щомісяця в Період сплати, винагорода за резервування ресурсів у розмірі 4,08% річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п. 7.2 кредитного Договору.

Періодом сплати сторони узгодили вважати період з «20» по «25» число кожного місяця.

Погашення заборгованості за цим договором (за винятком винагороди, що сплачується в момент надання кредиту) здійснюється в наступному порядку:

Щомісяця в Період сплати, Позичальник зобов'язався надавати Банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 409,21 дол.США, згідно Графіка погашення кредиту (Додаток 2 до Кредитного договору) для погашення заборгованості за Кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, комісії.

За умовами п. 8.3., забезпеченням виконання Позичальником зобовязань за даним Договором виступає іпотека: 2-х кімнатної квартири загальною площею 100,10 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

В разі порушення Позичальником будь-якого із зобовязань, із погашення кредиту, Відповідач, в п.8.4. встановив собі право нараховувати та водночас, зобовязання для Позичальника, сплачувати Банку пеню, в розмірі 0,15% (що становить 54% річних (0,15% х 360 днів), від суми простроченого платежу за кожний день просточення платежу, але не менше 1 (однієї) гривні.

Відповідачем викладено графік погашення заборгованості, в додатку №2 до вказаного кредитного Договору.

У відповідності до положень ст.ст. 1054,1055 ЦК України кредитний договір повинен бути укладений в письмовій формі та містити в собі положення щодо розміру та умов кредиту.

Укладений сторонами кредитний договір визначений сторонами як споживчий кредит, а тому для нього встановлено особливий порядок укладення.

У договорах за участю фізичної особи - споживача, враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів (ч.2 ст.627 ЦК України). Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом (ч. 3 ст.1054 цивільного закону).

Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень п.п. 22, 23 ст. 1, ст. 11 ,ч. 8 ст. 18, ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв'язку з положеннями ч. 4 ст. 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) визначено, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

За положеннями ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Частиною 2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», та ч.1 ст.6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» передбачено, що «Фінансові послуги врегульовують питання щодо відомостей, які кредитодавець має у письмовій формі повідомити споживачеві перед укладенням договору споживчого кредитування».

У частині 4 пункту 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та ч.1 ст.6 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» встановлено: «У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) умови дострокового розірвання договору; 7) інші умови, визначені законодавством.

До інших умов, визначених актами цивільного законодавства, у даному конкретному випадку з урахуванням специфіки кредитного договору та виду забезпеченості (яким, згідно припису п.8.3. кредитного договору є іпотека), слід віднести обов'язкові умови які урегульовують дані правовідносини зокрема, ОСОБА_4 України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечними боргом і іпотечними сертифікатами» № 979-IV .

Статею 1 вказаного Закону визначено, що іпотечний борг - це основне зобов'язання за будь-яким правочином, виконання якого забезпечене іпотекою.

За правилом ст.2 Закону, договір про іпотечний борг виникає з цивільно правових відносин між сторонами договору за умови дотримання встановлених цим Законом вимог. Умови договору про іпотечний борг та зміст самого іпотечного договору розробляє кредитодавець.

Основні економічні та правові вимоги виникнення іпотечного боргу мають бути розкриті Кредитодавцем іще до укладення договору про іпотечний борг. Ця інформації має бути оприлюднена ним у письмовій форміі містити: опис усіх грошових зборів і витрат, пов'язаних з установленням іпотеки; принципи визначення плати за договором про іпотечний борг; порядок дострокового виконання основного зобов'язання у разі неплато-спроможності боржника або невиконання боржником своїх зобов'язань за договором про іпотечний борг та юридичні наслідки цього невиконання; право боржника попереджати кредитодавця про можливе невиконання основного зобов'язання; реквізити ліцензії та/або свідоцтва про внесення кредитодавця до Державного реєстру фінансових установ чи Державного реєстру банків; положення про інфляційне застереження.

Встановлена законодавцем в коментованій нормі Закону передумова обов'язкової необхідності для Банку здійснювати встановлення положення про інфляційне застереження, (яке Законодавцем визначено, як спосіб встановлення та узгодження з Іпотекодавцем домовленості про розрахунки індексації інфляційних втрат вартості предмету іпотеки та збереження її реальної вартості),є такою, що перш за все направлена, на необхідність дотримання рівноправ'я сторін (учасників договору), дотримання справедливого балансу договірних правовідносин та на збереження реальної вартості предмету іпотеки.

В супротивному випадку, відсутність в умовах спірного правочину вище зазначених застережень та домовленостей між сторонами кредитного договору, суттєво порушує баланс договірних правовідносин Позичальника, істотно знецінює вартість предмету іпотеки та значно погіршує становище Іпотекодавця йому на шкоду, що є недопустимим.

Отже, вище наведена правова конструкція норм Законів, надає суду підстави для висновку, що: на дані правовідносини, окрім вимоги ст. 1054 ЦК України, ЗУ «Про захист прав споживачів», ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», також поширюється дія норм ЗУ «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечними боргом і іпотечними сертифікатами», і при укладенні такого виду кредитного договору, Кредитодавець має керуватись правилами та дотримуватись імперативних норм і вимог, встановлених цими Законами; приписи ст.2 Закону № 979-IV, «;щодо необхідності та обовязку визначення кредитодавцем саме в кредитному договорі основних економічних та правових вимог виникнення іпотечного боргу, на які міститься посилання в ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та ч.1 ст.6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»(із числа інших обов'язкових умов, що випливають із суті та умов договору), мають бути визначені та розкриті Банком саме в змісті кредитного договору іще до укладення іпотечного договору, шляхом оприлюднення таких відомостей у письмовій формі».

Вище зазначені вимоги, є визначеними законом істотними умовами кредитного договору, укладеного між позичальником і банком, а їх зміст та умови є такими, що можуть вплинути на рішення споживача про необхідність придбання послуги з надання кредиту та являються необхідними і обовязковими для такого виду договорів.

В п.14. Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" вказано, що при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215,1048-1052,1054-1055), статті 18-19 Закону України "Про захист прав споживачів".

Відповідно до ч.5 ст.11, ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів" до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

З аналізу та вивчення матеріалів кредитного Договору № ROZ0GA від 21 липня 2008 року, судом встановлено, що в його змісті є відсутніми встановлені законодавством обов'язкові умови, які необхідні для його укладення, а саме Відповідач, при укладанні спірного кредитного договору з позичальником не здійснив належно детальний, достовірний та обєктивний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту згідно імперативних вимог п.2 ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» та вимоги п.3 «Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» (надалі - Правила), затверджених постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007 року N 168; Не зазначив належно вид і предмет кожної супутньої послуги з обґрунтуванням їх вартості згідно вимоги п.3.4 Правил; Не визначив належно реальну процентну ставку в порушення вимоги п.3.3 Правил; Не визначив та не вказав належно про абсолютне значення подорожчання кредиту в грошовому вигляді , згідно вимоги п.3.3 «Правил», шляхом підсумовування всіх платежів здійснених споживачем як на користь банку, так і на користь третіх осіб під час отримання, обслуговування та погашення кредиту; В порушення вимоги п. 3.8 «Правил», Банк не встановив застереження, щодо попередження позичальника про настання валютних ризиків; Всупереч вимоги п.3.4 «Правил», не зазначив про умови відкриття, ведення та закриття банківського рахунку, тарифи а також про всі суми коштів, які споживач має сплатити за договором банківського рахунку у звязку з отриманням кредиту, його обслуговування і погашенням; В порушення вимоги п.7 ч.1 ст.6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових ринків», не визначив строк дії кредитного договору; Всупереч вимоги п.8 ч.1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових ринків», не визначив порядок припинення дії кредитного договору; В порушення вимоги п.6 ч.4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», не встановив істотної умови договору, про дострокове розірвання кредитного договору, що не є тотожним з достроковим поверненням кредиту;Не визначив відповідальніості кредитора при порушені умов договору, щодо умов повернення і зарахування кредиту (зокрема, в разі зарахування коштів з каси банку на транзитні рахунки або на рахунки не зазначені в договорі) як того вимагають норми ч.2 ст. 345 ГКУ та п.9 ч.1 ст.6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових ринків»; В порушення вимоги ст.61 Закону України «Про банки і банківську діяльність», відсутнє застереження щодо збереження банківської таємниці та відповідальності за її розголошення; Не здійснив оприлюднення інформації про умови іпотечного кредитування згідно імперативної вимоги ст. 2 ЗУ «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати»; Не встановив положення про інфляційне застереження та не узгодив домовленості, про розрахунки індексації щодо збереження реальної вартості предмету іпотеки.

У відповідності до ст.638 ЦК, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Кредитний договір є неукладеним (не відбувся), коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б однієї його істотної умови, передбаченої законодавцем.

Відповідно до п.8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», підставою недійсності правочину, відповідно до ч.1 ст.215 ЦК, є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст.203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. Зокрема, не є укладеним правочин (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо).

Отже, оскільки вище вказані обов'язкові відомості не були встановлені та не розкриті відповідачем в кредитному договорі, і докази про це, не були надані суду та є відсутніми, за таких умов, суд прийшов до висновку, що кредитний договір не відповідає вимогам чинного законодавства України, а його сторонами, в належній формі не було досягнуто згоди щодо істотних умов договору, передбачених законодавцем .

Разом з тим, судом встановлено, що відповідно до умов п.п. 1.1., 8.1. кредитного Договору № ROZ0GA від 21 липня 2008 року, Відповідач в порядку та на умовах визначених цим Договором, взяв на себе зобовязання надати Позичальнику у тимчасове користування Кредит, зі сплатою останнім 15,0 (п'ятнадцять цілих) процентів річних (1,25% х 12 місяців), за користування Кредитом, зі строком повернення до 21 липня 2023 року.

В змісті Додатків № 1, №2 до кредитного Договору № ROZ0GA від 21 липня 2008 року, викладено інформацію та наведено графік погашення кредиту і розрахунок реальної процентної ставки за кредитом.

Згідно даних Додатку №1 до кредитного договору № ROZ0GA від 21 липня 2008 року, реальна процентна ставка визначена на рівні 19,30% річних. Розмір сукупної вартості кредиту та абсолютного значення подорожчання кредиту, в умовах кредитного договору Відповідачем не визначено.

Відповідно до правила ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства

Згідно правила ч.1 ст. 1056-1 ЦК України, процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.

Постановою Правління НБУ № 168 від 10.05.2007 року "Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту", які розроблені у відповідності до ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів", затверджено форму детального розпису сукупної вартості кредиту та Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту (надалі - Правила).

У даних Правилах вказані обов'язкові умови із числа інших обов'язкових умов договору, на які міститься посилання в ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів", необхідність яких випливає із суті та умов договору, які є істотними та які можуть вплинути на рішення споживача про необхідність придбання послуги з надання кредиту.

Витрати, що складають сукупну вартість кредиту, законодавцем визначено у частині д). п.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», згідно якої сукупна вартість кредиту включає перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо.

Частиною 2 п. 16. постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» передбачено що суди повинні з'ясувати виконання банками чи іншими фінансовими установами положення статей 11, 18, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», а також пункту 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168.

На підставі відповідного клопотання представника Позивача, 29.04.2015 року, судом було призначено проведення судово економічної експертизи експертом «Київської незалежної судово експертної установи».

Клопотанням судового експерта «Київської незалежної судово експертної установи» ОСОБА_5, від 17.06.2015 року, було затребувано від позивача та відповідача додаткові документи по кредитному договору №ROZ0GA від 21.07.2008р., які необхідні для проведення експертизи. Копію даного клопотання було направлено судом його сторонам.

Однак Відповідачем, не було надано судовому експерту додаткові матеріали справи.

Експертиза проводилась за наявними матеріалами справи, які надані експерту позивачем.

Частиною ст.146 ЦПК України встановлено: У разі ухилення особи, яка бере участь у справі, від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з'ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

Отже враховуючи, що проведення судово економічної експертизи має суттєве значення по справі, для встановлення викладених позивачем в позовній заяві обставин, щодо факту введення банком позичальника в оману, при укладенні оспорюваного кредитному договору №ROZ0GA від 21.07.2008р.,, а також те, що відповідач ухилився від подання експерту необхідних документів, за таких обставин, суд прийшов до висновку та вважає можливим, визнати встановлені експертним дослідженням факти, для зясування яких, було призначено судом проведення судово економічної експертизи.

В судовому засіданні представник відповідача визнав правильним та достовірним вище зазначений висновок судового експерта та пояснив, що до його змісту і даних зауважень не має. Представник Відповідача також пояснив, що в дійсності, Банк не виконав вимоги ст..11 Закону Украхни «Про захист прав споживачів». Інших належних і допустимих доказів по справі, які б спростовували чи/або ставили під сумнів зазначений висновок судового експерта, Відповідач не надав суду.

Викладені судовим експертом відповіді на поставлені судом питання, надані ним в категоричній формі. Відповідач не надав суду жодних письмових доказів, які б ставили під сумнів або спростовували зазначений висновок судового експерта. А відтак, у суду немає підстав для сумніву в обєктивності, всебічності та обгрунтованості виконаної ним експертизи, яку приймає як доказ, наведених позивачем обставин.

З дослідженого судом висновку судового експерта від «28» липня 2015 року, №1310 здобутого як доказ, за клопотанням сторони Позивача, судовим експертом було встановлено, що реальна процентна ставка за користування кредитом, яка зазначена в умовах кредитного договору №ROZ0GA від 21.07.2008р., на момент його укладення в розмірі 19,30% річних, є нижчою від реальної процентної ставки встановленої під час проведення експертизи, яка становить фактично 23,55%.

Абсолютне значення подорожчання кредиту (тобто, фактична сума переплати за кредитом), встановлене експертизою на момент укладення кредитного договору №ROZ0GA від 21.07.2008р., фактично складає 54174,50 дол.США, що є більше розміру «Суми % та винагород» зазначених в умовах договору у розмірі 49700,65 дол.США .

Щомісячні платежі, передбачені умовами кредитного договору №ROZ0GA від 21.07.2008р. на момент його укладення, становили: від 409,21 дол.США до 731,62 дол.США.

Також, судовим експертом Київської незалежної судово експертної установи ОСОБА_5, встановлено, що документальне оформлення операцій ПАТ КБ «Приватбанк» з надання кредиту виконане без врахування вимог «Правил надання банками інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» (затверджених Постановою НБУ №168 від 10.05.2007р.), оскільки кредитний Договір № ROZ0GA від 21.07.2008р. та додатки до нього не містять розрахунку реальної процентної ставки і абсолютного значення подорожчання кредиту, а також Додаток №2 «Графік погашення кредиту» до кредитного Договору №ROR0GA00000069 від 07.08.2008р. не відображає інформації щодо сплати страхових платежів.

В судовому засіданні встановлено і учасниками процесу не заперечується, що висновок експерта надійшов на адресу суду в прошитому і пронумерованому вигляді на 14-ти аркушах, при цьому до експертизи додано додаток № 1. Додаток № 1 містить дослідження абсолютного подорожчання кредиту та реальної ставки за договором про надання споживчого кредиту в іноземній валюті. А тому, суд оцінює вказаний висновок експерта, як належний і допустимий доказ по справі.

Отже, суд вважає, що даним експертним висновком підтверджується, що відповідач скористався тим, що позивачу об'єктивно бракувало знань необхідних для здійснення правильного вибору при підписанні оспорюваного договору і він був введений в оману при отриманні кредитних послуг, а відповідач, в порушення вимог ЗУ "Про захист прав споживачів" не надав позивачу відомості , які потрібні клієнту при укладенні кредитного договору та не зазначив їх в його змісті .

Разом з тим, на підставі встановлених судовим експертом обставин, суд прийшов до висновку, що документальне оформлення ПАТ «Приватбанк» кредиту за кредитним Договором №ROR0GA00000069 від 07.08.2008р., не відповідає всім вимогам Закону та нормативно - правовим актам України, які регулюють питання кредитних правовідносин.

На думку суду, встановлені судовим експертом розбіжності, являються такими, що поліпшують умови банку, який розробляв спірний кредитний договір та додатки №1,№2 до нього. Таким чином, з дослідженого судом висновку експертизи, суд приходить до висновку, що під час укладання договору, банк приховав від позичальника повну та обєктивну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту, чим ввів позичальника в оману, щодо реальної відсоткової ставки та кінцевої загальної суми кредиту, яку сплатив би позичальник банку, погашаючи кредит у порядку, визначеному графіком погашення заборгованості.

Отже, виходячи з положень ст.ст. 203,215,230,548 ЦК України, суд приходить до висновку про те, що в момент підписання кредитного договору між сторонами, позивач був введений в оману відповідачем щодо істотних умов договору, ціни та відсоткової ставки, загальної сукупної вартості та абсолютного значення подорожчання кредиту.

А тому, волевиявлення позивача на укладання кредитного договору у вигляді та розмірах, які фактично встановлені шляхом експертного дослідження, суперечили її волевиявленню на його укладання саме на таких умовах.

У відповідності до ст. 638 ЦК, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Пунктами 1.2 Резолюції Генеральної ОСОБА_6 ООН "Керівні принципи для захисту інтересів споживачів" від 09.04.1985 року №39/248, Хартією захисту споживачів, схваленою Резолюцією Консультативної ОСОБА_6 Європи від 17.05.1973 року №543, Директивою 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 11.05.2005 року (пункти 9,13,14 преамбули), та Директивою 2008/48/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 23.04.2008 року про кредитні угоди для споживачів перед- бачається, що надання товарів чи послуг, у тому числі у фінансовій галузі, не має здійснюватися за допомогою прямого чи опосередкованого обману споживача, а відповідні права споживачів регламентуються як на до контрактній стадії, так і на стадії виконання кредитної угоди.

В п.14. Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року, «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» вказано: «При вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215,1048-1052,1054-1055), статті 18-19 Закону України «Про захист прав споживачів».

ст.ст. 18 і 19 ЗУ «Про захист прав споживачів», встановлено підстави для визнання кредитного договору недійсним. Такими зокрема є, укладення договору на умовах, що обмежують права споживача та вчинення правочину з використанням нечесної підприємницької практики. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами наведений у ч. 3 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів». Відповідно до ч. 4 зазначеної статті, цей перелік не є вичерпним.

Поняття «нечесна підприємницька практика» включає в себе будь-яку підприємницьку діяльність або бездіяльність, що суперечить правилам, торговим чи іншим чесним звичаям та впливає або може вплинути на економічну поведінку споживача щодо продукції.

Згідно з п. 2 ч. 1 ,ч. 2 , ч. 1 п. 7 ч. 3, ч. 6 ст. 19 коментованого Закону, нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.

Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Підприємницька практика з використанням елементів нечесної

Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, у відповідності до правила ч.6 ст..19 ЗУ «Про захист прав споживачів» є недійсні.

У ч. 1 ст. 230 ЦК України визначено: «Якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Омана так само як і обман, сприяє перекрученому формуванню волі учасника правочину, однак на відміну від обману не є результатом навмисних, цілеспрямованих дій іншого учасника правочину. Виникненню омани може сприяти відсутність належної обачності, часом самовпевненість учасника угоди або дії третіх осіб .

Ознакою обману, на відміну від помилки, є умисел: особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї.

В пункті 20 Постанови №9 Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», судам наголошено: правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Висновок судово-економічної експертизи підтверджує, що під час укладення кредитного договору Банк приховав від позичальника повну та об'єктивну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту та вказав у угоді занижені значення показників суттєвих умов договору, чим фактично ввів позичальника в оману щодо реальної відсоткової ставки та кінцевої загальної суми кредиту, яку сплатив би позичальник банку, погашаючи кредит у порядку, визначеному графіком погашення заборгованості. Вищенаведене приховування важливої, обєктивної та необхідної інформації від позичальника перед підписанням договору та невідповідність встановлених між сторонами у договорі умов до фактично встановлених з метою встановлення завищених процентів за користування кредитом та отримання прихованого прибутку, суд вважає таким, що свідчить про наявність умислу в діях відповідача.

Таким чином, зіставляючи всі вище наведені в цій частині дані, факти і обставини справи (зокрема, щодо невідповідності цифрових показників реальної процентної ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту) до коментованих норм та імперативних вимог Закону, суд прийшов до висновоку: укладений Позичальником - ОСОБА_1, Кредитний договір №ROZ0GA від 21.07.2008р., є укладений під впливом омани з боку ПАТ КБ «Приватбанк», що у відповідності до правила ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів», розцінюється як елемент нечесної підприємницької практики, використання якої, є заборонено Законом.

В такому разі, укладений за таких умов спірний кредитний правочин є недійсним в силу ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до положень ч.1 ст.21 Закону України «Про захист прав споживачів» права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо при реалізації продукції будь-яким чином порушується право споживача на свободу вибору продукції, принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач, будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію, та ціну продукції визначено неналежним чином. В зв'язку із цим, суд вважає, що підлягає до задоволення позовна вимога про визнання порушеним права позивача як споживача фінансових послуг.

Отже, виходячи з вище наведеної обставини та у зіставленні до вимоги ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», суд дійшов правомірного висновку, що спірний кредитний договір було укладено Банком, з використанням нечесної підприємницької практики, яка є забороненою коментованою нормою Закону.

Окрім того, в судовому засіданні представником відповідача було подано суду заяву та заперечення на позовну заяву, в яких посилаючись на існування судових рішень, зокрема: Здолбунівського районного суду від 0402.2010 року в справі №2-41/10, залишене без зміни ухвалою апеляційного суду Рівненськохї області від 16.06.2010 року, та рішення Здолбунівського районного суду від 05.10.2010 року в справі № 2-118/10, просить суд закрити провадження в звязку із тим, що судами вже було розглянуто спір між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Пунктом 2 ч.1 ст.205 ЦПК України, встановлено виключні підстави для закриття провадження у справі зокрема: Суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі у зв'язку з відмовою позивача від позову або укладенням мирової угоди сторін, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

В судовому засіданні судом було досліджено надані представником Відповідача , коментовані вище судові рішення, виходячи зі змісту яких судом встановлено, що підстави з приводу спору яких Позивач звернувся до суду з позовом по даній справі є відмінними від тих, які були зазначені у наданих представником Відповідача суду судових рішеннях

А відтак, суд відхиляє зазначені заяви представника Відповідача .

Окрім того, в судовому засіданні представником відповідача наголосив, що Сторона Позивач, підміняє поняття номінальної відсоткової ставки реальною процентною ставкою. В обґрунтування наведеного пояснив, що поняття реальна процентна ставка є більш обширніша, ніж номінальна оскільки, включає в себе всі супутні витрати Позичальника при оформленні, отриманні та обслуговуванні кредиту.

Представник Позивача, висловлюючи свої заперечення проти наведеного представником Відповідача аргумента пояснив, що в умовах кредитного договору сторонами не передбачено та не було узгоджено, що за основу при розрахунку відсоткової ставки за користування кредитом буде взято номінальну відсоткову ставку.

Разом з тим, вимогою ч.2 ст.627 ЦК України встановлено: У договорах за участю фізичної особи - споживача, враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом (ч. 3 ст.1054 цивільного закону).

Вимогою ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» та п.п.3.1-3.3. «Правил надання банками інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» (затверджених Постановою НБУ №168 від 10.05.2007р.), встановлено кредитодавцю вимогу встановлювати в умовах кредитного договору зі споживачем саме реальну процентну ставку (а не номінальну).

Отже, зважаючи на це, суд примає за основу пояснення представника Позивача, при відхиленні зазначених доводів і посилань представника Відповідача.

Окрім того, в судовому засіданні представником відповідача було також наголошено, що згідно з ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», у разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.

Статтею 23 Закону України «Про захист прав споживачів» (п.7) передбачена відповідаль-ність за порушення законодавства про захист прав споживачів, а саме, відсутність необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію - у розмірі тридцяти відсотків вартості одержаної для реалізації партії товару, виконаної роботи, наданої послуги, але не менше п'яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а у разі, коли відповідно до закону суб'єкт господарської діяльності не веде обов'язковий облік доходів і витрат, - у розмірі п'яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Отже, з урахуванням зазначеного, представник відповідача вважає, що суд не може визнати кредитний договір недійсним.

Однак, представник Позивача заперечив проти наведеного представником банку та в свою чергу звернув увагу суду на те, що застереженням ст.. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено: якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, яка необхідна для здійснення свідомого вибору споживачів, то такі дії кредитодавця визнаються нечесною підприємницькою практикою.

А правочин, (яким у даному конкретному випадку є Кредитний договір №ROZ0GA від 21.07.2008р.), який здійснено з використанням нечесної підприємницької практики, у відповідності до правила ч.6 ст..19 Закону України «Про захист прав споживачів» є недійсним.

Отже, з огляду на це, суд не бере до уваги коментоване пояснення відповідача, про неможливість застосування судом відповідальності до ПАТ КБ «Приватбанк», встановлену статтями 15 і 23 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки це прямо суперечить нормі ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» та ст..230 ЦК України.

Окрім того, в судовому засіданні представником відповідача було подано суду заяву, про застосування судом строків позовної давності до позовної заяви ОСОБА_1

Як вбачається з матеріалів цієї справи, що позовна заява була подана фактично в канцелярію суду 18.12.2014 року, про що свідчить штамп канцелярії Здолбунівського суду.

Правилом ч.3 ст. 258 ЦК України (в існуючій у 2008 році поточній редакції),було встановлено, що позовна давність у пять років застосовується до вимог про визнання недійсним правочину,вчиненого під впливом насильства або обману.

Згодом в подальшому, частину третю статті 258 ЦК України було виключено на підставі Закону № 4176-VI від 20.12.2011 року «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства» (надалі - ОСОБА_4 № 4176-VI від 20.12.2011 року).

Пунктом 1 частини 5 коментованого Закону № 4176-VI від 20.12.2011 року Законодавцем встановлено: «Протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом, особа має право звернутися до суду з позовом про визнання недійсним правочину, вчиненого під впливом насильства або обману».

В п.3 ч.1 розділу «Прикінцеві та перехідні положення»зазначеного Закону визначено: ОСОБА_4 набирає чинності з дня наступного за днем його опублікування (тобто фактично з 15.01.2012 року). При цьому, стосовно вимог, передбачених п.п.1 та 2 цього пункту, особа може звернутися до суду лише за умови, якщо строк їх предявлення, встановлений положеннями Цивільного кодексу України, що діяли до набрання чинності цим Законом, не сплив на момент набрання чинності цим Законом.

Отже, зважаючи на те, що оспорюваний кредитний Договір № ROZ0GA було укладено 21.07.2008 року, а пятирічний термін станом на 15.01.2012 року (тобто, на момент набрання чинності Закону № 4176-VI від 20.12.2011 року) не сплив, за таких умов, дана позовна заява вважається поданою в межах встановленого Законом строку на звернення до суду про визнання недійсним правочину, вчиненого під впливом обману.

В такому разі, виходячи з вище наведеного слідує, що подана представником ПАТ КБ «Приватбанк» заява, про відмову Позивачу в позовній заяві, в звязку зі спливом строків позовної давності, - не ґрунтується на матеріалах справи та Законі.

З огляду на це, суд відхиляє дане клопотання відповідача, про застосування строків позовної давності.

Відповідно до ч.1 ст.236 ЦК недійсний правочин є недійсним з моменту його вчинення.

Згідно п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року, виконання чи невиконання сторонами зобовязань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності.

Таким чином, зважаючи на вище викладене та враховуючи висновок експерта, суд вважає доведеним, що при укладенні між сторонами кредитного договору, - позивача було введене в оману щодо фактичних істотних умов кредитного договору (зокрема, щодо його ціни та загальної вартості кредиту), а тому позовна вимога про визнання його недійсним підлягає до задоволення.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача судовий збір.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 60, 88, 212, 214-215, 294 ЦПК України, суд,-

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" про захист прав споживача, визнання кредитного договору недійсним задовільнити.

Визнати порушеним право ОСОБА_1 споживача фінансових послуг банку.

Визнати недійсним кредитний договір №ROZ0GA, укладений 21 липня 2008 року між публічним акціонерним товариством комерційним банком "Приват Банк", та громадянкою України ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1).

Стягнути з публічного акціонерного товариства комерційого банку "Приват Банк", м. Дніпропетровськ, вул. Набережна перемоги, 50, МФО 333390, на користь держави судовий збір в розмірі 487 (чотириста вісмдесят сім) грн 20 коп.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Рівненської області. Апеляційна скарга на рішення суду подається через Здолбунівський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя: