Справа № 750/4555/15-ц Провадження № 22-ц/795/2348/2015 Категорія цивільнаГоловуючий у I інстанції Литвиненко І. В. Доповідач - Страшний М. М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 грудня 2015 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіОСОБА_1,
суддів:ОСОБА_2, ОСОБА_3,
при секретарі:ОСОБА_4,
за участю:позивача ОСОБА_5, його представника ОСОБА_6,представника відповідача ОСОБА_7, представника третьої особи ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу ОСОБА_9 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 19 жовтня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_9 про визначення місця проживання дитини та за зустрічним позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_5 про визначення місця проживання дитини,

в с т а н о в и в:

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 19 жовтня 2015 року позов ОСОБА_5 задоволено, визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1, з батьком ОСОБА_11 В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_9 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_9 просить скасувати дане рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 та задовольнити її позов в повному обсязі, посилаючись на невідповідність судового рішення обставинам справи та вимогам закону. Апелянт наполягає на тому, нею створені всі належні умови для виховання дитини, вона піклується про неї, повністю забезпечує її одягом, іграшками, канцелярським приладдям, відвідує з дитиною вистави, кінотеатр, розважальні заклади, в той час як батько використовує в процесі виховання сина методи, які формують у дитини негативні риси і не сприяють розвитку здорової, гармонійної особистості. Апелянт вказує, що позивач формує у дитини негативне ставлення до матері, намагається розлучити дитину з матірю.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_5 та відмовляючи в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_9, суд першої інстанції виходив з відсутності доказів на підтвердження негативного впливу та неналежного виховання позивачем дитини, тривалість постійного проживання дитини з батьком, бажання самої дитини проживати разом з батьком, висновок органу опіки та піклування про доцільність визначення місця проживання дитини з батьком.

Апеляційний суд погоджується із такими висновками, оскільки судом першої інстанції обставини справи зясовані в обсягу, необхідному для правильного вирішення спору, відповідно до встановлених обставин, правильно визначено суть і характер правовідносин сторін та норми матеріального права, що їх регулюють.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_5 та ОСОБА_9 є батьками неповнолітнього ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1. Шлюб між сторонами розірвано.

Сторонами не заперечується, що до травня 2011 року ОСОБА_10 проживав разом з матірю, в період з 26 травня 2011 року по 01 вересня 2011 року у батьків позивача ОСОБА_5, а з 01 вересня 2011 року постійним місцем проживання ОСОБА_10 є місце проживання його батька АДРЕСА_1.

Оскільки сторони проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким з них буде проживати малолітня дитина, відповідно до приписів ст. 161 СК України, зазначене питання має вирішуватись судом з урахуванням ставлення батьків до виконання своїх батьківських обовязків, особистої прихильності дитини до кожного з них, віку дитини, стану її здоровя, інших обставин, що мають істотне значення, а також з урахуванням висновку органу опіки та піклування щодо розвязання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків та на підставі інших документів, які стосуються справи.

Дослідженими судом доказами підтверджується, що кожна зі сторін має належні матеріально-побутові умови, які дають можливість проживати дитині, як з батьком, так із матір'ю, обоє з батьків позитивно характеризуються та відповідально відносяться до виконання своїх батьківських обовязків.

ОСОБА_9 не надала жодного доказу того, що проживання дитини з батьком може зашкодити її інтересам, чи може представляти загрозу для життя чи здоров'я дитини зі сторони батька. Виходячи з інтересів дитини та того з ким із батьків їй буде комфортніше, суд визнає недоцільною перевагу матері перед батьком, як пріоритет у даному спорі.

Апеляційний суд, відповідно до положень ст.ст.160, 161 СК України, враховує більшу прихильність сина ОСОБА_12 саме до батька, його бажання, висловлене в суді першої інстанції проживати з батьком. Фактичне проживання дитини з батьком з 2011 року встановлено також рішенням апеляційного суду Чернігівської області від 10 липня 2014 року (а.с.34-35).

Висновком органу опіки та піклування, що є публічним органом з особливим правовим статусом, уповноваженим законом до вчинення дій, направлених на захист прав, свобод та інтересів дітей, в результаті обстеження матеріально-побутових умов проживання дитини та їх батьків рекомендовано проживання неповнолітнього ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_2, саме з батьком, оскільки останнім створено належні умови для проживання дитини, він має позитивні характеристики, працює, виявляє увагу та турботу про дитину.

Посилання ОСОБА_9 на те, що нею створені належні умови для виховання та навчання дитини, не має вирішального значення для розвязання даного спору, оскільки діти мають право на одержання утримання від обох батьків.

Крім того, заслуговують на увагу доводи представника позивача ОСОБА_5 про те, що ОСОБА_9 більшість часу перебуває у відрядженнях за межами України ( держава Італія), що підтверджується наданими нею ж копіями товарних чеків (а.с.79-93), що свідчить про неможливість тривалого спілкування матері з дитиною.

Конвенція про права дитини, виходячи із рівності прав матері та батька, у пункті 1 статті 9 проголосила правило, за яким дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини.

За змістом ч. 1 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обовязків мають ґрунтуватись на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересів дитини.

Також згідно з ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, що ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами,, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Принцип Декларації прав дитини 1959 року проголошує, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості.

Головним критерієм при визначенні місця проживання дітей, є інтереси дитини, які повинні переважати над інтересами батьків (рішення Європейського суду з прав людини у справі „Гофман проти Німеччини" від 11.10.2001 року). Разом з тим, той із батьків, який не проживає з дитиною, повинен мати можливість підтримувати регулярні контакти з нею, має право на відвідування (рішення Євросуду у справі „Ельсгольц проти Німеччини" від 13.07.2000 року).

Суперечності між батьком та матірю щодо місця проживання дитини є серйозні, пошуки компромісу виявилися безрезультатними, тому перевага в визначенні місця проживання дитини повинна віддаватись виключно до волі та інтересів дитини.

На думку апеляційного суду встановлені по справі обставини є виключними обставинами, в силу яких дитина повинна проживати за місцем проживання батька.

З урахуванням всіх обставин справи, виходячи з рівності прав обох батьків у спорі, враховуючи їх особисті якості та особисту прихильність дитини до кожного з них, апеляційний суд вважає, що не є по даній справі для апелянта перевагою при визначенні місця проживання дитини посилання її на принцип ст.6 Декларації прав дитини.

Оскільки всі міжнародні правові акти щодо прав дитини будуються за принципом першочергового врахування інтересів дитини ( ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, яка має силу Закону).

Та обставина, що при вирішенні спору, врахувавши в першу чергу інтереси самої дитини, суд визначив місце проживання малолітнього ОСОБА_10 разом з батьком ОСОБА_5, жодним чином не суперечить законодавству та міжнародно-правовим актам.

Таким чином, справа судом першої інстанції розглянута повно та обєктивно. Норми матеріального і процесуального права застосовано правильно, а тому апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-314, 315, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_9 відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 19 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:Судді: