АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/9340/15 Справа № 175/2655/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - Шабанов А. М. Доповідач - Ткаченко І.Ю.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2015 року м. Дніпропетровськ

22 грудня 2015 року Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Рудь В.В., Повєткіна В.В.

при секретарі - Назаренко А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу

за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_4 про визнання недійсним договору позики та визнання права власності та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про визнання права власності та стягнення грошової компенсації

за апеляційною скаргою ОСОБА_4

на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 29 липня 2015 року, -

В С Т А Н О В И В:

06 липня 2015 року позивач ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до відповідача ОСОБА_3, третя особа ОСОБА_4, в якому просила визнати недійсним договір позики від 01 червня 2010 року, укладений між нею та відповідачем, а також визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1, та автомобіль марки ТОYОТА RАV4, 2010 року випуску, колір білий, державний номер НОМЕР_1. В уточненій позовній заяві позивач посилається на те, що 01 червня 2010 року між нею та ОСОБА_3 був укладений договір позики, згідно умов якого відповідачем були передані позивачу грошові кошти у розмірі 35000 доларів США. На виконання вказаного зобов'язання 03 липня 2013 року нею було повернуто відповідачу грошові кошти в розмірі 280000 грн. в присутності двох свідків. Повернуті кошти були використані відповідачем на придбання квартири за адресою: АДРЕСА_1, та автомобіля марки ТОYОТА RАV4, 2010 року випуску, колір білий, державний номер НОМЕР_1. Як стверджує позивач, договір позики був укладений нею під впливом тяжкої обставини, тому вона просить суд визнати укладений договір позики недійсним на підставі ч. 1 ст. 233 ЦК України, а також визнати право власності на майно відповідача, придбане ним за повернені нею кошти (а.с. а.с. 3-4, 12-13).

ОСОБА_3 звернувся до суду з зустрічною позовною заявою до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про визнання права власності, згідно якої просив відмовити у задоволенні первісного позову ОСОБА_2, визнати за ним право власності на квартиру АДРЕСА_1, та автомобіль марки ТОYОТА RАV4, 2010 року випуску, колір білий, державний номер НОМЕР_1, а також стягнути з нього на користь відповідача ОСОБА_4 грошову компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля (а.с.23-25).

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 29 липня 2015 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - ОСОБА_4, про визнання недійсним договору позики та визнання права власності - відмовлено.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про визнання права власності та стягнення компенсації - задоволені.

Визнано за ОСОБА_3, право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 90,3 кв.м., житловою площею 54,1 кв.м. Опис об'єкта нерухомого майна: трикімнатна квартира НОМЕР_2 у житловому будинку літ. А-5, що складається з: 1,2 - коридор: 3, 4, 5, 7, 12, 13 - кладові; 6 - кухня; 8 - туалет; 9 - ванна кімната; 10, 11, 14 - житлові кімнати, I, II - балкони.

Стягнуто з ОСОБА_3, на користь ОСОБА_4 грошову компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля марки ТОYОТА RАV4, двигун № НОМЕР_3, кузов № НОМЕР_4, 2010 року випуску, колір білий, державний номер НОМЕР_1, свідоцтво про державну реєстрацію транспортного засобу серія НОМЕР_5, в розмірі 104988 грн. 50 коп., припинивши право власності ОСОБА_4, на 1/2 частину автомобіля марки «ТОYОТА RАV4», двигун № НОМЕР_3, кузов № НОМЕР_4, 2010 року випуску, колір білий, державний номер НОМЕР_1, свідоцтво про державну реєстрацію транспортного засобу серія НОМЕР_5.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на автомобіль марки «ТОYОТА RАV4», двигун № НОМЕР_3, кузов № НОМЕР_4, 2010 року випуску, колір білий, державний номер НОМЕР_1, свідоцтво про державну реєстрацію транспортного засобу серія НОМЕР_5, зареєстрований 05 липня 2012 року за ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, ставить питання про скасування рішення суду в частині задоволення зустрічного позову та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні зустрічного позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Враховуючи, що апелянт фактично не погоджуючись з рішенням суду в частині задоволення зустрічного позову, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість вищевказаного рішення суду першої інстанції в цих межах.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити, а рішення суду в частині задоволення зустрічного позову скасувати.

Судом 1 інстанції встановлено, що з 02 вересня 2011 року по 30 вересня 2013 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі.

За час перебування у шлюбі ними було придбано 05.07.2012 року автомобіль марки «ТОYОТА RАV4», 2010 року випуску, колір білий, державний номер НОМЕР_1, право власності на який зареєстровано за ОСОБА_4, та 24.07.2013 року квартиру НОМЕР_2, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_3

Задовольняючи зустрічні позовні вимоги в частині визнання за ОСОБА_3, права власності на АДРЕСА_1, суд 1нстанції дійшов висновку, що спірна квартира була придбана ОСОБА_3 за особисті кошти, а тому за ним слід визнати на неї право особистої приватної власності.

Задовольняючи зустрічні позовні вимоги в частині визнання за позивачем за зустрічним позовом права власності на автомобіль марки ТОYОТА RАV4 та стягнення на користь відповідача ОСОБА_4 грошової компенсації вартості 1/2 частини автомобіля, суд 1 інстанції виходив з того, що спірний автомобіль був придбаний подружжям і є їх спільною сумісною власністю, а тому, враховуючи, що він є неподільною річчю, на підставі ст.. ст. 60, 69 - 71 СК України, можливим визнати право власності за ОСОБА_3 на автомобіль та стягнути з нього на користь ОСОБА_4 грошову компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля у розмірі 104988 грн. 50 коп. , яка визначена відповідно до інформаційної довідки щодо орієнтовної вартості спірного автомобіля, та становить 209977 грн. 00 коп.

Однак з вказаними висновками суду 1 інстанції, колегія суддів не погоджується виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції, та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі з 02 вересня 2011 року по 30 вересня 2013 року. Під час перебування у шлюбі сторонами було придбано 24.07.2013 року квартиру АДРЕСА_1 та 05.07.2012 року автомобіль марки ТОYОТА RАV4, 2010 року випуску, колір білий, державний номер НОМЕР_1. Право власності на квартиру було зареєстровано за ОСОБА_3, а на автомобіль за ОСОБА_4

Що стосується позовних вимог щодо визнання за ОСОБА_3 права власності на спірну квартиру, які були задоволені судом 1 інстанції шляхом визнання його особистої приватної власності на неї, то колегія суддів вважає, що в цій частині висновки суду 1 інстанції є необґрунтованими та такими що не відповідають обставинам справи, що призвело до порушень норм матеріального та процесуального права, при цьому суд 1 інстанції вийшов за межі заявлених позивачем за зустрічним позовом позовних вимог.

Так, під час перебування ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у шлюбі, 24.07.2013 року було придбано спірну квартиру АДРЕСА_1, право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_3 і яка є об'єктом спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 60 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно п. 3 ч.1 ст. 57 ЦК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Зі змісту зустрічної позовної заяви вбачається, що ОСОБА_3 посилався на те, що він придбав спірну квартиру за особисті кошти, однак з позовною вимогою про визнання спірної квартири його особистою приватною власністю не звертався, а суд 1 інстанції, вийшовши за межі заявлених ним позовних вимог, визнав за ним право на спірну квартиру, як на особисту приватну власність, дійшовши передчасного висновку, з яким не погоджується колегія суддів, що вона 24.07.2013 року придбана саме за кошти, які йому на виконання договору позики 03.07.2013 року повернула ОСОБА_2 і які належали особисто йому.

При цьому суд 1 інстанції не врахував, що з наявної у справі копії договору купівлі продажу спірної квартири (а.с.15-16) вбачається, що він укладався в інтересах сім'ї за письмовою згодою дружини покупця - ОСОБА_4, що відповідає вимогам ст.. 65 СК України, і ніяких посилань на те, що він купує квартиру за власні кошти і вона є його особистою приватною власністю в договорі немає.

Що стосується позовних вимог щодо визнання за ОСОБА_3 права власності на спірний автомобіль та стягнення на користь відповідача ОСОБА_4 грошової компенсації вартості 1/2 частини автомобіля, які були задоволені, то колегія суддів вважає, що в цій частині висновки суду 1 інстанції також є необґрунтованими та такими що не відповідають обставинам справи, що призвело до порушень норм матеріального та процесуального права.

Так, спірний автомобіль марки «ТОYОТА RАV4», 2010 року випуску, колір білий, державний номер НОМЕР_1 було придбано 05.07.2012 року, право власності на який зареєстровано за ОСОБА_4 і який є об'єктом спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 60 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ч.1 ст.. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, а відповідно до ч.1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи питання про розділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі суди повинні застосовувати положення ч. ч. 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК України. Стаття 365 ЦК України регулює припинення права власності на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. А частиною 2 вказаної норми передбачає, що суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Задовольняючи позовні вимоги щодо визнання за ОСОБА_3 права власності на спірний автомобіль та стягнення на користь відповідача ОСОБА_4 грошової компенсації вартості 1/2 частини автомобіля, суд 1 інстанції фактично вирішив спір про поділ майна подружжя, посилаючись на ст. ст. 69, 70 СК України, хоча вимоги про поділ майна подружжя ОСОБА_3 у зустрічній позовній заяві не ставилися. При цьому суд не врахував положення ч. ч. 4, 5 ст. 71 СК України, відповідно до яких, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 у зустрічній позовній заяві не ставилося питання та судом 1 інстанції не вирішувалося щодо припинення права ОСОБА_4 на частку у спільному майні, також судом 1 інстанції взагалі не встановлювалося чи згодна ОСОБА_4 на присудження їй грошової компенсації замість її частки у праві спільної сумісної власності на спірний автомобіль та чи було внесено відповідну грошову суму на депозитний рахунок суду, а тому безпідставно, з порушенням норм матеріального та процесуального права було задоволено зустрічні позовні вимоги в цій частині.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає за необхідне, скасувати рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 29 липня 2015 року в частині задоволення зустрічного позову, як таке, що ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки якого не відповідають обставинам справи, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про визнання права власності та стягнення грошової компенсації - відмовити.

Керуючись ст. ст. 307, 309 ЦПК України, апеляційний суд, -

В И Р І Ш И В:

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 29 липня 2015 року в частині задоволення зустрічного позову - скасувати.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про визнання права власності та стягнення грошової компенсації - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: