Ухвала

іменем україни

24 грудня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Хопти С.Ф., Луспеника Д.Д., Черненко В.А.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, Подільської районної в місті Києві державної адміністрації, треті особи: реєстраційна служба Головного управління юстиції у м. Києві, ОСОБА_6, ОСОБА_7, про визнання свідоцтв про право власності недійсними, визнання незаконними та скасування розпоряджень за касаційною скаргою ОСОБА_4, поданою представником - ОСОБА_8, на рішення Подільського районного суду м. Києва від 28 травня 2015 року та рішення апеляційного суду м. Києва від 24 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2013 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що він є власником 3/4 або 75/100 частин житлового будинку з господарськими будівлями і спорами, розташованому по АДРЕСА_1. Зазначав, що його незаконно позбавили частини вказаного нерухомого майна, оскільки на підставі розпорядження представника Президента України від 3 липня 2002 року № 363 було видано свідоцтво право власності на домоволодіння, у якому зазначалось, що він є власником 53/100 частин вказаного житлового будинку, у зв'язку з чим його частка у будинковолодінні була зменшена з 75/100 до 53/100 частин, однак згоди на зміну своєї частки в спільному майні він не давав. Крім того, ОСОБА_5 набув право власності на 1/4 частину вказаного будинку на підставі угоди від 10 грудня 1987 року, відповідно до умов якої між співвласниками цього житлового будинку відбувся перерозподіл спільного майна. 10 липня 1992 року ОСОБА_5 на підставі розпорядження Подільської районного в місті Києві адміністрації від 3 липня 1992 року № 3634 було видано свідоцтво про право власності на домоволодіння, згідно з яким останній став власником 47/100 частин спірного житлового будинку. Оскільки внаслідок видачі ОСОБА_5 зазначеного свідоцтва про право власності на житловий будинок порушено його право власності та незаконно зменшено його частину у спільній власності, позивач просив визнати розпорядження Представника Президента України від 3 липня 1992 року розпорядження Подільської районної в місті Києві адміністрації від 3 липня 1992 року № 3634 незаконними та скасувати; визнати недійсними свідоцтво право власності на домоволодіння від 10 липня 1992 року, видане на ім'я ОСОБА_5 та свідоцтво про право власності на домоволодіння, видане йому 10 липня 1992 року.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 28 травня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 24 вересня 2015 року рішення суду першої інстанції змінено, виключено з мотивувальної частини рішення посилання на ст. ст. 256, 257, 261, 267 ЦК України та застосування наслідків спливу позовної давності. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 в особі представника - ОСОБА_8, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції в межах касаційної скарги перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду, чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди (апеляційний суд змінив мотивувальну частину рішення районного суду) на підставі доказів, які належним чином оцінені (ст. 212 ЦПК України), дійшли до правильного висновку про те, що дольова участь співвласників спірного будинку змінилась у результаті здійснення ними самовільних споруд, які узаконені виконавчим комітетом Подільської районної у місті Києві ради. При цьому, виключаючи з мотивувальної частини рішення районного суду посилання на сплив позовної давності, апеляційний суд вірно виходив із того, що у разі, якщо право позивача, про захист якого він просить, не порушено, суд відмовляє у його задоволенні саме з цих підстав, а не застосовує наслідки пропуску позовної давності.

Оскільки з матеріалів справи та змісту касаційної скарги не вбачається неправильне застосування судами норм матеріального чи порушення норм процесуального права, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу.

Керуючись ст. ст. 332, 336 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником - ОСОБА_8, відхилити.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 28 травня 2015 року в незміненій при апеляційному перегляді частині та рішення апеляційного суду м. Києва від 24 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: С.Ф. Хопта

Д.Д.Луспеник

В.А.Черненко