Єдиний унікальний номер 725/5045/15-ц
Номер провадження 2-к/725/1/15
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.12.2015 року.Першотравневий районний суд м.Чернівці

в складі:

головуючої судді Вольської-Тонієвич О.В.

за участю секретаря Бакун Л.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Чернівці цивільну справу за клопотанням ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_2 про визнання та виконання на території України іноземного рішення компетентного органу Виконавчої дирекції м.Стамбул Республіки Туреччина від 08.06.2015 року щодо стягнення Тургай ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суми боргу,-

ВСТАНОВИВ:

Представник громадянки республіки ОСОБА_4 ОСОБА_2 звернувся до Першотравневого районного суду м.Чернівці з клопотанням про виконання на території України іноземного рішення компетентного органу.

У клопотанні посилався на те, що громадянин республіки ОСОБА_4 ОСОБА_3 Тургай є боржником його довірительки на підставі апостильованого рішення Виконавчої дирекції м.Стамбул від 08.06.2015 року, платіжного ордеру у переслідуванні , стягнення якого відбувається шляхом секвестру комерційних векселів та апостильованого рішення 7-го суду з виконання проваджень м.Стамбул.

Зазначив, що Законом України «Про ратифікацію Угоди між Україною та Турецькою Республікою про правову допомогу та співробітництво в цивільних справах» ратифіковано двосторонню Угоду між Україною та Турецькою Республікою про правову допомогу та співробітництво в цивільних справах від 23.11.2000 року.

Так, у нотаріально засвідченій копії апостильованого рішення Виконавчої дирекції м.Стамбул Республіки Туреччина по справі №2014/3970 від 08.06.2015 зазначені дані відповідно до вимог встановлених ст..394 ЦПК та вказане рішення засвідчує, що боржник був належним чином повідомлений про місце та час розгляду справи та навіть намагався оскаржити суму боргового зобовязання, про що йому було відмовлено.

Оскільки кошти боржником його довірительці не повернуті, просив винести ухвалу про надання дозволу на примусове виконання на території України рішення Виконавчої дирекції м.Стамбул Республіки Туреччина по справі №2014/32970 від 08.06.2015 року про стягнення з Тургай ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 боргу в сумі 105 226,67 доларів США.

В судовому засіданні представник заявниці ОСОБА_1 клопотання підтримав та підтвердив викладені у ньому обставини. просив його задовольнити.

У свою чергу, боржник ОСОБА_3 Тургай та його представник адвокат ОСОБА_5 заперечували щодо задоволення клопотання.

Зокрема, ОСОБА_3 Тургай вказував, що жодних боргових зобовязань у нього перед заявницею немає, так як гроші він не позичав, а лише виступив поручителем. Про будь-які судові рішення про стягнення з нього коштів на користь ОСОБА_2 йому не відомо.

Адвокат ОСОБА_5 також просив у задоволенні клопотання відмовити, посилаючись на те, що рішення Виконавчої дирекції м.Стамбул, на його думку, не може вважатися рішенням компетентного органу, в розумінні ст.390 ЦПК України, оскільки не містить складових частин судового рішення, у ньому відсутнє посилання на примусове стягнення грошових коштів, а йде мова лише про наявність виконавчого провадження.

Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши та проаналізувавши письмові докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що у задоволенні клопотання слід відмовити, виходячи з наступного:

Відповідно до ст.390 ЦПК України, рішення іноземного суду (суду іноземної держави; інших компетентних органів іноземних держав, до компетенції яких належить розгляд цивільних чи господарських справ; іноземних чи міжнародних арбітражів) визнаються та виконуються в Україні, якщо їх визнання та виконання передбачено міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності. У разі якщо визнання та виконання рішення іноземного суду залежить від принципу взаємності, вважається, що він існує, оскільки не доведено інше.

Відповідно ч. 3 ст. 394 ЦПК України до клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду додаються: засвідчена в установленому порядку копія рішення іноземного суду, про примусове виконання якого подається клопотання; офіційний документ про те, що рішення іноземного суду набрало законної сили (якщо це не зазначено в самому рішенні); документ, який засвідчує, що сторона, стосовно якої постановлено рішення іноземного суду і яка не брала участі у судовому процесі, була належним чином повідомлена про час і місце розгляду справи; документ, що визначає в якій частині чи з якого часу рішення суду підлягає виконанню (якщо воно вже виконувалося раніше); документ, що посвідчує повноваження представника стягувача; засвідчений відповідно до законодавства переклад перелічених документів українською мовою, або мовою, передбаченою міжнародними договорами України.

Так, на підтвердження наявності у ОСОБА_3 Тургай боргових зобовязань перед ОСОБА_2 представником заявниці надано апостильовану копію рішення Виконавчої дирекції м.Стамбул Республіки Туреччина по справі №2014/32970 від 08.06.2015 року про стягнення з Тургай ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 боргу в сумі 105 226,67 доларів США (а.с.7-8).

Разом з тим, на думку суду, вказане рішення Виконавчої дирекції м.Стамбул Республіки Туреччина не може вважатися рішенням компетентного органу в розумінні ст.390 ЦПК України. При цьому суд виходить з наступного:

Як вже зазначалося вище ч.1 ст.390 ЦПК визначено умови визнання та виконання рішення іноземного суду (суду іноземної держави, інших компетентних органів іноземних держав, до компетенції яких належить розгляд цивільних чи господарських справ; іноземних чи міжнародних арбітражів).

Представником заявниці не надано суду належних доказів, які б свідчили, що рішення Виконавчої дирекції м.Стамбул Республіки Туреччина є рішенням в розумінні ст.390 ЦПК, з відповідними реквізитами, посиланнями на обставини справи, участь сторін при розгляді справи, норми національного законодавства. Більше того, представником заявниці взагалі не обґрунтовано та не доведено, що Виконавча дирекція м.Стамбул Республіки Туреччина уповноважена розглядати, як того вимагає норма ст.390, цивільні чи господарські справи.

Вказане дає суду підстави дійти висновку про те, що рішення Виконавчої дирекції м.Стамбул Республіки Туреччина не може сприйматися як відповідний акт правосуддя, яким вирішується розгляд справи по суті та закінчується судовий розгляд.

На думку суду, зазначений вище документ є лише своєрідною довідкою, що констатує факт наявності заборгованості у боржника ОСОБА_3 Тургай перед стягувачем ОСОБА_2 за борговим векселем, однак вказаний документ не може сприйматися як рішення, що підлягає примусовому виконанню.

Таким чином, суд приходить до переконливого висновку, що у задоволенні клопотання представника ОСОБА_2 ОСОБА_1 слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 209, 210, 390-396 ЦПК України,-

УХВАЛИВ:

У задоволенні клопотання ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_2 про визнання та виконання на території України іноземного рішення компетентного органу Виконавчої дирекції м.Стамбул Республіки Туреччина від 08.06.2015 року щодо стягнення Тургай ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суми боргу відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом п'яти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя Першотравневого

районного суду м.Чернівці О.В. Вольська-Тонієвич