АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження:22-ц/790/4295/15 Головуючий 1 інст. - Сугачова О.О.
Справа № 643/7668/13 Доповідач - Карімова Л.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного

суду Харківської області в складі:

головуючого - Карімової Л.В.,

суддів колегії: Бурлака І.В.,

Яцини В.Б.,

за участю секретаря Маковецької О.П.

розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за

апеляційною скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 30 жовтня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, приватного підприємства (ПП) «Віраж і К», ОСОБА_5 про розірвання договору оренди, стягнення заборгованості, зобов'язання вчинити певні дії, виділення частки у спільному майні в натурі,

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2013 року ОСОБА_4 звернувся до суду в порядку вимог ст.ст. 364,386, 782,783, 785 ЦК України з вищевказаним позовом, який подалі уточнював і в остаточній редакції просив: розірвати з 24.11.2012р. договір оренди належної йому на праві власності ? частини нежитлового приміщення - торгового павільйону, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, який був укладений 01.08.2012 року між ОСОБА_4 та ФОП ОСОБА_3; стягнути з останнього на його користь 22 600 грн. заборгованості по орендній платі та 42 800грн. неустойки за прострочення повернення приміщення; зобов'язати ОСОБА_3, ОСОБА_5, ПП «Віраж I К» звільнити 1/2 частину вказаної нежитлової будівлі та повернути йому, та заборонити відповідачам чинити перешкоди у користуванні та володінні спірною частиною будівлі. Також просив виділити йому в натурі 1/2 частину вказаної нежитлової будівлі відповідно до першого варіанту судової будівельно-технічної експертизи, а саме виділити йому: приміщення площею 5,9 кв.м. та 2,6 кв.м та стягнути з відповідачів солідарно понесені ним судові витрати в cyмi 654 грн., витрати на експертизу в cyмi 2460 грн., витрати на правову допомогу в сумі 3000 грн.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що на підставі рішення Московського районного суду м. Харкова від 04.04.2008р. він є власником 1/2 частини нежитлової будівлі загальною площею 17 кв.м., що розташована в АДРЕСА_1. Інша 1/2 частина цієї нежитлової будівлі належить відповідачам.

ОСОБА_5 як керівник ПП «Віраж I К» звернувся до нього з пропозицією укласти договір оренди належної йому частки нежитлової будівлі для зручності ведення господарської діяльності, який був укладений 01.08. 2012р. При цьому в договорі ОСОБА_5 в якості орендаря вказав свого батька - ФОП ОСОБА_3 та підписався за нього.

3 01.11.2012р. ОСОБА_3 припинив сплачувати орендну плату згідно вказаного договору, яка становила 800 грн. щомісячно на період до 01.01.2013р., а потім становила 1000 грн.щомісячно.

21.11.2012р. він (позивач) направив орендарю лист з вимогою повернути належну частину приміщення до15.12. 2012р., однак з боку останнього ця вимога була проігнорована та відповідачі продовжували користуватися належною йому частиною спірної будівлі, у зв'язку з чим у орендаря ОСОБА_3 виникла заборгованість по орендній платі та неустойка, а йому чиняться перешкоди у користування своєю власністю.

Розгляд справи відбувся за відсутністю відповідачів в порядку вимог ст.ст. 224 -226 ЦПК України.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 01 квітня 2015 року заяву ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення Московського районного суду м. Харкова від 30 жовтня 2014 року залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, недоведеність тих обставин, які суд вважав встановленими, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати це рішення суду та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Вказував, що судом не перевірено та не взято до уваги, що загальна сума заборгованості по орендній платі та неустойки вирахована позивачем неправильно, та не з'ясовано, чи міг він (орендар) сплатити позивачу орендну плату в установлені договором строки, оскільки позивач не надав йому банківських реквізитів для її сплати, а також судом не було встановлено чи підписувався ним договір оренди.

В судовому засіданні апеляційної інстанції представник апелянта ОСОБА_3 - ОСОБА_7 вищевказані доводи апеляційної скарги підтримав та пояснив, що виходячи з позиції апелянта, викладені ним в апеляційній скарзі, ОСОБА_3 оскаржує рішення районного суду тільки в частині стягнення з нього сум орендної плати та неустойки за прострочення повернення приміщення.

В запереченнях на апеляційну скаргу ОСОБА_4, посилаючись на безпідставність доводів скарги в частині стягнення заборгованості по орендній платі, її розміру та відсутності правових обґрунтувань, просить відхилити скаргу та залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Вислухавши пояснення учасників процесу, що з'явилися до суду апеляційної інстанції, перевіривши відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині - зміні, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у засіданні .

Між тим рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині не відповідає вказаним вимогам закону.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_4 та стягуючи на його користь із ОСОБА_3 22 600 грн. заборгованості по орендній платі та неустойку за прострочення повернення приміщення в сумі 42 800 грн., суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до умов договору оренди частини нежитлового приміщення, який не визнаний недійсним, визначений розмір орендної плати, яку за період з листопада 2012 року по вересень 2014 року відповідач ОСОБА_3 не сплатив, та на порушення вимог ст.. 785 ЦК України не повернув спірну частину приміщення наймодавцеві після припинення договору найму, у зв'язку з чим повинен сплатити неустойку у визначеному в цій статті порядку.

Колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції в оскаржуваній частині, оскільки такі висновки суду не відповідають вимогам закону та матеріалам справи.

Як свідчать останні на підставі рішення Московського районного суду м. Харкова від 04.04.2008р. ОСОБА_4 є власником 1/2 частини нежитлової будівлі загальною площею 17 кв.м., що розташована в АДРЕСА_1. Інша 1/2 частина цієї нежитлової будівлі належить на праві власності ПП «Віраж I К», засновником якого є відповiдач ОСОБА_5

01.08.2012р. між ОСОБА_4.(орендодавець) та ФОП ОСОБА_3.(орендар) укладений строковий оплатний договір оренди 1/2 частини приміщення торгового павільйону за адресою: АДРЕСА_1, що належить на праві власності ОСОБА_4, з метою використання цього приміщення орендарем у своїй господарській діяльності.

Відповідно до умов цього договору розмір орендної плати визначений сторонами в розмірі 800 гривень щомісячно терміном до 01.01.2013 року, після чого вона збільшується до 1000 грн. щомісячно і є незмінною до кінця терміну дії даного договору. Орендна плата виплачується орендарем орендодавцю щомісяця не пізніше 1-3 числа місяця, наступного за тим, за який вона нарахована, шляхом перерахування на банківський рахунок, якщо інший порядок не буде додатково узгоджено сторонами договору (п.п. 3.1 -3.3).

Відповідно до п. 4.4 цього договору у разі його припинення або розірвання орендар зобов'язався повернути орендодавцю або вказаній ним особі 1/2 частину приміщення торгового павільйону у належному стані, не гіршому ніж на момент передачі його в оренду, з врахуванням нормального фізичного зносу.

Вищевказаний договір оренди частини нежитлового приміщення не оспорювався його сторонами у судовому порядку та не визнаний в установленому законом порядку недійсним з будь-яких правових підстав.

У зв'язку з зазначеним доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_3 не підписував цей договір, не мають правового значення для вирішення цієї справи.

Відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання зобов'язань за цим договором сторони визначили згідно з чинним законодавством України (п.8 договору).

Згідно акту від 01.08.2012р. ОСОБА_4 надав, а ОСОБА_3 прийняв в оренду 1/2 частину приміщення торгівельного павільйону .

Відповідно до ст.. 782 ЦК України наймодавець має право відмовитися від договору найму і вимагати повернення речі, якщо наймач не вносить плату за користування річчю протягом трьох місяців підряд. У разі відмови наймодавця від договору найму договір є розірваним з моменту одержання наймачем повідомлення наймодавця про відмову від договору.

Відповідно до ст.. 783 ЦК України наймодавець має право вимагати розірвання договору найму, якщо: 1) наймач користується річчю всупереч договору або призначенню речі; 2) наймач без дозволу наймодавця передав річ у користування іншій особі; 3) наймач своєю недбалою поведінкою створює загрозу пошкодження речі; 4) наймач не приступив до проведення капітального ремонту речі, якщо обов'язок проведення капітального ремонту був покладений на наймача.

З письмової вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_3 від 21.11.2012р., отриманої останнім 24.11.2012 р., вбачається, що позивач вимагає повернути належну йому частину нежитлового приміщення, оскільки останнє використовує керівник ПП «Віраж і К» на порушення пункту 4.5 договору оренди.

Зазначені обставини не спростовані відповідачами, які не оспорювали й факт і суму заборгованості за орендну плату, тому судом першої інстанції обґрунтовано та на підставі зазначених норм права розірваний договір оренди частини спірного нежилого приміщення та стягнута заборгованість по орендній платі за період з листопада 2012 р. до вересня 2014 року (до часу звільнення приміщення) в розмірі 22600 гривень.

Тому колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в цій частині є законним і обґрунтованим, зміні або скасуванню не підлягає, і доводи апеляційної скарги цих висновків суду не спростовують.

Між тим колегія суддів вважає, що рішення районного суду щодо стягнення з відповідача ОСОБА_3 42800 грн. неустойки за прострочення повернення приміщення не ґрунтується на законі, і апеляційна скарга в цій частині підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 785 ЦК України у разі припинення договору найму наймач зобов'язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Якщо наймач не виконує обов'язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення (ч.2 ст. 785 ЦК України).

Стягуючи з відповідача ОСОБА_3 42800 грн. неустойки за прострочення повернення приміщення на користь позивача ОСОБА_4 на підставі ч. 2 ст. 785 ЦК України, суд першої інстанції не врахував, що зазначена норма права застосовується тільки у разі припинення договору найму за підстав, передбачених ст.. 781 ЦК України.

Однак як вбачається з матеріалів справи та підтвердив у суді апеляційної інстанції позивач ОСОБА_4 ним не було заявлено вимог щодо припинення договору найму належної йому частини нежитлового приміщення, а заявлялися вимоги про розірвання такого договору.

Оскільки договір найму не містить інших вимог відповідальності сторін за невиконання своїх зобов'язань за договором, ніж передбачено ст.ст. 783,784 ЦК України, а вимоги ст.. 785 ЦК України відповідно до вимог ст.. 10 ЦПК України у зв'язку з диспозитивність цивільного судочинства не застосовуються до виниклих правовідносин,

колегія суддів вважає, що в цій частині рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з відмовою ОСОБА_4 в задоволенні вимог про стягнення неустойки.

В іншій частині рішення суду першої інстанції не переглядалося.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.3 ч.1 ст. 307, ст.ст. 309, 313, 314, 316, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу задовольнити частково.

Заочне рішення Московського районного суду міста Харкова від 30 жовтня 2014 року в оскаржуваній частині змінити, скасувавши його в частині стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 неустойки за прострочення повернення приміщення в сумі 42 800 гривень та відмовити у задоволенні цих вимог ОСОБА_4

В іншій частині рішення районного суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання цим рішенням законної сили.

Головуючий:

Судді: