Справа № 569/6619/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 серпня 2015 року

Рівненський міський суд Рівненської області у складі :

головуючого судді Рогозіна С.В.,

при секретарі Якимчук І.В.

представника позивача адвоката ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним.

В позовній заяві вказує, що він з ОСОБА_2 перебував у зареєстрованому шлюбі. 18 липня 1989 року в них народився син ОСОБА_6. Внаслідок непорозумінь, які постійно виникали між ним та дружиною у зв'язку з його захворюваннями, у 1994 році шлюб було розірвано.

Після смерті батьків, 09 листопада 1998 року він успадкував квартиру АДРЕСА_1, про що Першою рівненського державною нотаріальною конторою було видано Свідоцтво про право на спадщину за законом.

На початку 2000 року до нього звернулась колишня дружина - ОСОБА_2 з проханням зареєструвати у помешканні сина. На той час, внаслідок хвороби - розсіяного склерозу, якою він хворіє понад 23 роки, вже був прикутий до ліжка і потребував постійної допомоги. Така пропозиція була дуже позитивною, адже думав, що відповідачі будуть йому допомагати. Дружина повідомила, що для того, щоб вони йому допомагали, необхідно підписати документи, надані нотаріусом.

Однак після підписання, він вважав, що це, договір довічного утримання, відповідачі втратили до нього інтерес. Син став дорослим, але жодного разу його не відвідав, колишня дружина теж.

В середині 2013 року він звернувся до соціальних служб з метою надання, як інваліду першої групи, допомоги їх працівниками і дізнався, що квартира йому не належить.

Вказує, що відповідач ОСОБА_2, скориставшись його безпорадним становищем, довірою, свідомо ввела в оману і спонукала його на вчинення дій, які б він ніколи не вчинив. Жодних намірів дарувати житло, яке є єдиним засобом для існування, він не мав.

Вказує, що договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. Однак, жодні дії по передачі вчиненні не були, він постійно жив і живе у даній квартирі, ніколи не знімався з реєстраційного обліку за даною адресою.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав викладених в позовній заяві, просить визнати недійсним договір дарування АЕР № 277401 від 04 березня 2002 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2, діючою в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Рівненської області ОСОБА_7, зареєстрований в реєстрі за № 2167.

Представник відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3 позовні вимоги позивача заперечив повністю та пояснив, що в задоволенні позову має бути відмовлено з підстав пропуску встановленого законом строку позовної давності.

Вказав, що помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи не правильне його тлумачення однією із сторін не є підставою для визнання правочину недійсним та підставою для поновлення строку звернення до суду за захистом своїх прав.

Вказує, що в позовній заяві зазначено, що в середині 2013 року ОСОБА_4 взнав що квартира йому не належить і посилається на те, що він думав, що підписує договір довічного утримання. Однак укладення як договору дарування так і договору довічного утримання передбачає перехід права власності в момент укладення та посвідчення даних правочинів. Тобто, це стверджує, той факт, що при укладенні договору, нотаріусом було роз'яснено позивачу наслідки підписання договору, а саме перехід права власності. Тобто посилання позивача на те, що до середини 2013 року йому не було відомо про перехід права власності на квартиру не відповідають дійсності.

Крім того, вказує, що жодних перешкод в користуванні квартирою відповідачами не здійснюється, більше того, проводиться оплата всіх необхідних комунальних та інших платежів за утримання квартири та збереження в ній умов для належного проживання. Просить відмовити у задоволенні позову.

Відповідач ОСОБА_2, будучи неодноразово повідомленою про час і місце судового засідання, в судове засідання не зявилась, заперечення проти позову не подала, заяви про відкладення розгляду справи або про розгляд справи без її участі не подала. За таких обставин, суд вважає за можливе, розглянути справу без її участі.

Вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3, вивчивши всі обставини справи, всебічно, повно та обєктивно дослідивши докази, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного переконання.

В судовому засіданні встановлено, що 04 березня 2002 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2, діючою в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_5, був укладений договір дарування АЕР № 277401, посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Рівненської області ОСОБА_7, зареєстрований в реєстрі за № 2167.

До моменту оформлення договору дарування, квартира АДРЕСА_1 належала ОСОБА_4 на праві власності на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 09 листопада 1998 року, виданого Першою рівненського державною нотаріальною конторою.

В даний час, у спірній квартирі, зареєстровані дві особи ОСОБА_4 та його син ОСОБА_2, проживає одна особа ОСОБА_4, який є інвалідом першої групи довічно та потребує стороннього догляду.

Як на підставу позовних вимог позивач посилається на те, що укладений у 2002 році договір дарування був укладений з використанням його безпорадного стану, під впливом обману та з використанням його довіри.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд вважає, що представник позивача не довів свої позовні вимоги виходячи з наступного.

З дослідженого в судовому засіданні договору дарування від 04.03.2002 року судом встановленого, що п. 6 договору підтверджує, що "Даруватель" дарування здійснює без будь-яких як фізичного так і морального тиску, і гарантує, що житло, яке є предметом цього договору на момент його укладання нікому іншому не продане, не подароване, як внесок до Статутного фонду юридичної особи не передане, не відчужене іншим особам, не заставлене, в спорі і під забороною (арештом) не перебуває, прихованих недоліків, а також прав щодо нього у третіх осіб (в тому числі за договорами найму чи оренди) як в межах, так і за межами України, немає.

Пунктом 7 договору "Даруватель" та "Обдарований", стверджують, що договір укладається не про людське око, не приховує іншу угоду і відповідає дійсним намірам сторін створити для себе юридичні наслідки.

З примітки до договору дарування складеної приватним нотаріусом після тексту договору, судом встановлено, що «договір підписано сторонами у її присутності. Особу сторін встановлено, їх дієздатність перевірено. У звязку з хворобою Дарувателя договір посвідчено на дому м. Рівне, по Білякова, 10, кв. 83, о 16 годині 15 хвилин.

Суд вважає, що даним доказом доводиться, що ОСОБА_4 здійснював правочин без будь-якого фізичного і морального тиску, договір укладався не про людське око, не приховував іншу угоду і відповідає дійсним намірам сторін створити для себе юридичні наслідки та спростовуються пояснення представника позивача, що ОСОБА_4 не розумів значення своїх дій і вважав договір дарування договором довічного утримання.

З дослідженого в судовому засіданні рішення Рівненського міського суду від 28 квітня 2011 року, яке набрало законної сили, судом встановлено, що ОСОБА_4 в позовній заяві поданій до сина ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання непрацездатного батька, на момент подачі позовної заяви, знав і усвідомлював те, що він квартиру АДРЕСА_1, саме, подарував своєму сину, а не оформив договір довічного утримання.

Зокрема судом встановлено, що «ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, є повнолітнім працездатним сином позивача ОСОБА_4, якому із 09 червня 2004 року повторно встановлена перша група інвалідності довічно внаслідок загального захворювання, котрий потребує постійного стороннього догляду на підставі довідки МСЕК серії МСЕ № 058685. Договором дарування між сторонами, посвідченим 04.03.2002 року приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Рівненської області ОСОБА_7 за реєстровим номером 2167, підтверджується факт дарування позивачем ОСОБА_4 належної йому на праві приватної власності квартири АДРЕСА_2 на користь сина, відповідача в справі ОСОБА_2, право власності за відповідачем зареєстровано у встановленому порядку 04.03.2002 року за № 124-118-34548.».

Даним рішенням на користь ОСОБА_4 стягнуто аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 500 гривень щомісячно.

В судовому засіданні сторони по справі підтвердили, що заборгованість ОСОБА_2 по аліментах по даному рішенню відсутня.

Дослідженим доказом підтверджується те, що ОСОБА_4 знав і усвідомлював, що квартира АДРЕСА_1, була подарована його сину ОСОБА_2, а також спростовує пояснення представника позивача про те, що син ОСОБА_4 ОСОБА_2 не приймає участь у матеріальному забезпеченні хворого батька, а також те, що ОСОБА_4 дізнався про існування договору дарування від 04.03.2002 року тільки у середині 2013 року.

Допитаний в судовому засіданні як свідок позивач ОСОБА_4 дав пояснення, що сина не бачив вже близько 10 років, коли підписував документи не знав, що підписує, цим питанням займалась дружина, «хотів написати заповіт, дружина зробила по своєму». Дружина обіцяла допомагати йому, прибирати. Документи перед підписанням не читав, зокрема і через те, що вже тоді мав поганий зір. З тих пір за квартиру весь час платить сам. Про те, що підписав договір дарування взнав близько пяти років назад, коли готувались документи на подання позовної заяви до суду про стягнення аліментів. Вказав, що його ввели в оману, тому що підписуючи договір дарування йому обіцяли підтримку та піклування.

Суд частково вважає пояснення ОСОБА_4 правдивими, оскільки пояснення про те, що «він не знав, що підписував» суперечать відомостям наведеним у договорі дарування від 04.03.2002 року, а пояснення, що «тільки він оплачує комунальні послуги» суперечить дослідженим в судовому засіданні квитанціям про сплату комунальних послуг.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_8 повідомила суду, що вона є засновником громадської організації «Моя Надія», більше року назад прийняла на роботу на посаду соціального працівника ОСОБА_9, яка здійснює безпосередній догляд за ОСОБА_4, прибирає його помешкання, купує продукти, готує їжу, слідкує за його гігієною.

Свідок ОСОБА_9 повідомила, що працює соціальним працівником громадської організації «Моя Надія», здійснює догляд за ОСОБА_4, якого знає недавно. Підтвердила, що ОСОБА_4 є особою, яка потребує стороннього догляду, оскільки не може самостійно себе обслуговувати, вона знає його недавно, крім неї ніхто інший йому не допомагає, про обставини укладення договору дарування від 04.03.2002 року їй нічого не відомо, оскільки тоді вона за ним не доглядала.

Аналізуючи покази свідків, суд приходить до переконання, що їх покази не можуть ні спростувати, ні підтвердити обставини укладення спірного договору дарування, оскільки на момент вчинення даного правочину вони знайомими не були.

За клопотанням представника відповідача, судом була призначена судово-психологічна експертиза. Згідно висновку судово-психіатричної експертизи № 159/15 від 21.05.2015 року, ОСОБА_4 в момент укладення договору дарування АЕР № 277401 від 04 березня 2002 року, з урахуванням наявних у нього хвороб, прийманням ліків, сімейних обставин та індивідуально-психологічних особливостей, усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними.

Даним доказом підтверджується, що ОСОБА_4 в момент укладення договору дарування від 04 березня 2002 року усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними та спростовуються пояснення представника позивача про те, що ОСОБА_4 перебував у хворобливому тяжкому стані і договір уклав під впливом обману та перебуваючи у тяжкому фізичному та матеріальному становищі.

З досліджених в судовому засіданні квитанцій на сплату комунальних послуг («Рівнеенерго», «Рівневода», «Рівнеоблводоканал») судом встановлено, що після оформлення спірного договору дарування, до 10.06.2006 року оплату комунальних послуг проводив виключно позивач ОСОБА_4, після червня 2006 року особові рахунки були переоформлені на його сина ОСОБА_2, і їх оплату проводив частково позивач ОСОБА_4, частково відповідач ОСОБА_2

Згідно п 4. прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Пункт 6. кодексу передбачає, що Правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом.

Таким чином суд вважає, що незважаючи на те, що договір дарування від 04 березня 2002 року був укладений до надбання чинності Цивільним кодексом України, до спірних правовідносин слід застосовувати положення діючого Цивільного кодексу України стосовно недійсності правочину та застосування строків давності.

Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Підставою недійсності правочину є недодержання сторонами у момент вчинення правочину положень ст. 203 ЦК України.

Аналізуючи в сукупності досліджені в судовому засіданні докази, суд приходить до висновку, що в момент укладення договору дарування від 04 березня 2002 року ОСОБА_4 мав відповідний обсяг цивільної дієздатності, договір не суперечить інтересам держави та суспільства. Представник позивача не довів, що волевиявлення учасників правочину було невільним і не відповідало їх внутрішній волі. Відповідач ОСОБА_2 прийняв дарунок, шляхом переоформлення на себе особових рахунків на сплату комунальних послуг та приймає участь у матеріальному забезпеченні батька шляхом сплати аліментів.

Крім того, суд погоджується з позицією представника відповідача ОСОБА_2 стосовно спливу строків позовної давності.

Згідно статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

З пояснень допитаного в судовому засіданні у якості свідка позивача ОСОБА_4 судом встановлено, що він взнав, що подарував квартиру своєму сину коли готував позовну заяву до суду про стягнення аліментів з сина. Дані покази підтверджуються рішенням Рівненського міського суду від 28 квітня 2011 року по справі 2-441/11.

Таким чином, судом встановлено, що з моменту коли ОСОБА_4, з його слів, дізнався про існування договору дарування і до моменту звернення до суду пройшло більше трьох років.

Підстав для поновлення строків позовної давності суд не вбачає.

З огляду на вище наведене, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним є недоведеними, а договір дарування від 04.03.2002 року не суперечить діючому законодавству.

На підставі викладеного, у відповідності до ст. ст. 203, 204, 215, 256, 257 Цивільного кодексу України, ст. ст. 10, 60, 88, 130, 212, 213, 215, 220 ЦПК України суд,

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Рівненської області через суд першої інстанції. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя С.В.Рогозін