Апеляційний суд Житомирської області
Справа №0604/2-3901/12 Головуючий у 1-й інст. Слюсарчук Н.Ф. (Богунський р/с)
Категорія 53 Доповідач Заполовський В. Й.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 грудня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Заполовського В.Й.,

суддів: Талько О.Б., Шевчук А.М.,

за участю секретаря судового засідання Гарбузюк Ю.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до приватного підприємця ОСОБА_2 про стягнення заборгованості із заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, за апеляційною скаргою представника приватного підприємця ОСОБА_2 ОСОБА_3 на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 16 червня 2015 року, -

в с т а н о в и л а :

У вересні 2012 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом.

В обґрунтування позову зазначав, що працював у відповідача різноробочим з 01 лютого 2012 року по 31 серпня 2012 року. Згідно трудового договору заробітна плата встановлювалася йому у розмірі мінімальної заробітної плати. Проте за весь період роботи не отримував обумовлену договором заробітну плату, а лише в кінці кожного місяця відповідач видавав йому в рахунок зарплати кошти в сумі 200 грн., за виключенням останнього місяця.

Після збільшення позовних вимог ОСОБА_1 просив стягнути із відповідача заборгованість по заробітній платі в розмірі 6 432 грн., компенсацію за невикористану відпустку в сумі 516 грн. 18 коп., середній заробіток за весь час затримки розрахунку в сумі 36 366 грн., а всього 43 314грн. 18 коп.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Останнім рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 16 червня 2015 року позов задоволено. Стягнуто з приватного підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість по нарахованій заробітній платі станом на 31.08.2012 року в сумі 6 432 грн., середній заробіток за весь час затримки розрахунку в сумі 36 366 грн. та компенсацію за невикористану відпустку в сумі 516 грн. 18 коп., а всього 43 314 грн. 18 коп. без врахувань обовязкових податків, зборів та платежів.

Вирішено питання судових витрат.

Не погодившись з рішенням суду представник приватного підприємця ОСОБА_2 ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати.

Зокрема зазначає, що ОСОБА_2 на час розгляду справи проходив військову службу згідно Указу Президента України «Про часткову мобілізацію», тому не знав про розгляд даної справи, чим скористався позивач. Крім того, розрахунок суми заборгованості не відповідає дійсності, оскільки він не підтверджений будь - якими довідками. Також зазначає, що відповідач погоджується лише з сумою 6432 грн., як невиплаченою позивачу сумою коштів за роботу.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах визначених ст. 303 ЦПК України колегія суддів визнає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 43 Конституції України держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

За змістом ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Матеріалами справи підтверджено, що відповідно до трудового договору позивач з 01 лютого 2012 року по 31 серпня 2012 року працював у фізичної особи підприємця ОСОБА_2, який використовує найману працю (а.с.3 т.1). Вказані обставини не оспорюються відповідачем.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно з умовами укладеного між сторонами трудового договору відповідач зобвязався виплачувати позивачу мінімальну заробітну плату, визначену законодавством України.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред"явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Як встановив суд та підтверджено матеріалами справи, на день звільнення позивача з роботи (31.08.2012 року) відповідач заборгував виплату заробітної плати у сумі 6 432 грн.

Вказані обставини визнані стороною відповідача і відповідно до ч.1 ст.61 ЦПК України не підлягають доказуванню (а.с.4 т.2).

Згідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов'язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов'язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність.

Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Оскільки на день звільнення ОСОБА_1 не було виплачено заробітну плату з вини відповідача, то висновок суду першої інстанції про наявність підстав для покладення на відповідача обовязку по виплаті середнього заробітку за весь час затримки слід визнати правильним.

Такий висновок суду узгоджується з нормами ст.ст.116, 117 КЗпП України, рішенням Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу та наявними у справі доказами.

Проте визначаючи розмір середньої заробітної плати та середньоденного заробітку позивача суд першої інстанції в повній мірі не врахував положень Постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100, якою врегульовано зазначене питання.

Тому колегія суддів враховуючи наведене, середньоденний заробіток визначає наступним чином - це заробітна плата за два місяці (липень, серпень 2012 року, які передують звільненню, поділена на кількість відпрацьованих днів у цих місяцях (1102 + 1102) : 44 = 50, 09 грн. Відтак, середньоденний заробіток позивача становить 50 грн.09 коп.

У звязку з цим розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку (з 01.09.2012 року по 01.06.2012 року - 681 дні) становить 33560,30 грн. ( 50, 09 х 681), а не 36 366 грн. як визначив суд.

Відтак і загальна сума стягнення буде меншою, а саме 40508,48 грн.

Тому рішення суду в частині розміру стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та загальної суми стягнення відповідно до ст.309 ЦПК України підлягає зміні.

У решті рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права та залишається без змін.

Доводи апеляційної скарги висновків суду про наявність підстав для задоволення позову не спростовують, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу представника приватного підприємця ОСОБА_2 ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 16 червня 2015 року змінити.

Зменшити розмір стягнення середнього заробітку з 36 366 грн. до 33560,30 грн.; загальний розмір стягнення з 43 314, 18 грн. до 40508,48 грн.

У решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді