АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/9826/15 Справа № 199/2625/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - Богун О. О. Доповідач - Рудь В.В.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2015 року м. Дніпропетровськ колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

Головуючого судді: Рудь В.В.

суддів: Ткаченко І.Ю., Повєткіна В.В.

при секретарі: Назаренко А.С.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпропетровську цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 21 вересня 2015 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа Четверта Дніпропетровська державна нотаріальна контора, про встановлення факту постійного проживання та визнання права власності в порядку спадкування за законом, -

В с т а н о в и л а :

У квітні 2015 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_3, третя особа Четверта Дніпропетровська державна нотаріальна контора, про встановлення факту постійного проживання та визнання права власності в порядку спадкування за законом(а.с.2-5).

Позивач зазначив, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер його батько ОСОБА_4. Після його смерті відкрилася спадщина у вигляді садибного (індивідуального) житлового будинку на земельній ділянці площею 950 кв.м. по АДРЕСА_1.

Вказане нерухоме майно належало померлому на підставі договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності з кількістю кімнат від однієї до п'яти включно від 22.08.1958 року, який посвідчений нотаріусом Першої нотаріальної контори м.Дніпропетровська 18.12.1958 року. Даний факт підтверджується Додатком №2 до рішення виконкому №393/2 від 27.05.1976 року, де ОСОБА_4 зазначений власником будинку по АДРЕСА_1, нова адреса - АДРЕСА_1.

На час укладення вказаного договору об'єкт нерухомого майна значився за адресою: АДРЕСА_1, згодом адреса змінена на адресу: АДРЕСА_1.

На час відкриття спадщини він постійно проживав та був зареєстрований за адресою вказаного будинку, що підтверджується відміткою про реєстрацію в паспорті та вступив в управління та володіння спадковим майном.

Крім нього спадщину прийняли: мати ОСОБА_3, дружина ОСОБА_4, та брат ОСОБА_5, син померлого.

ІНФОРМАЦІЯ_3 помер брат ОСОБА_5, який за життя своїх спадкових прав після смерті батька не оформив, заповіту не залишив.

На момент смерті ОСОБА_5 був зареєстрований та мешкав разом за адресою: АДРЕСА_2. Вказане домоволодіння належить його дружині, ОСОБА_6. За цією адресою він, позивач, мешкає з 1987 року по теперішній час. Він є спадкоємцем другої черги за законом і є єдиним, хто прийняв спадщину після смерті ОСОБА_5.

В порядку спадкування за законом він прийняв 1/3 частину спадкового майна після смерті батька та 1/3 частину після смерті брата, що становить 2/3 частини.

Згідно звіту про оцінку майна ТОВ «Бюро Полекс» від 31.03.2015 року вартість об'єкта оцінки становить 299 172 грн., вартість 2/3 частин становить 199 448 грн.

26.03.2015 року він звернувся до Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори щодо видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, але отримав постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії №1044/02-31 у зв'язку з відсутністю відомостей про реєстрації права власності за адресою: АДРЕСА_1 та необхідність встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на момент його смерті.

Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_2 просив встановити факт постійного проживання ОСОБА_2 із ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_2; визнати за ним право власності в порядку спадкування за законом на 2/3 частини садибного (індивідуального) житлового будинку на земельній ділянці площею 950 кв.м. по АДРЕСА_1, що складається з: житлового будинку літ.А-1 з житловою прибудовою літ.А1-1 та ганком літ.а, загальною площею 52,5 кв.м., житловою площею 27,2 кв.м.; літньої кухні літ.Б, погребу літ.ПГ, сараю літ.В, вбиральні літ.Г, споруд №1-4,І після смерті ОСОБА_4, померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5, померлого ІНФОРМАЦІЯ_3.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 21 вересня 2015 року позов задоволено частково(а.с.133-137).

Встановлено факт проживання ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, однією сім'єю з ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3. В іншій частині позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду в частині відмови в задоволенні позову скасувати, ухвалити нове рішення, яким визнати право власності на 2/3 частини садибного(індивідуального) житлового будинку по АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_4, померлого ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_5, померлого ІНФОРМАЦІЯ_3, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права(а.с.140-142).

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно ст.ст.3,4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до вимог ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За положеннями ст.ст.57,58 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обгрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ч.4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України в редакції 2003 року Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

При вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове майно слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва будинків, зокрема положеннями ЦК УРСР 1963 року.

В п.1,23,24 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року "Про судову практику у справах про спадкування" роз'яснено, що відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року.

У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного Кодексу Української РСР(ЦК УРСР), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом.

Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають.

У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

При розгляді цих справ слід перевіряти наявність або відсутність спадкової справи стосовно спадкодавця у державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини, наявність у матеріалах справи обгрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину.

Із справи вбачається, що згідно Договору про виділення у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності з кількістю кімнат від однієї до п'яти від 22.08.1958 року, посвідченого нотаріусом Першої нотконтори Волинською Г.А., зареєстрованого за №22689, ОСОБА_4, як забудовнику на праві безстрокового користування надано земельну ділянку площею 950 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1(а.с.12).

Рішенням виконкому міської Ради депутатів трудящихся від 26.04.1960 року №380 «Про впорядкування найменування вулиць в містах Дніпропетровську та Ігрені», АДРЕСА_1 була перейменована на АДРЕСА_1, що підтверджується інформацією Дніпропетровської міської ради Головного архітектурно-планувального управління від 19.01.2015 року за №10/21-14(а.с.13).

Рішенням Амур-Нижньодніпровської районної Ради депутатів трудящихся від 27.05.1976 року за №393/2 змінено нумерацію будинків по АДРЕСА_1, зокрема: АДРЕСА_1 змінено на АДРЕСА_1(а.с.14).

Судом встановлено, що ОСОБА_4 збудував домоволодіння на вказаній земельній ділянці.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть(а.с.6). Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина, спадкоємцями якого є дружина - ОСОБА_3, а також діти - ОСОБА_2 та ОСОБА_5.

Відповідно до положень ст.529 ЦК України (в редакції 1963 року, яка діяла на момент відкриття спадщини) при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті.

За змістом ст.549 ЦК України (в редакції 1963 року) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Суд прийшов до висновку, що ОСОБА_3, ОСОБА_2 та ОСОБА_5 фактично прийняли спадщину після смерті ОСОБА_4, однак не оформили свої спадкові права.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_5 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть(а.с.15).

Відповідно до ст.ст.1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків(спадщини) від фізичної особи, яка померла(спадкодавця), до інших осіб(спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Статтею 1261 ЦК України визначено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

У другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері - стаття 1262 ЦК України.

Перевіривши твердження ОСОБА_2 щодо проживання зі своїм братом - спадкодавцем ОСОБА_5 однією сім'єю за адресою по АДРЕСА_2, суд прийшов до висновку про задоволення вимог про встановлення факту проживання ОСОБА_2 однією сім'єю з ОСОБА_5.

Рішення суду в зазначенй частині не оспорюється і не є предметом апеляційного розгляду.

Що стосується позовних вимог ОСОБА_2 про визнання за ним права власності в порядку спадкування за законом на 2/3 частини садибного (індивідуального) житлового будинку на земельній ділянці площею 950 кв.м. по АДРЕСА_1, то суд зазначив, що спадкоємцями померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 є ОСОБА_3 та ОСОБА_2, які звернулись до Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини.

При цьому, відмовляючи в задоволенні позову, суд зазначив, що ОСОБА_2 не надав правовстановлюючі документи на ім'я спадкодавця ОСОБА_4 на вказаний об'єкт нерухомого майна.

Разом з тим, із постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 26.03.2015 року державного нотаріуса Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори Коцар І.В. вбачається, що ОСОБА_9, що діє від імені ОСОБА_3 та ОСОБА_2, відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на нерухоме майно, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 після ОСОБА_4, померлого ІНФОРМАЦІЯ_2, та після ОСОБА_5, померлого ІНФОРМАЦІЯ_3, який прийняв спадщину після померлого батька - ОСОБА_4, але не офоримив своїх спадкових прав, та також після ОСОБА_10, померлого ІНФОРМАЦІЯ_4, який пропустив строк для прийняття спадщини після померлого батька - ОСОБА_4. В постанові також зазначено, що згідно довідки КП «ДМБТІ» №1444 від 17.02.2015 року реєстрація права власності на вказане домоволодіння у спадкодавця не виникло. У зв'язку з чим право власності на домоволодіння АДРЕСА_1 у спадкодавця відсутнє(а.с.119-120).

Підтримуючи апеляційну скаргу, ОСОБА_2 в судовому засіданні апеляційної інстанції в числі іншого зазначив, що померлий брат ОСОБА_5 перебував у шлюбі, від якого є діти. При зверненні до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті брата він про дітей не зазначав.

Таким чином, розглядаючи заявлені ОСОБА_2 вимоги щодо права на спадкове майно, суд не взяв до уваги наведену в зазначеній постанові інформацію щодо спадкоємців після смерті спадкодавця ОСОБА_4, не з'ясував з дотриманням положень ст.10 ЦПК України коло осіб, чиї права та інтереси зачіпаються заявленим спором, не обговорив у передбаченому порядку питання про залучення таких осіб до участі у справі. В той час, як з'ясування кола осіб, чиї права та інтереси зачіпаються заявленим спором, та залучення їх до участі у справі має значення для з'ясування прав та обов'язків сторін, обставин щодо прийняття спадкоємцями спадщини після смерті кожного із спадкодавців та визначення частки спадкоємців у спадщині.

Крім того, вирішуючи питання про право на спадщину, що відкрилась після смерті спадкоємців, які померли в період дії ЦК України в редакції 1963 року та в період дії ЦК України в редакції 2003 року, суд не врахував положення ст.555 ЦК України в редакції 1963 року, яка передбачала підстави переходу спадщини до держави та положення ст.1277 ЦК України в редакції 2003 року, яка регулює питання відумерлої спадщини, та не обговорив у передбаченому порядку питання про залучення до участі у справі теріторіальну громаду за місцем відкриття спадщини.

При таких обставинах колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду в частині обгрунтування відмови в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа Четверта Дніпропетровська державна нотаріальна контора, про визнання права власності в порядку спадкування за законом необхідно змінити на підставі п.4 ст.309 ЦПК України та зазначити як підставу для відмови в задоволенні зазначених вимог незалучення до участі у справі осіб, чиї права та інтереси зачіпаються заявленим спором.

Керуючись ст.ст.303,307,308,309,316 ЦПК України колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А:

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 21 вересня 2015 року змінити в частині обгрунтування відмови в задоволенні позову ОСОБА_2.

В іншій оскаржуваній частині рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 21 вересня 2015 року залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий-

Судді-