Справа № 466/952/14 Головуючий у 1 інстанції: Луців-Шумська Н.Л.
Провадження № 22-ц/783/4112/15 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 грудня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Монастирецького Д.І.,

суддів: Кабаля І.І., Шумської Н.Л.,

секретаря Юзефович Ю.І.,

з участю представника ЛКП «Рясне-402» - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 08 квітня 2015 року у справі за позовом Львівського комунального підприємства «Рясне-402» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и л а:

11 лютого 2014 року ЛКП «Рясне-402» звернулося в суд з позовом до ОСОБА_3, який в подальшому було уточнено, в якому просило стягнути з відповідачки на його користь 7670 грн. 70 коп. заборгованості за житлово-комунальні послуги та судові витрати. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив про те, що відповідачка ОСОБА_3 та неповнолітній ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстровані і проживають у квартирі № 99 в будинку № 320 на вул. Шевченка в м. Львові, який знаходиться на обслуговуванні і утриманні ЛКП «Рясне-402». Відповідачка зобов'язана своєчасно проводити оплату за житлово-комунальні послуги відповідно до встановлених тарифів, однак не проводить, у звязку з чим допустила вищевказану заборгованість, яка складається з 2 464,49 грн. за послуги з утримання будинку та прибудинкової території, а також за центральне опалення в сумі 3 982,49грн., за холодне водопостачання 439,55грн., гаряче водопостачання 784,17 грн., а всього сума заборгованості складає 7 670,70 грн.

Оскаржуваним рішенням позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 в користь Львівського комунального підприємства «Рясне-402» 7670 грн. 70 коп. заборгованості та 243 грн. 60 коп. судових витрат.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_3, вважає його незаконним, необґрунтованим і таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що між нею та ЛКП «Рясне 402» жодних договорів про надання житлово-комунальних послуг в порядку, визначеному Законом України «Про житлово-комунальні послуги», не укладалось, а тому вимоги позивача про стягнення заборгованості є необґрунтованими та задоволенню не підлягають. Стверджує, що ЛКП «Рясне 402» не подано належних та допустимих доказів, які підтверджують вчасне та якісне надання її сім`ї житлово-комунальних послуг. Звертає увагу на те, що представлені ЛКП «Рясне-402» копії договорів з ЛМКП «Львівводоканал», ЛКП «Залізничнетеплоенерго», рахунки, акти реалізації теплової енергії та акти звірки не можуть бути доказами про надання їй житлово-комунальних послуг, оскільки вона не є стороною у зазначених договорах. Крім цього, нею було подано докази на підтвердження ненадання позивачем їй житлово-комунальних послуг, які судом безпідставно не було взято до уваги. Просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 08 квітня 2015 року та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Відповідачка ОСОБА_3 будучи належним чином повідомлена, в останнє судове засідання апеляційної інстанції не зявилася, подала клопотання про відкладення судового засідання та витребування доказів, у задоволенні яких апеляційним судом відмовлено, матеріалів справи достатньо для розгляду справи у її відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ЛКП «Рясне-402» - ОСОБА_2,перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обовязки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Пунктом 17 постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24 жовтня 2008 року «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» роз'яснено, що, перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, суд апеляційної інстанції повинен з'ясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовані норми матеріального й процесуального права. При перегляді судових рішень необхідно виходити з повноважень суду апеляційної інстанції, визначених статтею 307 ЦПК, і відповідних їм підстав щодо перегляду судових рішень в апеляційному порядку, передбачених статтями 308-311 ЦПК. При цьому апеляційний суд керується статтею 307 ЦПК (відповідним пунктом) та нормою ЦПК, що визначає підстави перегляду судового рішення в такому разі, і відповідно до неї та наданих суду апеляційної інстанції повноважень формулює резолютивну частину своєї ухвали чи рішення.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором.

Захист цивільних прав це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Частинами першою та другою ст. 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку, або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Виходячи з вимог ст. ст. 10, 214, 215 ЦПК України, суд повинен сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснювати особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджати про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом, та встановлювати у рішенні обставини справи (в тому числі пропущення позовної давності), характер правовідносин сторін, правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин, навести мотиви прийнятого рішення: встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог.

Однак зазначеним вимогам закону дане рішення частково не відповідає.

Відповідно ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

З матеріалів справи вбачається наступне.

ОСОБА_3 та її неповнолітній син ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, є співвласниками квартири № 99 в будинку № 320 на вул. Шевченка у м. Львові, що підтверджується копією свідоцтва про право власності та витягом про реєстрацію права власності (т. 1, а.с. 74, 75).

Будинок № 320 на вул. Шевченка у м. Львові знаходиться на обслуговуванні ЛКП «Рясне-402».

Згідно розрахунку заборгованості наданого позивачем, станом на 18.09.2014 року заборгованість відповідачки за послуги з утримання будинку та прибудинкової території становлять 2 464,49 грн., за центральне опалення 3 982,49 грн., за холодне водопостачання - 439,55 грн., гаряче водопостачання - 784,17 грн., а всього сума заборгованості складає 7670,70 грн. (т. 1, а.с. 110, 111, 112, 113).

20 серпня 2013 року за заявою ЛКП «Рясне-402» Шевченківським районним судом м. Львова було видано судовий наказ про стягнення з ОСОБА_3 в користь Львівського комунального підприємства «Рясне-402» 5 864,56 грн. заборгованості зажитлово-комунальні послуги.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 30 грудня 2013 року судовий наказ від 20 серпня 2013 року було скасовано (т. 1, а.с. 11).

Закон України «Про житлово-комунальні послуги» (далі - Закон № 1875 - IV від 24 червня 2004 року) визначає основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки.

У відповідності до ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», яка дає визначення термінів, що вживаються у цьому Законі, житлово-комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих та нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будників та споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил; виконавець - суб'єкт господарювання, предметом якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору; споживач - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримувати житлово-комунальну послугу.

Згідно ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо). Примірні переліки житлово-комунальних послуг та їх склад залежно від функціонального призначення визначаються центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства.

Аналіз цього Закону дає підстави для висновку, що він належить до нормативного акта спеціальної дії, який регулює відносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг.

Судом встановлено, сторонами не заперечується, що між позивачем та відповідачкою не укладено письмовий договір про надання послуг з утримання будинку і споруд та прибудинкової території на підставі Типових договорів.

Проте посилання на відсутність договору між сторонами на надання житлово-комунальних послуг, не звільняє його від відповідальності за оплату цих послуг виходячи з наступного.

Стаття 4 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачає, що законодавство у сфері житлово-комунальних послуг, крім цього Закону, базується на Конституції України і складається з нормативно-правових актів у галузі цивільного, житлового законодавства та інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері житлово-комунальних послуг.

Цивільний кодекс України (далі ЦК України) у ст. ст. 3, 6, 203, 626, 627 визначає загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 208 ЦК України правочин між фізичною і юридичною особами належить вчиняти у письмовій формі, за виключенням випадків, передбачених ч. 1 ст. 206 цього Кодексу.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК України). Інші випадки визнання договору укладеним зазначені у ст. ст. 642 - 643 ЦК України.

Частина 1 ст. 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Розкриваючи зміст засади свободи договору у ст. ст. 6, 627, ЦК України визначає, що свобода договору полягає в праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, виборі контрагентів та погодженні умов договору.

Закріпивши принцип свободи договору, ЦК України разом з тим визначив, що свобода договору не є безмежною, оскільки відповідно до абз. 2 ч. 3 ст. 6 та ст. 627 цього Кодексу при укладенні договору, виборі контрагентів, визначенні умов договору сторони не можуть діяти всупереч положенням цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства.

Водночас ч. 1 ст. 19 Закону № 1875 - IV від 24 червня 2004 року передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Статті 20, 21 цього Закону визначають обов'язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг.

Пунктом 1 ч. 3 ст. 20 Закону № 1875 - IV від 24 червня 2004 року передбачений обов'язок споживача укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору. Цей обов'язок відповідає зустрічному обов'язку виконавця, визначеному п. 3 ч. 2 ст. 21 цього Закону, підготувати та укласти зі споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.

Форма та зміст (умови) типового договору затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 20 травня 2009 року № 529 « Про затвердження типового договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій» (далі - постанова № 529).

З аналізу змісту ч. 3 ст. 6, ч. 1 ст. 630 ЦК України, ст. ст. 19 - 21 Закону № 1875 - IV від 24 червня 2004 року, постанови № 529 убачається, що умови типового договору, що набули юридично обов'язкового значення в силу актів цивільного законодавства, є обов'язковими для сторін договору, які не мають права відступити від їх положень і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Таким чином, необхідність укладення договору про надання житлово - комунальних послуг передбаченазаконом і його укладення визначено як обов'язок, а не право споживача таких послуг.

Крім цього, відповідно до змісту зазначених положеньЗакону споживач може відмовитися від укладення договору на надання житлово - комунальних послуг лише в разі відмови від користування такими послугами, а не через непогодження сторонами умов такого договору.

Відтак, відсутність між споживачем та виконавцем житлово-комунальних послуг договору про надання цих послуг, укладеного у письмовій формі, не звільняє споживача від обов'язку оплачувати отримані та спожиті житлово-комунальні послуги.

До аналогічного висновку дійшов і суд першої інстанції вказавши, що споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

За змістом ч. 2 ст. 14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» ціни/тарифи на комунальні послуги та послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій формуються і затверджуються органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування відповідно до їхніх повноважень, визначених законом.

Відповідно до положень ст. 16 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» порядок надання житлово-комунальних послуг, їх якісні та кількісні показники мають відповідати умовам договору та вимогам законодавства.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

Статтею 18 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що у разі порушення виконавцем умов договору споживач має право викликати його представника для складення та підписання акта-претензії споживача, в якому зазначаються строки, види, показники порушень тощо. Представник виконавця повинен з'явитися на виклик споживача не пізніше строку, визначеного договором. Акт-претензія складається споживачем та представником виконавця і скріплюється їхніми підписами. У разі неприбуття представника виконавця в погоджений умовами договору строк або необґрунтованої відмови від підписання акта-претензії він вважається дійсним, якщо його підписали не менш як два споживачі. Акт-претензія споживача подається виконавцю, який протягом трьох робочих днів вирішує питання про перерахунок платежів або видає письмово споживачу обґрунтовану письмову відмову в задоволенні його претензій.

У матеріалах справи відсутні акти-претензії, складені та підписані у встановленому законом порядку, щодо надання послуг з утримання будинку та прибудинкової території,центрального опалення, постачання холодної та гарячої води - неналежної якості.

Відповідачкою під час розгляду справи не заперечувалось правильність застосування позивачем розміру встановлених тарифів.

Розрахунок позивача за позовом ґрунтується на затверджених в установленому законом порядку тарифах, які були чинні на час, за який виникла заборгованість.

Отже, оскільки квартира, в якій зареєстрована та проживає відповідачка ОСОБА_3,належить їй та її неповнолітньому сину на праві власності, то вона зобов'язана вносити плату за наданні їй послуги - з утримання будинку та прибудинкової території, центрального опалення, постачання холодної та гарячої води.

З розрахунку про нарахування та оплату послуг з постачання холодної води по квартирі № 99 в будинку № 320 на вул. Шевченка у м. Львовівбачається, що за період з квітня 2010 року по серпень 2014 року сумарна заборгованість становить 439,55 грн. (32,72/борг/+2359,85 /нараховано/ - 1200,65/субсидія/ - 555,84/сплачено/ - 196,33 /корекція/=439,55) (т. 1, а.с. 10, 112).

Відповідачкою у спірний період було проведено проплату за надані послуги лише в липні, жовтні 2010 року, березні, листопаді 2012 року та в лютому і травні 2014 року.

З розрахунку про нарахування та оплату послуг з постачання гарячої води по квартирі № 99 в будинку № 320 на вул. Шевченка у м. Львовівбачається, що за період з квітня 2010 року по липень 2014 року сумарна заборгованість становить 784,17 грн. (98,52/борг/+4292,32 /нараховано/ - 2034,23/субсидія/ - 662,00/сплачено/ - 910,44 /корекція/=784,17) (т. 1, а.с. 7, 113).

Відповідачкою у спірний період було проведено проплату за надані послуги лише в липні 2010 року, березні, листопаді 2012 року та в лютому і травні 2014 року.

З розрахунку про нарахування та оплату послуг з утримання будинку та прибудинкової території по квартирі № 99 в будинку № 320 на вул. Шевченка у м. Львовівбачається, що за період з квітня 2010 року по серпень 2014 року сумарна заборгованість становить 2464,49грн. (221,81/борг/+4605,03/нараховано/ - 1501,58/субсидія/-859,77/сплачено/-0,43/корекція/=2464,49) (т. 1 а.с. 8, 111).

Що стосується заяв відповідачки до ЛКП «Рясне-402» від 27 червня 2013 року та 07 листопада 2013 року, які подані як доказ неналежно надання позивачем житлово-комунальних послуг, то із змісту таких вбачається, що вони подавались ОСОБА_3 у звязку із проведенням жителями сусідньої квартири № 98 ремонтних робіт, «які повязані із шумом та гуркотом» та внаслідок яких «частина коридору власницею квартири відмуровано для власного користування» і «дуже пошкодився стан ремонту у моїй (її) квартирі» та у звязку з цим сходова клітка «брудні від стружки, цементу, будівельних відходів, повязаних з ремонтом у кв. 98» (т. 1, а.с. 227, 228).

В спростування вищевказаних сум заборгованості відповідачем будь-яких доказів не представлено.

З розрахунку про нарахування та оплату послуг з центрального опалення по квартирі № 99 в будинку № 320 на вул. Шевченка у м. Львовівбачається, що за період з квітня 2010 року по серпень 2014 року сумарна заборгованість становить 3982,49грн. (512,47 /борг/ + 7409,68 /нараховано/ - 3159,68 /субсидія/ - 767,68 /сплачено/ - 12,33 /корекція/ = 3982,49) (т. 1 а.с. 110).

Відповідачкою у спірний період було проведено проплату за надані послуги лише в липні, жовтні 2010 року, листопаді 2011 року та в лютому і травні 2014 року.

Позивач не заперечує, що дана сума заборгованості розрахована виходячи із загальної площі квартири 50,4 кв.м.

З довідки ЛКП «Рясне-402» від23.02.2009 року вбачається, що загальна площа квартири разом з балконом площею 1,5 кв.м. становить 50,4 кв.м.(т. 1, а.с. 99).

Відповідно до п. 2 Правил надання населенню послуг з центрального опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 630 від 21.07.2005 року, опалювальна площа (об'єм) квартири (будинку садибного типу) - загальна площа (об'єм) квартири, а також будинку садибного типу без урахування площі лоджій, балконів, терас.

Таким чином, в опалювальну площу квартири входять всі приміщення крім лоджій, балконів, терас, - тому позивачем невірно визначена опалювальна площа.

Колегія судів погоджується з перерахунком суми заборгованості зоплати послуг за центральне опалення з врахуванням загальної площі квартири - 48,9 кв.м., який проведено позивачем за період з лютого 2010 року по червень 2014 року, та приходить до переконання, що сума заборгованість становить не 3 982,49 грн., а 3 839,29 грн. - сума розрахована з урахуванням субсидії на площу квартири 48,9 кв.м. (т. 2, а.с. 110-111).

Що стосується заяви відповідачки до ЛКП «Рясне-402» від 13 лютого 2014 року, яка була подана після звернення позивачем в суд про стягнення заборгованості, щодо «змійовика», який «не гріє» то необхідно зазначити, що «змійовик» у ванній кімнаті ОСОБА_3 не відноситься до внутрішньобудинкової системи опалення і не перебуває на обслуговуванні позивача. Крім того відповідачка в даній заяві стверджує, що в інших квартирах змійовики працюють.

Вимоги щодо кількісних і якісних показників послуг визначені Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 17.02.2010 року № 151.

Порядком проведення перерахунків розміру плати за надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення в разі ненадання їх або надання не в повному обсязі, зниження якості, затвердженим постановою КМУ від 17.02.2010 року № 151, передбачено зменшення плати за надані послуги у разі перевищення допустимого строку відхилення від їх показників на 5 відсотків за кожний градус відхилення від 18° C до 12° C у житлових приміщеннях (у наріжних кімнатах - від 20° C до 14° C) плати за період відхилення (протягом усього строку відхилення). При температурі в житлових приміщеннях нижче ніж 12° C (у наріжних кімнатах - нижче ніж 14° C) плата за централізоване опалення не справляється.

У матеріалах справи відсутні акти-претензії, складені та підписані у встановленому законом порядку, щодо надання послуг з центрального опалення неналежної якості.

Таким чином, розрахунок позивача ґрунтується на затверджених в установленому законом порядку тарифах виконавчим комітетом Львівської міської ради, які складаються з плати за фактично спожиту теплову енергію та річної плати за приєднане теплове навантаження, які були чинні на час, за який виникла заборгованість.

Згідно з п. 6 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України в редакції від 16 січня 2003 року правила цього Кодексу про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України), а позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (п. 1 ч. 1 ст. 258 ЦК України).

Однак позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (ч. 3 ст. 267 ЦПК України).

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає що позовні вимоги ЛКП «Рясне-402»щодо стягнення заборгованості з ОСОБА_3підлягають до задоволення за весь спірний період, оскільки позивач не ставив питання про поновлення строку для звернення до суду, а відповідачка в суді першої інстанції до ухвалення ним рішення не просила застосувати позовну давність за цей період, крім того вона протягом усього спірного періоду частково сплачувала вартість наданих їй комунальних послуг, отже визнавала наявний борг по оплаті таких перед позивачем, у зв'язку із чим переривала перебіг позовної давності для заявлених позовних вимог, тому підстав для відмови у задоволенні позову у зв'язку із спливом позовної давності - немає.

Враховуючи вищенаведені обставини, колегія суддів приходить до висновку, що ЛКП «Рясне-402»надає відповідачці послуги з утримання будинку та прибудинкової території, центрального опалення, постачання холодної та гарячої води, а остання є споживачем таких послуг, тобто між сторонами встановлені фактичні договірні відносини на тих умовах, за яких надаються ці послуги. У свою чергу відповідачкою не надано жодних доказів на підтвердження неналежної якості отримуваних послуг чи їх ненадання за спірний період.

В той же час, з огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку про необхідність змінити оскаржуване рішення, зменшивши суму заборгованості, та стягнути з відповідачки борг за надані позивачем послуги постачання з утримання будинку та прибудинкової території і центрального опалення, постачання холодної та гарячої води в розмірі 7 527,50 грн. (2464,49+3839,29+439,55+784,17=7 527,50).

Згідно з п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24 жовтня 2008 року апеляційний суд ухвалює рішення про зміну рішення суду першої інстанції у випадку, якщо помилки у неправильно прийнятому рішенні можливо усунути без його скасування, не змінюючи суть рішення, і вони стосуються окремих його частин, зокрема виправлення помилок суду першої інстанції щодо розміру суми, що підлягає стягненню, розподілу судових витрат тощо.

Виходячи з наведеного, колегія суддів, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, приходить до переконання, що суд першої інстанції правильно встановивши обставини у справі, ухвалив рішення з неповним зясуванням обставин, що мають значення для справи, що згідно до ст. 309 ЦПК України є підставою для його зміни.

Рішення в частині стягнення судових витрат є законним і підстав для його скасування чи зміни немає, тому підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 305 ч. 2, 307 ч. 1 п. 3, 309 ч. 1 п. 1, 313, 314 ч. 2, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 08 квітня 2015 року в частині змінити, зменшивши розмір стягнення заборгованості з ОСОБА_3 в користь Львівського комунального підприємства «Рясне-402» з 7670 грн. 70 коп. до 7 527,50 грн. (сім тисяч пятсот двадцять сім гривень 50 копійок) заборгованості.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: Монастирецький Д.І.

Судді: Кабаль І.І.

ОСОБА_5