АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1927/15Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 59 Олійник М. Ф.
Доповідач в апеляційній інстанції
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2015 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоЗахарової А. Ф.
суддівКачана О. В. , Фетісової Т. Л.
при секретаріВосколович-Литвин Ж. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_6 на заочне рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 25 червня 2015 року у справі за позовом Управління пенсійного фонду України в Христинівському районі Черкаської області до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості,-

Вивчивши матеріали справи, судова палата, -

в с т а н о в и л а :

У квітні 2014 року Управління пенсійного фонду України в Христинівському районі Черкаської області звернулось до суду із позовом до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості.

Позивач посилався на те, що ОСОБА_6, як суб'єкт підприємницької діяльності мав заборгованість по страхових внесках до УПФУ в Христинівському районі Черкаської області за 2008-2010 роки в сумі 78670,52 грн..

Ухвалою Господарського суду Черкаської області від 15.08.2013 року фізичну особу-підприємця ОСОБА_6 як суб'єкта підприємницької діяльності ліквідовано у зв'язку з банкрутством. При цьому зобов'язання зі сплати страхових внесків, які не були задоволені, можуть бути заявлені в порядку, встановленому цивільним законодавством, а боржник не звільняється від сплати цих страхових внесків. Недоїмка по страхових внесках ОСОБА_6 перед Управлінням ПФУ в Христинівському районі Черкаської області станом на 14.04.2014 року становить 78670,52 грн..

На підставі наведеного, ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», ЗУ «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», позивач просив суд стягнути з ОСОБА_6 на користь Управління заборгованість по страхових внесках в сумі 78670,52 грн..

Заочним рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 25 червня 2015 року позов Управління пенсійного фонду України в Христинівському районі Черкаської області до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості задоволено повністю.

Уі

пр< арі

арі ош

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь Управління пенсійного фонду України в Христинівському районі Черкаської області заборгованість за страховими внесками в сумі 78670,52 грн..

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу. Посилаючись на те, що дане рішення незаконне, не відповідає обставинам справи, прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права. Просив його скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову Управління пенсійного фонду України в Христинівському районі Черкаської області.

Обговоривши матеріали справи, судова палата вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Судом встановлено, що як суб'єкт підприємницької діяльності відповідач ОСОБА_6 мав заборгованість по страхових внесках до ПФУ за 2008-2010 р. в сумі 78670,52 грн.(ар. спр.10-13).

Відповідно до ухвали господарського суду Черкаської області від 15.08.2013 року фізичну особу-підприємця ОСОБА_6 як суб'єкта підприємницької діяльності ліквідовано у зв'язку з банкрутством (ар. спр.10-13).

Однак, відповідно до вимог ч.6 ст. 106 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та ч.2 ст. 49 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» зобов'язання зі сплати страхових внесків, які не були задоволені, можуть бути заявлені в порядку, встановленому цивільним законодавством, а боржник не звільняється від сплати цих страхових внесків.

Тому, посилаючись на вищевказані правові норми, суд і прийшов до висновку про необхідність стягнення заборгованості по страховим внескам з відповідача ОСОБА_6 на користь позивача - УПФУ в Христинівському районі , - в розмірі 78670,52 грн. та судовий збір на користь держави в сумі 243,60 коп. .

Заперечуючи на обґрунтованість прийнятого рішення , ОСОБА_6 вказував на наступне.

По перше, відповідно до ч.2 ст. 49 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», після завершення розрахунків з кредиторами громадянин-підприємець, визнаний банкрутом, звільняється від подальшого виконання вимог кредиторів, що були заявлені після визнання громадянина-підприємця банкрутом, за винятком вимог, передбачених абзацом другим цієї частини, а саме:

- вимог кредиторів щодо відшкодування шкоди життю та здоров'ю громадян;

- вимог щодо стягнення аліментів;

вимог щодо стягнення на майно, яке перебуває у заставі з підстав, не пов'язаних із здійсненням громадянином підприємницької діяльності;

- інші вимоги особистого характеру.

А в даному випадку вимоги по сплаті страхових внесків до ПФУ , які виникли у зв'язку із здійсненням ним підприємницької діяльності, не відносяться до жодної з категорій вимог, по яких боржник не звільняється від виконання зобов'язань, тобто відповідно до ч. 2 ст. 49 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» після визнання його банкрутом , він, ОСОБА_6, звільнений від подальшого виконання вимог кредиторів, у тому числі вимог позивача про сплату страхових внесків до ПФ України. Посилання ж Пенсійного фонду на те, що його вимоги є іншими вимогами особистого характеру спростовуються наступним.

Згідно ч.2 ст. 47 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (в редакції, що регулює спірні правовідносини) заяву про порушення справи про банкрутство громадянина-підприємця можуть подати кредитори, за винятком кредиторів, вимоги яких пов'язані з зобов'язаннями, що виникли внаслідок заподіяння шкоди життю та здоров'ю громадян, кредиторів, які мають вимоги щодо стягнення аліментів, а також інші вимоги особистого характеру. Тобто, за логікою позивача, провадження у справах про банкрутство громадян - підприємців не може порушуватися за заявами органів Пенсійного фонду України, оскільки такі вимоги мають особистий характер.

Але така позиція повністю спростовується судовою практикою розгляду подібних справ, в якій суди порушують провадження у справах про банкрутство громадян - підприємців за заявами органів Пенсійного фонду України, що було б неможливо, якби такі вимоги мали особистий характер.

По друге, відповідно до ч.6 ст.106 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування»(в редакції, що регулює спірні правовідносини) недоїмка не підлягає списанню, крім випадків повної ліквідації юридичної особи або смерті фізичної особи, визнання її безвісно відсутньою , оголошення померлою чи недієздатною, щодо яких відсутні особи, які відповідно до цього Закону мають нести зобов'язання із сплати страхових внесків.

При цьому, як вказано вище, після завершення розрахунків з кредиторами громадянин -підприємець, , визнаний банкрутом, звільняється від подальшого виконання вимог кредиторів (ч. 2 ст. 49 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом»).

Вказані положення, за твердженням апелянта, жодним чином не суперечать одне одному та не скасовують дію одне одного.

В даному випадку його недоїмка зі сплати внесків Пенсійного фонду не підлягає списанню, але він звільнений від подальшого виконання вимог Пенсійного фонду щодо її сплати.

Крім того, відповідно до підпункту «й» пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» виключено ч.6 ст.106 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». Цей закон набрав чинності з 01.01.2011 року. Тобто на момент ухвалення рішення суду положення частини 6 ст.106 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», на які послався суд, були вже нечинними.

Отже, судом неповно з'ясовані обставини справи і ухвалено незаконне рішення.

Проте з наведеними доводами апелянта не можна погодитися в повному обсязі.

Встановлено, що відносини, які виникають між суб'єктами системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування , регулюються виключно Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року №1058 - IV. Дія інших нормативно - правих актів може поширюватись на ці відносини лише у випадках, передбаченим цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Даним Законом визначається і коло осіб , які підлягають загальнообов'язковому державному пенсійному страхуванню, платники страхових внесків, їх права та обов'язки; порядок нарахування обчислення та сплати страхових внесків, стягнення заборгованості по цих внесках.

Як зазначалось вище, згідно з частиною2 ст. 49 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» від 14.05.1992 року № 2343-ХІІ (в редакції , що діяла до 01.01.2011 року) після завершення розрахунків з кредиторами громадянин-підприємець, визнаний банкрутом, звільняється від подальшого виконання вимог кредиторів, що були заявлені після визнання громадянина-підприємця банкрутом, за винятком вимог, передбачених абзацом другим цієї частини.

Вимоги кредиторів щодо відшкодування шкоди, заподіяної життю та здоров'ю громадян, вимоги щодо стягнення аліментів, а також інші вимоги особистого характеру, які не були задоволені в порядку виконання постанови господарського суду про визнання громадянина-підприємця банкрутом або які погашені частково чи не заявлені після визнання громадянина-підприємця банкрутом, можуть бути заявлені після закінчення провадження у справі про банкрутство громадянина-підприємця відповідно в повному обсязі або в незадоволеній їх частині в порядку, встановленому цивільним законодавством України.

За положенням ч.6 ст.106 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року №1058 - IV (в редакції , що діяла до 01.01.2011 року) недоїмка не підлягає списанню, у тому числі в разі укладення із страхувальником мирової угоди відповідно до вимог Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", крім випадків повної ліквідації юридичної особи або смерті фізичної особи, визнання її безвісно відсутньою, оголошення померлою чи недієздатною, щодо яких відсутні особи, які відповідно до цього Закону мають нести зобов'язання із сплати страхових внесків.

Дійсно, як зазначає апелянт, у відповідності до підпункту «й» пункту 12 розділу VІІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» частини першу - дев'яту статті 106 (тобто і ч.6 ст. 106) Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» виключено.

Цей закон набрав чинності з 01 січня 2011 року.

Проте, відповідно до пункту 7 розділу VІІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» (№ 2464 -VI від 08.07.2010 року) стягнення заборгованості із сплати страхових внесків за діючими видами загальнообов'язкового державного соціального страхування та сум штрафних санкцій, нарахованих та/або не сплачених у період до 01 січня 2011 року, в тому числі нарахованих внесків, строк сплати яких на 01 січня 2011 року не настав, здійснюється фондами загальнообов'язкового державного соціального страхування відповідно до законодавства, що діяло на момент виникнення такої заборгованості або застосування штрафних санкцій.

На період до повного стягнення заборгованості із сплати страхових внесків за діючими видами загальнообов'язкового державного соціального страхування та сум штрафних санкцій, нарахованих та/або не сплачених у період до 01 січня 2011 року, в тому числі нарахованих внесків, строк сплати яких на 01 січня 2011 року не настав, та відповідних штрафних санкцій за фондами загальнообов'язкового державного соціального страхування зберігаються повноваження щодо контролю за правильністю нарахування, своєчасністю сплати страхових внесків, застосування фінансових санкцій, якими вони були наділені до набрання чинності цим Законом.

Виходячи з наведеного, судова колегія вважає, що доводи апелянта не є обґрунтованими, а рішення суду відповідає обставинам справи, вимогам закону, і підстав для його скасування та задоволення апеляційної скарги - не вбачається.

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 25 червня 2015 року по даній справі залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 20 днів.

Головуючий :

Судді :