Ухвала

іменем україни

23 грудня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Амеліна В.І., Дербенцевої Т.П., Остапчука Д.О., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_1, третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю «Ойл-Експрес», про звернення стягнення на предмет іпотеки та визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, за касаційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на заочне рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 03 квітня 2015 року та рішення апеляційного суду Запорізької області від 09 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки та визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Зазначало, що у зв'язку з неналежним виконанням товариством з обмеженою відповідальністю «Ойл-Експрес» (далі - ТОВ «Ойл-Експрес») зобов'язань за кредитним договором від 30 листопада 2006 року виникла заборгованість в розмірі 2 260 423 грн 84 коп., яка була солідарно стягнута на підставі рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 13 листопада 2009 року з боржника та поручителя ОСОБА_3

Крім того, рішенням апеляційного суду Запорізької області від 19 листопада 2013 року в рахунок погашення заборгованості за вказаним кредитним договором, яка станом на 24 червня 2011 року складала 4 396 395 грн 77 коп., було звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме на належний відповідачу ОСОБА_1 на праві власності жилий будинок АДРЕСА_1 із застосуванням процедури продажу, передбаченої ст. 38 Закону України «Про іпотеку».

Посилаючись на вищевикладене й на неможливість виконання рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки через відсутність правовстановлюючих документів, ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» просило позов задовольнити та в рахунок погашення кредитної заборгованості ТОВ «Ойл-Експрес» звернути стягнення на предмет іпотеки, шляхом визнання за банком права власності на жилий будинок АДРЕСА_1

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 03 квітня 2015 року позов задоволено частково.

Звернуто стягнення на предмет іпотеки - завершений будівництвом жилий будинок АДРЕСА_1 належний ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності від 21 листопада 2008 року, в рахунок погашення заборгованості, що утворилася станом на 03 вересня 2014 року за кредитним договором, укладеним 20 листопада 2006 року між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» й ТОВ «Ойл-Експрес» в розмірі 7 346 707 грн 67 коп., з яких 2 260 423 грн 84 коп. - заборгованість за кредитом, 3 960 986 грн 35 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 150 927 грн 51 коп. - заборгованість по комісії за користування кредитом та 974 369 грн 97 коп. - пені, шляхом визнання за ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» права власності на вказаний об'єкт нерухомості.

У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про судові витрати.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 09 вересня 2015 року зазначене рішення районного суду змінено, а саме визначено ціну іпотечного майна на момент набуття банком права власності на нього, на підставі оцінки предмету іпотеки суб'єктом оціночної діяльності, але не меншою ніж 4 380 446 грн.

У решті рішення суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 просить ухвалені в справі судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Ухвалюючи рішення та задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції, виходив з того, що відносини, які виникли на підставі укладених сторонами договорів не припинилися, рішення суду про стягнення заборгованості за кредитним договором та про звернення стягнення на предмет іпотеки не виконані.

Апеляційний суд фактично погодився з такими висновками районного суду, доповнивши його визначенням початкової ціни предмету іпотеки на момент набуття банком права власності на нього.

Проте з такими висновками суду апеляційної інстанції повністю погодитися не можна.

За вимогами ст. ст. 213, 214, 316 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Зазначеним вимогам рішення апеляційного суду не відповідає.

Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Судом установлено, що 30 листопада 2006 року між позивачем та ТОВ «Ойл-Експрес» було укладено договір про відновлювальну кредитну лінію, за умовами якого товариство отримало кредит у розмірі 2 700 000 грн зі сплатою 18% річних з дня видачі кредиту й до 07 серпня 2008 року, 20% річних з 07 серпня 2008 року й до 28 листопада 2008 року та 30% річних з 28 листопада 2008 року до дня фактичного погашення кредиту.

У забезпечення цього договору між банком та ОСОБА_3 було укладено договір поруки, а з відповідачем ОСОБА_1 договір іпотеки, згідно якого відповідач передала в іпотеку банку належний їй на праві власності незавершений будівництвом жилий будинок АДРЕСА_1

У листопаді 2008 року вказаний жилий будинок завершено будівництвом й прийнято в експлуатацію, а ОСОБА_1 видано свідоцтво про право власності на нього.

Через неналежне виконання ТОВ «Ойл-Експрес» зобов'язань за кредитним договором виникла заборгованість, яка рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 13 листопада 2009 року була стягнута в солідарному порядку з товариства та поручителя ОСОБА_3

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 19 листопада 2013 року в рахунок погашення заборгованості за вказаним кредитним договором, яка станом на 24 червня 2011 року складала 4 396 395 грн 77 коп., було звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме на належний відповідачу ОСОБА_1 на праві власності жилий будинок АДРЕСА_1 із застосуванням процедури продажу, передбаченої ст. 38 Закону України «Про іпотеку».

Листом приватного нотаріуса № 01-16/716 від 04 вересня 2014 року банку відмовлено в посвідченні договору купівлі-продажу іпотечного майна через відсутність правовстановлюючих документів.

Відповідно до ст. 527 ЦК Україниборжник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Правові наслідки порушення зобов'язання, забезпеченого іпотекою, передбачені Законом України «Про іпотеку».

Іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (ст. 3 Закону України «Про іпотеку»).

Згідно з ч. 1 ст. 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачено умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

За змістом ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Аналогічні вимоги містять договори кредиту та іпотеки, укладені між сторонами.

Отже підставою для звернення стягнення на предмет іпотеки є порушення зобов'язань з боку боржника.

Відповідно до ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених ст. 12 цього Закону.

Разом з тим, як роз'яснено у п. 41 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при вирішенні спору про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має дати оцінку співмірності суми заборгованості за кредитом та вартості іпотечного майна, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов'язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав. Оскільки вказане положення закону є оціночним, то суд має належним чином його мотивувати, співставити обставини зі змістом цього поняття, визначитись, чи не суперечить його застосування загальному змісту та призначенню права, яким урегульовано конкретні відносини (зокрема про право на першочергове задоволення вимог за рахунок предмета застави), та врахувати загальні засади цивільного законодавства - справедливість, добросовісність та розумність (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України).

Проте зазначені положення законодавчих актів та обставини справи, суд апеляційної інстанції на порушення вимог ст. ст. 10, 212, 316 ЦПК України не врахував, доводи та заперечення сторін належним чином не перевірив, не дослідив наданих позивачем розрахунків заборгованості за кредитним договором, з урахуванням змінених процентних ставок за користування кредитом та розміру вже стягнутої на підставі судового рішення з боржника та поручителя кредитної заборгованості, не перевірив виконання судових рішень щодо стягнення заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки та заперечення відповідача з цього приводу, унаслідок чого взагалі не встановив дійсного розміру кредитної заборгованості та її співмірність із вартістю іпотечного майна.

Отже, апеляційний суд не виконав своїх обов'язків, визначених ст. ст. 303, 304, 316 ЦПК України, зокрема у достатньому обсязі не дослідив розрахунку кредитної заборгованості й не дав йому відповідної оцінки, не визначив дійсного періоду за який здійснено нарахування заборгованості, й дійсного розміру такої заборгованості.

Допущене судом апеляційної інстанції порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, згідно вимог ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухваленого судового рішення і направлення справи на новий судовий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргуОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Запорізької області від 09 вересня 2015 року скасувати.

Справу передати на новий апеляційний розгляд.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. Касьян

Судді: В.І. Амелін

Т.П.Дербенцева

Д.О.Остапчук

В.О.Савченко