Справа № 344/3301/14-ц
Провадження № 22-ц/779/2481/2015
Головуючий у 1 інстанції Шамотайло О.В.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 грудня 2015 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючої Василишин Л.В.

суддів: Беркій О.Ю., Пнівчук О.В.

секретаря Турів О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_5, Управління державної міграційної служби в Івано-Франківській області, Орган опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, за апеляційною скаргою ПАТ КБ «ПриватБанк» на рішення Івано-Франківського міського суду від 04 березня 2015 року,-

в с т а н о в и л а :

В березні 2014 року ПАТ КБ «Приват Банк» звернулося в суд з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_5, Управління державної міграційної служби в Івано-Франківській області, Орган опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що згідно кредитного договору № 368К від 03.12.2007 року укладеного між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_5, останній отримав кредит в сумі 117000,00 доларів США, який зобовязувався повертати разом з відсотками, комісією щомісячно згідно погодженого сторонами графіка.

В порядку забезпечення виконання кредитного договору 04.12.2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 було укладено іпотечний договір, за умовами якого ОСОБА_2 надала в іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1, м. Івано-Франківськ, яка належить іпотекодавцеві на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 26.10.2005 року.

Станом на 06.02.2014 року за кредитним договором утворилась заборгованість.

З цих підстав ПАТ КБ «Приватбанк» просив суд: в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 03.12.2007 року звернути стягнення на предмет іпотеки (вищевказану квартиру), шляхом продажу предмета іпотеки банком з укладенням від імені ОСОБА_2 договору купівлі-продажу, в тому числі нотаріального укладення договору купівлі-продажу з іншою особою покупцем із встановленням початкової ціни продажу предмету іпотеки 441 622 грн.50 коп.

Крім того, позивач просив виселити ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 із займаної квартири зі зняттям їх з реєстраційного обліку у органі МВС України - Управлінні державної міграційної служби в Івано-Франківській області.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 04 березня 2015 року в задоволенні позову Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» відмовлено.

На дане рішення ПАТ КБ «Приватбанк» подав апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом норм матеріального і процесуального права при вирішенні спору та неправильне їх застосування.

Апелянт вказав, що суд безпідставно застосував до спірних правовідносин закон України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», оскільки такий закон жодним чином не регулює відносини, що склалися між сторонами.

На час ухвалення судового рішення позивачем були виконані усі вимоги передбачені ч.2 ст.40 Закону України «Про іпотеку» та ч.3 ст.109 ЖК України для примусового виселення за рішенням суду мешканців із предмета іпотеки.

Також апелянт зазначив, що судом не враховано, що положення закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не скасовує та не зупиняє дію законів, які встановлюють підстави звернення стягнення, а стосуються тільки стадії примусового виконання судових рішень. Тобто, дія вказаного закону є тимчасовою і не скасовує права іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки та не звільняє іпотекодавців від обовязків, передбачених договорами іпотеки.

З цих підстав, рішення суду першої інстанції апелянт просив скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 28 квітня 2015 року скасовано рішення Івано-Франківського міського суду від 04 березня 2015 року та ухвалено нове рішення. Позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №368К від 03.12.2007 року укладеного між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_5, яка станом на 06.02.2014 року становила 338249, 57 дол. США, що в гривневому еквіваленті становить 2703878,81 грн., звернуто стягнення на предмет іпотеки квартиру АДРЕСА_2, м. Івано-Франківськ, шляхом продажу вказаного предмету іпотеки ПАТ КБ «Приватбанк» з укладенням від імені ОСОБА_2 договору купівлі-продажу, в тому числі нотаріального укладення договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем, із встановленням початкової ціни продажу на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної субєктом оціночної діяльності (незалежним експертом) на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Вирішено, що на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03.06.2014 року, рішення в частині звернення стягнення на майно, обтяжене іпотекою не підлягає виконанню.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 3654 грн. витрат на сплату судового збору.

В задоволенні решти вимог відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 вересня 2015 року рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 28 квітня 2015 року в частині відмови у задоволенні позову про виселення скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В іншій частині рішення апеляційного суду залишено без змін.

У судовому засіданні апеляційного суду представник позивача вимогу про виселення підтримала, просила її задоволити.

Представники відповідачів позов в частині вимоги про виселення не визнали просили відмовити в її задоволенні.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині вимоги про виселення слід скасувати та ухвалити нове рішення з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.303, ч.ч.2,3 ст.213 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Водночас на виконання ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 вересня 2015 року, колегія суддів апеляційного суду, перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовної вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» про виселення ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 із квартири, що є предметом іпотеки.

Матеріалами справи встановлено, що 03.12.2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_5 було укладено кредитний договір № 368К, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 117 000,00 доларів США і зобовязувався повертати разом з відсотками, комісією щомісячно згідно погодженого сторонами графіка, з кінцевим терміном повернення коштів до 11.12.2017 року (7-11).

В порядку забезпечення виконання кредитних зобовязань 04.12.2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 було укладено іпотечний договір. Предметом іпотечного договору стала квартира №1, по вул. Кераміків, 2, с. Крихівці, м. Івано-Франківськ.

Згідно з умов договору іпотеки у разі невиконання ОСОБА_5, як позичальником зобовязань, забезпечених іпотекою, іпотекодержатель має право одержати задоволення своїх вимог за рахунок переданого в іпотеку майна (12-14).

У звязку з невиконання ОСОБА_5 зобовязань станом на 06.02.2014 року за кредитним договором утворилась заборгованість .

Відмовляючи в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» в частині вимоги про виселення, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано суду доказів направлення відповідачеві вимоги про необхідність погашення кредиту. Крім того, на спірні правовідносини поширюється дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», а у квартирі, яка є предметом іпотеки, крім відповідача, зареєстровані та проживають малолітні діти, які мають право на користування житлом.

Однак, повністю погодитися з висновком місцевого суду колегія суддів не може, з наступних підстав.

Частиною 1 ст.40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок і підстави виселення із займаного житлового приміщення, є ст. 109 ЖК Української РСР.

За змістом ч.2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ч. 3 ст. 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, ч. 2 ст. 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі ч. 2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення ст. 40 цього Закону, так і норма ст. 109 ЖК Української РСР.

Отже, за змістом наведених норм особам, яких виселяють з жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Такого висновку дійшов Верховний Суд України, виклавши правову позицію у постанові від 15 березня 2015 року у справі № 6-39цс15.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме з п. 1.4 кредитного договору від 03.12.2007 року, кредит у розмірі 117 000,00 доларів США надано позичальнику ОСОБА_5 на придбання основних засобів (а.с.7).

Водночас згідно Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 26.10.2005 року, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Крихівецької сільської ради від 21.09.2004 року №103, трикімнатна квартира за адресою с.Крихівці, вул КераміківАДРЕСА_3 належить ОСОБА_2.

Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, датою прийняття рішення про реєстрацію права власності на вищевказану квартиру є 26.10.2005 року (а.с.16).

Крім того, пункт 12.5 іпотечного договору містить інформацію про те, що предмет іпотеки знаходиться у спільній сумісній власності (а.с.12).

Таким чином, передана у іпотеку квартира не була придбана за рахунок отриманого у ПАТ КБ «Приватбанк» кредиту, повернення якого було забезпечено іпотекою.

В ході розгляду справи не встановлено обставин щодо можливості надання іншого постійного жилого приміщення. Тому відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК України правові підстави для виселення відповідачів із спірної квартири без надання іншого житлового приміщення відсутні.

Однак, вирішуючи спір у цій частині, на порушення вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України, суд першої інстанції в достатній мірі не визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню до них, не встановив усіх фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

В силу дії ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення зокрема є порушення або неправильне застосування норм матеріального права. Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Враховуючи наведене, рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовної вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» про виселення підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні позовної вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» про виселення ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 із квартири, що є предметом іпотеки.

Керуючись ст. ст. 307,309, 313-315,316 317 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволити частково. Рішення Івано-Франківського міського суду від 04 березня 2015 року в частині вимоги про відмову у виселенні скасувати та в цій частині ухвалити нове рішення, яким в задоволенні вимоги про виселення ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з часу набрання законної сили.

Головуюча: Василишин Л.В.

Судді: Беркій О.Ю.

ОСОБА_6