У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Євтушенко О.І.,
суддів: Євграфової Є.П., Попович О.В.,
Коротуна В.М., Ситнік О.М.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Західінкомбанк» до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про стягнення заборгованості, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Рівненської області від 04 листопада 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2010 року Публічне акціонерне товариство «Західінкомбанк» (далі - ПАТ «Західінкомбанк») звернулося до суду з позовом, у якому зазначало, що 31 березня 2008 року між ним та Відкритим акціонерним товариством «Квасилівський завод комунального устаткування» (далі - ВАТ «Квасилівський завод комунального устаткування») укладений кредитний договір, згідно з умовами якого останньому наданий кредит у розмірі 1 800 000 грн зі сплатою 18 % річних строком до 30 березня 2011 року, а у разі невиконання (неналежного виконання) будь-якої з умов договору - у семиденний строк від дня отримання письмової вимоги кредитора.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 31 березня 2008 року між банком, ВАТ «Квасилівський завод комунального устаткування», Товариством з обмеженою відповідальністю «Енерго Еко Консалтінг» (далі - ТОВ «Енерго Еко Консалтінг»), Товариством з обмеженою відповідальністю «Енерго Генерація» (далі - ТОВ «Енерго Генерація»), ОСОБА_6 та ОСОБА_7 укладені окремі договори поруки.

У зв'язку з неналежним виконанням ВАТ «Квасилівський завод комунального устаткування» зобов'язань за кредитним договором утворилася заборгованість у розмірі 2 040 117 грн 16 коп., яку банк просив солідарно стягнути з відповідачів.

Ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 20 березня 2012 року позовну заяву ПАТ «Західінкомбанк» у частині вимог до ВАТ «Квасилівський завод комунального устаткування», ТОВ «Енерго Генерація» та ТОВ «Енерго Еко Консалтінг» залишено без розгляду на підставі п. 5 ч. 1 ст. 207 ЦПК України.

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 03 вересня 2013 року у задоволенні позову ПАТ «Західінкомбанк» відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Рівненської області від 04 листопада 2013 року рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 03 вересня 2013 року скасовано, позов задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_6, ОСОБА_7 на користь ПАТ «Західінкомбанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 2 040 117 грн 16 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 лютого 2014 року касаційну скаргу ОСОБА_6 відхилено. Рішення апеляційного суду Рівненської області від 04 листопада 2013 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду України від 11 березня 2015 року ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 лютого 2014 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду касаційної інстанції.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали цивільної справи та вивчивши доводи касаційної скарги, вважає, що вона має бути задоволена частково.

За вимогами ст. ст. 213, 214, 316 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Вказані вимоги апеляційним судом не дотримано.

Судами встановлено, що 31 березня 2008 року між Товариством з обмеженою відповідальністю комерційним банком «Західінкомбанк» (далі - ТОВ КБ «Західінкомбанк»), правонаступником якого є ПАТ «Західінкомбанк», та ВАТ «Квасилівський завод комунального устаткування» укладений кредитний договір № 3103-1, відповідно до п. п. 1.1, 1.2 якого останньому наданий кредит у розмірі 1 800 000 грн зі сплатою 18 % річних строком до 30 березня 2011 року, а у разі невиконання (неналежного виконання) будь-якої з умов договору - у семиденний строк від дня отримання письмової вимоги кредитора (а. с. 48−50, т. 1).

Відповідно до договорів поруки від 31 березня 2008 року № № 3103-3, 3103-4, укладених між банком та ОСОБА_6 і ОСОБА_7 відповідно, поручителі зобов'язалися перед кредитором відповідати за виконання позичальником ВАТ «Квасилівський завод комунального устаткування» у повному обсязі всіх зобов'язань позичальника, що випливають із кредитного договору й додаткових до нього договорів, укладених між кредитором і позичальником (а. с. 54−55, т. 1).

Згідно з наданим банком розрахунком заборгованість ВАТ «Квасилівський завод комунального устаткування» за кредитним договором від 31 березня 2008 року станом на 04 липня 2013 року склала 2 040 117 грн 16 коп., з якої: заборгованість за кредитом - 1 176 000 грн, заборгованість за відсотками - 864 117 грн 16 коп (а. с. 232−233, т. 1).

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції керувався тим, що між банком та ВАТ «Квасилівський завод комунального устаткування» укладалися дві додаткові угоди про збільшення відсоткової ставки за кредитним договором, а поручителі: ОСОБА_6 і ОСОБА_7, своєї згоди на збільшення відсоткової ставки не давали і угоди не підписували.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позов ПАТ «Західінкомбанк», суд апеляційної інстанції керувався тим, що згода поручителів на укладення будь-яких договорів між кредитором і позичальником, у тому числі щодо збільшення обсягу їх відповідальності, отримана банком ще при укладенні договорів поруки від 31 березня 2008 року, тому договори поруки не є припиненими і заборгованість за кредитним договором підлягає солідарному стягненню з поручителів на підставі п. 1.1 договорів поруки та ст. 554 ЦК України.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином та відповідно до умов договору.

Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Зміст договору як угоди (правочину) складає сукупність визначених на розсуд сторін і погоджених ними умов, в яких закріплюються їхні права та обов'язки, що складають зміст договірного зобов'язання (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 553 ЦК України обсяг зобов'язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель.

Згідно зі ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

Висновки суду апеляційної інстанції про стягнення солідарно з поручителів заборгованості за кредитним договором не узгоджуються з вимогами ст. 554 ЦК України та умовами договорів поруки, оскільки у справі, яка переглядається, встановлено, що зобов'язання забезпечувалося кількома поручителями, які надали поруку за різними самостійними договорами поруки. У такому випадку останні не несуть солідарної відповідальності перед кредитором. Кредитор має право пред'явити вимогу до кожного з поручителів на підставі відповідного договору.

Ураховуючи викладене, а також те, що ні нормами закону, ні умовами договорів поруки не встановлена солідарна відповідальність поручителів, підстави для солідарного стягнення з поручителів кредитної заборгованості згідно з вимогами ч. 3 ст. 554 ЦК України відсутні, про що вказано у постанові Верховного Суду України у постанові від 11 березня 2015 року у справі № 6-35цс15.

Оскільки апеляційним судом не дотримано вимоги ч. 4 ст. 10 ЦПК України, не встановлено фактичних обставин, неправильно застосовано норми матеріального права, не досліджено доказів, наданих сторонами, та не надано цим доказам відповідної правової оцінки, рішення апеляційного суду належить скасувати, а справу - передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 333, 336, 338, 343, 344, 345, 347, 349 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Рівненської області від 04 листопада 2013 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: О.І. Євтушенко
Судді: Є.П. Євграфова
В.М. Коротун
О.В. Попович
О.М. Ситнік