У Х В А Л А

30 жовтня 2015 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Романюка Я.М.,Охрімчук Л.І.,Сімоненко В.М.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 липня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення коштів та за зустрічним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4, ОСОБА_7 про визнання правочину недійсним,

встановила:

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 2 грудня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 2 лютого 2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено, у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_6 відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 липня 2015 року касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення судів попередніх інстанцій залишено без змін.

У поданій до Верховного Суду України заяві про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 липня 2015 року ОСОБА_4 просить скасовувати ухвалу суду касаційної інстанції та прийняти нове рішення яким задовольнити його позовні вимоги з підстави, передбаченої пунктом першим частини 1 статті 355 ЦПК України, - неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, а саме статті 545 ЦК України.

Перевіривши доводи заяви, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що у допуску справи до провадження необхідно відмовити.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодилися суди апеляційної та касаційної інстанцій, виходив із того, що у даному випадку надана розписка про отримання грошових коштів та виконання рішення суду є недопустимим доказом, оскільки відповідно до частини другої статті 1047 ЦПК України розписка надається на підтвердження укладення договору позики, а не на виконання умов останнього. Крім того, ОСОБА_4 не надав згідно частини першої статті 60 ЦПК України доказів суду про те, що у договорах позики було обумовлено, що повернення грошових коштів оформляється письмовою розпискою. Також грошові кошти за договорами позики стягнуті у примусовому порядку на підставі судового рішення, на виконання якого було відкрито виконавче провадження, виконувалися виконавчі дії з примусового виконання рішення суду, зокрема було реалізовано нерухоме майно .

У наданих для порівняння ухвалах:

- Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 жовтня 2014 року суд касаційної інстанції виходив із того, що апеляційний суд помилково не погодився з наданою судом першої інстанції оцінкою розпискам про повернення відповідачем грошових коштів позивачу з тих підстав, що судом не встановлено будь-яких інших боргових відносин між сторонами, за якими відповідач мав передавати кошти позивачу, а також не звернув уваги на ту обставину, що про отримання від відповідача грошових коштів у сумі 7 тис. євро позивач писав розписки та видавав їх відповідачу, а щодо повернення решти суми, то відповідач не надав доказів про повернення їх позивачу в силу вимог статті 545 ЦК України;

- Верховного Суду України від 4 червня 2008 року, як суд касаційної інстанції виходив із того, що з матеріалів справи вбачається, що протягом дії договору позик ОСОБА_2 частинами передавав ОСОБА_1 грошові кошти та майно у рахунок виконання боргового зобов'язання, про що вчинено розписки. Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що ОСОБА_2 виконане зобов'язання щодо повернення суми боргу в повному обсязі і такий висновок ґрунтується на зазначених вище доказах.

Порівняння вищенаведених судових рішень із судовим рішенням, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції при розгляді двох чи більше справ за тотожних предмета спору, підстав позову та за аналогічних обставин і однакового регулювання нормами матеріального права спірних правовідносин дійшов протилежних висновків щодо заявлених позовних вимог.

Керуючись статтею 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення коштів та за зустрічним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4, ОСОБА_7 про визнання правочину недійсним за заявою ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 липня 2015 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Я.М. Романюк

Л.І. Охрімчук

В.М. Сімоненко