Апеляційний суд Житомирської області
Справа №296/3377/12-ц Головуючий у 1-й інст. Рожкова О. С.
Категорія 2 Доповідач Косигіна Л. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Житомирської області

в складі: головуючої судді Косигіної Л.М.

суддів: Талько О.Б., Худякова А.М.

при секретарі Гайдамащук Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи товариство з обмеженою відповідальністю «Темп-Буки», ОСОБА_3 про визнання недійсною згоди на розпорядження спільним майном подружжя

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 ОСОБА_4

на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 23 жовтня 2013 року, -

в с т а н о в и л а :

У вересні 2012 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, вимоги якого під час розгляду справи уточнювала та остаточно просила визнати недійсною надану нею 29.12.2010 року згоду подружжя на укладення та підписання її чоловіком ОСОБА_2 договору купівлі-продажу 11% статутного капіталу ТОВ «Темп-Буки». Зазначила, що з відповідачем перебуває у шлюбі з 26.04.2007 рок. 15.05.2008 року чоловік купив 45% статутного капіталу ТОВ «Темп-Буки», які є спільним майном подружжя. 29.12.2010 року відповідач продав 11% статутного капіталу, на що вона дала нотаріально посвідчену згоду. При цьому, вона погодилася продати вказану частку за умови, що її частка в спільному майні буде визначена та не зменшиться внаслідок продажу частини статутного капіталу товариства. Крім того, вважала, що продаж є тимчасовим і найближчім часом майно повернеться в їх спільну власність, оскільки кошти за продаж частки ні вона, ні її чоловік, не отримали. Позивачка зазначила, що якби вона знала, що 11% статутного капіталу не будуть повернуті у їх спільну сумісну власність, вона не надала б згоду на їх продаж.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 23 жовтня 2013 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 ОСОБА_4, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позову. Апелянт зазначив, що суд безпідставно відмовив у задоволенні заяви відповідача ОСОБА_2 про визнання позову, що призвело до ухвалення незаконного рішення. Крім того, вважає, що висновки суду про неможливість захистити права та інтереси позивачки шляхом визнання недійсною згоди подружжя на відчуження частини майна, є неправильними та порушують вимоги п. 4 ч. 2 ст 16, ч. 2 ст. 369 ЦК України, ч.ч. 1,2,3 ст. 65 СК України.

Розглянувши справу в межах, визначених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів приходить до висновку, що скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Частинами 2, 4 ст. 369 ЦК України передбачено, що згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебувають в шлюбі з 26.04.2007 року (а.с. 4).

15.05.2008 року між ОСОБА_5 (продавець) та ОСОБА_2 (покупець) було укладено договір купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ «Темп-Буки», за умовами якого продавець передав у власність покупця свою частку в статутному капіталі товариства (корпоративні права), а покупець прийняв частку. Розмір корпоративних прав продавця на момент укладення даного договору становив 10%, що підтверджується статутом. Даний договір посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу ОСОБА_6 та зареєстровано в реєстрі за № 3306 (а.с. 7-8).

В цей же день ОСОБА_7 продав ОСОБА_2 частку у статутному капіталі ТОВ «Темп-Буки» (корпоративні права) в розмірі 35%. Даний договір посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу ОСОБА_6 та зареєстровано реєстрі за № 3307 (а.с. 5-6).

29.12.2010 року ОСОБА_1 надала ОСОБА_2 нотаріально посвідчену згоду на укладення та підписання договору купівлі-продажу 11% статутного капіталу ТОВ «Темп-Буки», набутих ними під час перебування у шлюбі та які є їх спільною сумісною власністю, в строки та на інших умовах, які будуть визначатися ОСОБА_2 самостійно на його розсуд (а.с. 11).

При цьому, ОСОБА_1 у заяві зазначила, що вона діє вільно, цілеспрямовано, свідомо і добровільно, розумно та на власний розсуд, без будь-якого примусу, як фізичного так і психічного, не порушуючи прав третіх осіб, бажаючи реального настання правових наслідків, перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам'яті, усвідомлюючи значення своїх дій та керуючись ними, не помиляючись щодо обставин, викладених у цьому правочині, без впливу обману, за відсутності впливу тяжкої обставини та обставин, що спонукають вчинити даний правочин на вкрай невигідних умовах, за відсутності будь-яких заперечень щодо кожної з умов цього правочину, розуміючи значення правочину, умови та його правові наслідки, стверджуючи, що він не є фіктивним та удаваним. Також, нотаріусом їй роз'яснені вимоги законодавства щодо змісту і правових наслідків цього правочину.

29.12.2010 року ОСОБА_2 продав ОСОБА_3 11% статутного капіталу ТОВ «Темп-Буки» (корпоративні права) за 19427 грн. 40 коп. Даний договір посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу ОСОБА_8 та зареєстровано в реєстрі за № 16475 (а.с. 9-10). У договорі зазначено, що продавець підтверджує, що розрахунки з покупцем проведені повністю, продавець не має до товариства та покупця будь-яких матеріальних претензій (п. 4.4. договору).

Крім того, ОСОБА_2 в цей же день складено заяву, в якій він зазначає, що матеріальних претензій до ТОВ «Темп-Буки» та ОСОБА_3 у зв'язку з продажем 11% частки у статутному капіталі товариства, не має (а.с. 12). Дана заява посвідчена нотаріально.

Рішенням господарського суду Житомирської області від 26.06.2012 року, залишеним без змін постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 17.10.2012 року, відмовлено ОСОБА_2 у задоволенні позову про визнання недійсним рішення загальних зборів учасників «Темп-Буки» від 29.12.2010 року, на яких вирішувалося питання щодо продажу частини частки ОСОБА_2 у статутному капіталі товариства.

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 18.04.2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 15.07.2013 року, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 про розірвання договору купівлі-продажу від 29.12.2010 року та повернення 11% статутного капіталу ТОВ «Темп-Буки», який було заявлено з підстав неотримання продавцем коштів за вказаним договором.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені в ч. 2 ст. 16 ЦК.

Визнання правочину недійсним як спосіб захисту цивільних прав і цивільних інтересів застосовується у випадках, коли необхідно відновити становище, що існувало до укладення правочину з порушенням умов необхідних для чинності правочину (ст. 203 ЦК). Його застосування регулюється ст.ст. 215-236 ЦК. Метою звернення до суду з таким позовом є застосування наслідків його недійсності (реституції), відшкодування збитків або моральної шкоди у випадках, коли її відшкодування передбачено законом.

Відновлення становища, яке існувало до порушення, як спосіб захисту цивільного права та інтересу (п. 4 ч. 2 ст. 16 ЦК України), застосовується у тому разі, якщо покладення обов'язку на особу, яка його порушила, припинити дії не відновлює повністю суб'єктивне право, а цього можна досягти вчиненням інших, передбачених законом, заходів. Відновлення становища, яке існувало до порушення, досить часто в позовних вимогах поєднується з припиненням дії, яка порушує право, та може знаходити свій прояв у вимогах про виселення особи з незаконно зайнятого нею приміщення; про усунення перешкод у здійсненні права власності, про повернення власнику його майна із чужого незаконного володіння; про застосування наслідків недійсного правочину, про заборону використання твору без дозволу автора. Цей спосіб захисту не може бути застосований у разі припинення суб'єктивного права особи, яке було порушене.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що при наданні позивачкою згоди на відчуження майна порушень вимог законодавства встановлено не було, а відтак підстав для задоволення позову немає. ОСОБА_1 діяла вільно, свідомо і добровільно, без будь-якого примусу, бажаючи реального настання правових наслідків, усвідомлюючи значення своїх дій та не помиляючись щодо обставин, викладених у цьому правочині.

Крім того, судом правильно зазначено, що спосіб захисту, обраний позивачкою, не передбачений ст. 16 ЦК України, а її права не можуть бути відновлені шляхом пред'явлення даного позову, оскільки цей спосіб захисту не є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Так, зі справи вбачається, що ОСОБА_1 просить визнати недійсною надану нею згоду на укладення договору купівлі-продажу від 29.12.2010 року, проте даний договір не оспорює.

Також, суд правильно відмовив у задоволенні клопотання відповідача про визнання позову, оскільки воно суперечить закону, порушує права та законні інтереси інших осіб.

Доводи апеляційної скарги висновки суду не спростовують, підстав для скасування судового рішення немає.

Дана справа розглянута за відсутності ОСОБА_1, яка належним чином неодноразово повідомлялася про час та місце судового розгляду, проте всі судові повістки були повернуті до суду "за закінченням терміну зберігання. Крім того, вказана особа повідомлялася про слухання справи через службу судових розпорядників, однак вручити їй повістку не виявилося можливим внаслідок її відсутності за місцем проживання, зазначеним у позовній заяві. При цьому, позивачка не вказала інші засоби зв'язку (іншу адресу проживання, номер телефону тощо), не повідомила про зміну місця проживання. За таких обставин, колегія суддів вважає, що ОСОБА_1 повідомлена про час та слухання справи, з врахуванням положень ч. 5 ст. 74, 77 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 304, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 23 жовтня 2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуюча Судді