24 грудня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:
Євтушенко О.І., МартинюкаВ.І., СитнікО.М.,
розглянувши в попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання права власності,
за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення апеляційного суду Київської області від 21 січня 2015 року,
в с т а н о в и л а:
У червні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання права власності.
На обґрунтування позовних вимог зазначав, що 01 березня 2003 року між ним та ОСОБА_5 був укладений договору комісії, згідно з яким він уповноважив ОСОБА_5 придбати за його кошти дві суміжні земельні ділянки, орієнтовною площею 0,150 га кожна, які розташовані в
с. Білогородка Києво-Святошинського району Київської області, цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель. Вказував, що ним було надано ОСОБА_5 грошові кошти у розмірі 35 000 грн, за які останнім були придбані земельні ділянки, обумовлені договором комісії від 01 березня 2003 року, які в подальшому були об'єднані в одну земельну ділянку. Придбане нерухоме майно ОСОБА_5 відповідно до умов договору комісії зареєстрував за собою, однак в подальшому відмовляється вчиняти дії по передачі цього майна та його реєстрації за позивачем. При цьому, 18 березня 2011 року ОСОБА_5 незаконно, усупереч умовам договору комісії, фіктивно та тимчасово переоформив вказану земельну ділянку згідно договору купівлі-продажу на ОСОБА_6, який знаючи про, те що земельна ділянка є власністю позивача, відмовляється вчинити необхідні дії по передачі вказаного майна та його реєстрації за позивачем. Ураховуючи наведене, ОСОБА_4 просив визнати за ним право власності на земельну ділянку площею 0,303 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, цільове призначення: для будівництва, обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд; витребувати від ОСОБА_6 на його користь вказану земельну ділянку; визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 18 березня 2011 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 жовтня 2014 року позовні вимоги задоволено. Визнано за ОСОБА_4 право власності на земельну ділянку площею 0,303 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, цільове призначення: для будівництва, обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. Витребувано від ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 земельну ділянку площею 0,303 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, цільове призначення: для будівництва, обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. Визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 18 березня 2011 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 21 січня 2015 року рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від

02 жовтня 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 травня 2015 року касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_7 відхилено. Рішення апеляційного суду Київської області від 21 січня 2015 року залишено без змін.

У серпні 2015 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшла касаційна скарга ОСОБА_5 у якій скаржник просить скасувати рішення апеляційного суду Київської області від 21 січня 2015 року та залишити в силі рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 жовтня

2014 року, мотивуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, законність судового рішення в межах касаційного оскарження, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК Українипідставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК Українипід час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що відповідно до ст. 398 ЦК УРСР, ст. 1018 ЦК України, земельна ділянка площею 0,303 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, цільове призначення: для будівництва, обслуговування жилого будинку, господарський будівель і споруд, придбана за рахунок позивача на виконання ОСОБА_5 доручення за договором комісії від 01 березня 2003 року, а тому є власністю позивача (комітента).

Крім того, вирішуючи питання про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки серії НОМЕР_1 від 18 березня

2011 року відповідно до якого право власності на спірну земельну ділянку набув відповідач ОСОБА_6, в сукупності із іншими наявними матеріалах справи доказами, суд першої інстанції виходив з того, що він укладений із порушенням вимог цивільного законодавства України, є фіктивним, оскільки був укладений відповідачами без наміру створення обумовлених ним правових наслідків. В момент укладення оскаржуваного договору купівлі-продажу земельної ділянки відповідачі фактично знали про його фіктивність та про відсутність будь-яких правових наслідків укладення такого договору для кожного з них.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення,я ким відмовлено у задоволенні позовних вимог, суд апеляційної інстанції виходив із недоведеності позовних вимог.

Судами встановлено, що 01 березня 2003 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладено договір комісії, згідно умов якого комісіонер (відповідач ОСОБА_5) зобов'язується за дорученням, за рахунок та в інтересах комітента (позивача ОСОБА_4) придбати дві суміжні земельні ділянки, шляхом укладення відповідних договорів купівлі-продажу від свого імені (п. 1.1 договору комісії).

Згідно пункту 1.2. договору комісії земельні ділянки, про які вказано у пункті 1.1. договору, повинні відповідати наступним умовам: земельні ділянки, орієнтовною площею 0,150 га кожна, із місцем розташування в

с. Білогородка Києво-Святошинського району Київської області, цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель.

Пунктом 1.3. договору комісії визначено, що орієнтовна ціна кожної земельної ділянки повинна становити 15 000 грн.

Відповідно до пункту 3.1. договору комісії, комітент зобов'язується передати комісіонеру необхідні для виконання його обов'язків грошові кошти у розмірі 30 000 грн. протягом трьох днів з моменту підписання договору, про що комісіонер видає розписку в отриманні грошових коштів.

Пунктом 4.1. договору комісії передбачено, що за виконання доручення комітент протягом трьох днів з моменту підписання договору оплачує комісіонерові винагороду в розмірі 5 000 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 395 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) за договором комісії одна сторона (комісіонер) зобов'язується за дорученням другої сторони (комітента) за винагороду вчинити одну або кілька угод від свого імені за рахунок комітента.

Частиною 1 ст. 396 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) визначено, що договір комісії повинен бути укладений у письмовій формі.

За угодою, укладеною комісіонером з третьою особою, набуває права і стає зобов'язаним комісіонер, хоча б комітент був названий в угоді або вступив з третьою особою в безпосередні відносини по виконанню цієї угоди (ст. 397 ЦК УРСР (в редакції 1963 року).

Майно, що надійшло до комісіонера від комітента або набуте комісіонером за рахунок комітента, є власністю останнього (ст. 398 ЦК УРСР (в редакції 1963 року).

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтею 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Ураховуючи наведене, суд апеляційної інстанції на підставі належним чином оцінених доказів поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог за недоведеністю, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження доводів про те, що зазначені земельні ділянки були придбані

ОСОБА_5 на виконання умов договору комісії від 01 березня

2003 року та в інтересах позивача.

Суд апеляційної інстанції повно встановив фактичні обставини справи на основі об'єктивної оцінки наданих сторонами доказів, вірно застосував норми матеріального права до спірних правовідносин та з урахуванням зібраних доказів дійшов обґрунтованого висновку про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Перевіривши доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції дійшов висновку про відхилення касаційної скарги та залишення без змін рішення апеляційного суду Київської області від 21 січня 2015 року, тому що судове рішення законне та обґрунтоване.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення апеляційного суду Київської області від 21 січня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання права власності залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:О.І. Євтушенко В.І. Мартинюк О.М. Ситнік