Справа № 760/5954/15-ц
Провадження № 2/760/3466/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2015 року м. Київ

Солом'янський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Демидовської А.І.

при секретарі Шевченко О.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання недійсним договору позики,

в с т а н о в и в:

Позивачка звернулась з позовом до відповідачів про визнання недійсним Договору позики від 31.05.2011р., який був укладений між ними, тобто між відповідачем ОСОБА_2 (позикодавець) та відповідачем ОСОБА_3 (позичальник). Позивачка вважає, що укладений Договір позики порушує її майнові права, як дружини відповідача ОСОБА_3

Обґрунтовуючи свої вимоги позивачка зазначила, що з відповідачем ОСОБА_3 вона перебуває у шлюбі з 2007 року і проживає з ним однією сім'єю. В лютому 2015 року їй стало відомо про наявність судового спору, який розглядався Шевченківським районним судом м.Києва (справа №761/1617/15-ц суддя Притула Н.Г.). Вказаний спір стосувався розгляду позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за Договором позики від 31.05.2011р. З інформації, яка надійшла від Шевченківського районного суду м.Києва та з пояснень чоловіка ОСОБА_3, позивачці стало відомо, що посилаючись на невиконання умов Договору позики, а саме через неповернення позиченої суми в розмірі 1 440 000 гривень 00 копійок, відповідач ОСОБА_2 вимагає від її чоловіка ОСОБА_3 сплати боргу в судовому порядку.

Разом з тим, як пояснила позивачка ОСОБА_1, про факт укладання такого Договору позики від 31.05.2011р. та його умови до моменту отримання інформації з Шевченківського районного суду м.Києва їй нічого відомо не було. Позивачка наголосила, що не давала своєї згоди чоловіку ОСОБА_3 на укладення цього договору, а умова визначена п.5 Договору позики, де вказано про наявність такої згоди не відповідає дійсності.

Вимагаючи визнати недійсним Договір позики від 31.05.2011р., позивачка зазначає, що договір порушує умови ст.65 Сімейного кодексу України, а також умови цивільного законодавства в частині здійснення платежів (розрахунків) у іноземній валюті. Посилаючись на положення ст.65 СК України, позивачка зазначає, що необхідною передумовою укладення подібного договору одним з подружжя є наявність згоди іншого з подружжя. Відсутність згоди одного з подружжя на укладення договору, який виходить за межі дрібного побутового, є підставою для його звернення до суду з вимогою про визнання цього договору недійсним.

Відповідач ОСОБА_3 та його представник позов визнали частково. Представник відповідача ОСОБА_4 позов не визнав.

Заслухавши особисті пояснення позивачки ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_3 їх представників, а також представника відповідача ОСОБА_2, ознайомившись з матеріалами справи, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову виходячи з наступного.

31.05.2011р. між відповідачами було укладено Договір позики. Відповідно до п.1 Договору позичальник ОСОБА_3 отримав від позикодавця ОСОБА_2 у власність 1 440 000 гривень 00 копійок. Передачу грошей було здійснено до підписання цього договору. Відповідно до п.2 Договору, остаточний розрахунок щодо повернення суми позики має бути здійснено 01.02.2012р.

В матеріалах справи наявне рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 09.07.2015р. (справа №761/1617/15-ц суддя Притула Н.Г.), яке було скасоване рішенням Апеляційного суду міста Києва від 12.10.2015р. (головуючий суддя Заришняк Г.М.) Вказані судові рішення стосуються спору між позичальником ОСОБА_3 та позикодавцем ОСОБА_2 з приводу умов повернення позики за Договором позики від 31.05.2011р. Рішення суду апеляційної інстанції набуло законної сили з моменту його проголошення тобто з 12.10.2015р.. Відповідно до цього рішення суду, встановленими є факти про те, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладався Договір позики від 31.05.2015р. за яким у позику останньому передавались грошові кошти в сумі 1 440 000 гривень 00 копійок. Також судами встановлено, що позичені кошти позичальник ОСОБА_3 не повернув. Рішенням Апеляційного суду м.Києва від 12.10.2015р. позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики задоволено частково, а саме стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 борг з урахуванням індексу інфляції в сумі 2 361 280 гривень та 3% річних в сумі 148 181 гривень 92 копійки.

Приймаючи рішення в цій справі суд враховує, що судами дана належна правова оцінка укладеному Договору позики від 31.05.2011р., перевірена дійсність і реальний зміст відносин сторін Договору.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 та її представник пояснили, що їм відомо про наявність зазначених рішень судів про стягнення коштів з ОСОБА_3, разом з тим, ні в апеляційному, ні в касаційному порядку ці рішення вони не оскаржували. Суд критично оцінює пояснення сторони, про неможливість такого оскарження, через те, що ОСОБА_1 не приймала участі у справі, яка розглядалася Шевченківським районним судом м.Києва, а пізніше Апеляційним судом м.Києва. Відповідно до ч.1 ст.292 та ч.1 ст.324 ЦПК України, правом оскарження судового рішення окрім сторін у справі наділені інші особи, які не брали участі у справі, якщо вони вважають, що суд вирішив питання про їх права, свободи чи обов'язки. Таким чином, якщо позивачка вважає, що укладення та виконання її чоловіком ОСОБА_3 умов Договору позики від 31.05.2015р. спричиняє для неї виникнення додаткових майнових обов'язків - вона б мала скористатись правом на оскарження судових рішень, які стосуються стягнення заборгованості за Договором позики з відповідача ОСОБА_3

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні дав пояснення про те, що грошових коштів від ОСОБА_2 за Договором позики від 31.05.2015р. він не отримував, укладений документ є не договором, а декларацією про наміри укласти відповідний договір позики. Що стосується обставин про одержання згоди своєї дружини ОСОБА_1 на укладення договору позики відповідач пояснив таке. Формально згоду ОСОБА_1 на отримання позики він отримав, але письмово її не оформляв, а розраховував на те, що під час нотаріального оформлення договору позики така згода буде оформлена письмово. Зазначив, що нотаріального оформлення угоди не відбулося. Позивачка ОСОБА_1 категорично підтвердила, що ніякої згоди своєму чоловіку ОСОБА_3 на укладення договору позики не надавала. Також вона пояснила, що не пам'ятає, щоб в їх родині в той час з'являлись кошти у розмірі у такому великому розмірі, який зазначений в Договорі позики від 31.05.2015р. Разом з тим, з рішень Шевченківського районного суду м.Києва та а Апеляційного суду м.Києва чітко вбачається, що представник відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_5 зазначав, що кошти за Договором позики ОСОБА_3 дійсно передавались в сумі 1 440 000 гривень 00 копійок і на день розгляду справи повернуті ОСОБА_2 не були. Виходячи з цього суд критично оцінює пояснення відповідача ОСОБА_3 та вважає їх способом уникнення цивільно-правової відповідальності.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивачка ОСОБА_1 посилається на ст.65 Сімейного кодексу України. Зазначена стаття стосується права подружжя на розпорядження майном, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. З аналізу ст.ст.317, 319 ЦК України, видно, що зміст розпорядження майном означає юридично забезпечену можливість визначення і вирішення юридичної долі майна шляхом зміни його належності, стану або призначення (відчуження за договором, передача у спадщину, знищення, переробка і т. ін.). Як встановлено судом, за Договором позики від 31.05.2011р. для відповідача ОСОБА_3 відбувалось набуття права власності на грошові кошти, а не розпорядження цим правом (розпорядження коштами). Тобто відповідачем ОСОБА_3 грошові кошти набувались, а не відчужувались.

Пояснюючи причини для позову позивачка вказує, що грошові кошти за договором позики будуть повертатись за рахунок сімейних коштів, тобто коштів які є спільною сумісною власністю її та чоловіка ОСОБА_3 Суд не погоджується з таким твердженням та вважає, що оспорюваний Договір позики від 31.05.2011р. не порушує прав позивачки виходячи з такого. Положення статті 65 СК України щодо порядку розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, регулюють відносини, які стосуються саме розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання позики, оскільки такий договір позики є правочином щодо отримання у власність грошових коштів і не створює обов'язків для другого із подружжя, а лише для позичальника, як сторони договору (частина 1 статті 1054 ЦК України). Зазначена позиція також підтверджена Узагальненням з судової практики розгляду цивільних справ, які виникають з кредитних правовідносин, яке підготовлене ВСУ 07.10.2010р. Ця правова позиція підтверджена й судовою практикою Верховного Суду України, яка міститься в Правових позиціях, що регулярно надсилаються судам.

Крім того, суд звертає увагу, що погашення заборгованості за договором позики допустиме також і без згоди іншого з подружжя у тих випадках, коли погашення відбувається за рахунок майна (коштів) які не є спільною сумісною власністю подружжя, а за рахунок майна (коштів), яке є особистою приватною власністю чоловіка або дружини відповідно до положень ст.57 Сімейного кодексу України, наприклад, за рахунок премій і нагород за особисті заслуги тощо.

Підстави для визнання договору недійсним визначені п.1-3, 5,6 ст. 203 та ст.215 Цивільного кодексу України. Судом встановлено, що Договір позики від 31.05.2011р. складено сторонами з додержанням вимог законодавства, яке регулює зміст та форму таких договорів. Особи, які уклали договір мали достатній обсяг цивільної дієздатності, вільно реалізували свої права та прагнули настання наслідків передбачених договором. Укладений договір не порушує прав інших осіб, зокрема позивачки, а тому за таких умов відсутні підстави для визнання цього Договору недійсним.

З урахуванням наведеного вище, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Керуючись ст. 65 СК України, статтями 203, 215, 220, 369, 1046 ЦК України, статтями 3, 4, 10, 11, 57-60, 88, 169, 209, 212-215, 218,223 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання недійсним договору позики.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду міста Києва через суд першої інстанції шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: А.І. Демидовська