Києво-Святошинський районний суд Київської області
Справа № 369/8243/15-ц
провадження 2/369/3476/15
02.10.2015 року Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:
головуючої судді Пінкевич Н.С.
при секретарі Дуплій Т.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Дмитрівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, третя особа Києво-Святошинська районна державна адміністрація Київської області про визнання права власності на спадкове майно, -
У липні 2015 року позивач звернулась до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивувала тим, що після смерті батька ОСОБА_2 відкрилась спадщина на нерухоме майно: на житловий будинок. За життя померлий заповіту не залишив. Даний будинок був побудований померлим ОСОБА_2 У встановлений законом термін вона прийняла спадщину, оскільки подала до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини та постійно проживали разом з померлим. При зверненні до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини отримала відмову нотаріусу через відсутність оригіналів правовстановлюючих документів на майно та реєстрації в державному реєстрі. Оскільки спадкодавець набув право власності на спадкове майно у встановленому законом порядку, інші спадкоємці відсутні, вона спадщину прийняла, але не може отримати свідоцтво про право на спадщину, тому вважає своє право порушеним.
Просила суд визнати за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок, господарські будівлі та споруди, що знаходяться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Дмитрівка, вул. Мічуріна, 103.
При розгляді справи позивачка уточнила позовні вимоги. Свої вимоги мотивувала тим, що даний будинок має багато добудов, зроблених померлим. Але в установленому законом порядку при їх будівництві не отримувались належні дозволів.
Просила суд визнати за ОСОБА_1 право власності на будівельні матеріали, що були використані при будівництві житлового будинку, господарські будівлі та споруди, що знаходяться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Дмитрівка, вул. Мічуріна, 103.
У судове засідання позивач не зявилась. Подала суду заяву про розгляд справи в її відсутність, вимоги підтримала. Просила суд задоволити позов.
У судове засідання представники Дмитрівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області не зявилися. Про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Причини неявки суду не повідомили, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. За таких обставин та за відсутності заперечень позивача, суд ухвали провести заочний розгляд справи.
Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ст.. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу.
При розгляді справи судом встановлено, що житловий будинок по вул. Мічуріна, 103 в с.Дмитрівка Києво-Святошинського району Київської області згідно погосподарських книг рахується за ОСОБА_2, побудований в 1970 році.
Рішенням виконавчого комітету Милівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області №74/2 від 19 грудня 1989 року надано дозвіл ОСОБА_2 на будову до житлового будинку в с. Дмитрівка по вул. Мічуріна, 103 прибудову розміром 9,10х4,5 м без оборудування другого виходу, а також дозволено будівництво погребу.

Згідно даних технічного паспорту на житловий будинок, інвентаризаційної справи житловий будинок має самовільні збудовані житлова прибудова літ. А1, житлова прибудова А2, сарай з погребом літ. Д.

Відповідно до інформації з Реєстру прав власності на нерухоме майно. Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру забор відчуження обєктів нерухомого майна №43730435 від 11 вересня 2015 року в реєстрах відсутні відомості щодо реєстрації права власності на житловий будинок по вул. Мічуріна, 103 в с. Дмитрівка Києво-Святошинського району Київської області відстуні.

Відповідно до статті 2 вищевказаного Закону державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень.

Згідно зі статтею 3 зазначеного Закону право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою.

Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його спорудження, а не виникає у звязку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого прав, а не підставою його виникнення.

За життя померлий ОСОБА_2 дані прибудови не були введені в експлуатацію та не отримувався правовстановлюючий документ.

16 листопада 2006 року помер ОСОБА_2, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія 1-ОК №063888 виданого виконавчим комітетом Дмитріської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області.

ОСОБА_2 був батьком ОСОБА_1, що підтверджується свідоцтвом про народження №380652, виданого виконавчим комітетом Милівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області.

15 травня 2007 року до Першої Київської обласної державної нотаріальної контори звернулися з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_2 ОСОБА_1

15 травня 2007 року до Першої Київської обласної державної нотаріальної контори звернулися з заявами про відмову від прийняття спадщини після смерті ОСОБА_2 на користь доньки ОСОБА_1 дружина ОСОБА_3 та сини ОСОБА_4, ОСОБА_5

За життя ОСОБА_2 заповіту не складав.

За ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку встановленого ст.1270 ЦК України він не заявив відмову від неї.

Ст. 1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини.

Згідно ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом отримують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього кодексу.

П. 24 постанови Пленуму Верхового Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30 травня 2008 року передбачено, що при розгляді спадкових справ слід перевіряти наявність або відсутність спадкової справи стосовно спадкодавця у державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини, наявність у матеріалах справи обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину.

Позивачка по справі спадкове майно прийняла, оскільки у встановлений законом строк звернулась до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. Отримати свідоцтво про право на спадщину за законом на житловий будинок не можуть через відсутність реєстрації права власності на будинок, що підтверджується постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 24 вересня 2013 року Першої Київської обласної державної нотаріальної контори №1444/02-31.

Відповідно до ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважається самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» № 6 від 30 березня 2012 року передбачено, що самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Самочинним також вважається будівництво хоча і на підставі проекту, але за наявності істотних порушень зазначених норм та правил як у самому проекті, так і при будівництві, за наявності рішень спеціально уповноважених органів про усунення порушень. Під належним дозволом слід розуміти передбачений Законом України № 3038-VIдозвільний документ (статті 35 - 37), що дає право виконувати підготовчі та будівельні роботи саме того об'єкту і на тій земельній ділянці, яка передана з цією метою певній особі. Під проектом слід розуміти залежно від категорії об'єкта будівництва відповідний склад документації, визначеної статтями 1, 7 та 8 Закону України № 687-XIV, отриманої відповідно до статей 29, 31 Закону № 3038-VI, а також будівельний паспорт та технічні умови, отримані відповідно до статей 27, 30 зазначеного Закону. Будівництвом, яке здійснюється з істотним порушенням будівельних норм і правил, вважається у тому числі будівництво, яке хоча і здійснюється за наявності проекту, але з порушенням державно-будівельних норм та санітарних правил, що загрожують життю та здоров'ю людини у разі невиконання приписів інспекції державного архітектурно-будівельного контролю про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил тощо.

Відповідно до вимог статті 376 ЦК право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об'єкта нерухомості мають як органи державної влади, так і органи місцевого самоврядування.

У випадках порушення прав інших осіб право на звернення до суду належить і таким особам за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (стаття 391 ЦК), а також власнику (користувачу) земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно (частина четверта статті 376 та стаття 391 ЦК).

Відповідно до положень статті 38 Закону № 3038-VI право на звернення до суду з позовом про знесення самочинно збудованих об'єктів містобудування належить також відповідним інспекціям державного архітектурно-будівельного контролю. Такий позов може бути пред'явлено до суду у разі, якщо особа в установлений строк добровільно не виконала вимоги, встановлені у приписі про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил із визначенням строку для добровільного виконання припису, та/або якщо перебудова об'єкта є неможливою.

Розглядаючи зазначені позови відповідно до вимог вказаної норми та положень частини сьомої статті 376 ЦК, суди мають встановлювати, чи було видано особі, яка здійснила самочинне будівництво, припис про усунення порушень, чи можлива перебудова об'єкту та чи відмовляється особа, яка здійснила самочинне будівництво, від такої перебудови.

Право власності на самочинно збудовані житлові будинки, будівлі, споруди, інше нерухоме майно не набувають як особи, які здійснили це будівництво, так і їхні спадкоємці. Права спадкоємців щодо самочинно збудованого майна визначаються судом відповідно до положень статті 1218 ЦК та з урахуванням роз'яснень, наданих у пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування".

Це майно не є об'єктом права власності, воно не може бути предметом поділу та встановлення порядку користування в судовому порядку; на нього не може бути звернено стягнення за виконавчими документами, у тому числі продаж його з прилюдних торгів.

Вимоги особи, яка самочинно збудувала нерухоме майно, або заінтересованої особи, що не пов'язані з правом власності на ці будівлі, зокрема, про визнання права на матеріали, одержані при їх знесенні, підлягають розгляду судами на загальних підставах.

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК, частина перша статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК). У зв'язку із цим звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.

Враховуючи наведене, при вирішенні питання про відкриття провадження у справі за позовом про визнання права власності на самочинно збудовані об'єкти суд має звертати увагу чи зазначено у позовній заяві відповідно до вимог статті 119 ЦПК обставини щодо звернення позивача до інспекції державного будівельного архітектурного контролю про прийняття об'єкта до експлуатації та посилання на докази щодо зазначених обставин. У разі відсутності посилання на такі обставини або докази суд має відповідно до вимог статті 121 ЦПК залишити позовну заяву без руху та надати строк для усунення недоліків із наслідками, передбаченими частиною другою статті 121 ЦПК.

Якщо позивач не звертався до компетентного державного органу із заявою про прийняття об'єкта до експлуатації, суд вирішує спір по суті з урахуванням наведених обставин та вимог закону.

П. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» вказано, передбачено: якщо спадкодавцем було здійснене самочинне будівництво (частина перша статті 376 ЦК), до спадкоємців переходить право власності на будівельні матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва. Якщо право власності на самочинно зведену будівлю визнано судом за власником (користувачем) земельної ділянки, на якій вона розміщена, то до складу спадщини входить право на відшкодування витрат на будівництво (частина шоста статті 376 ЦК).

За таких обставин суд вважає, що позовна заява підлягає задоволенню, а саме за позивачем необхідно визнати право власності на будівельні матеріли, що були використані при будівництві житлового будинку.

Керуючись інформаційним листом №24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої наказом Міністерства юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року, постановою пленуму Верховного Суду України Про судову практику у справах про спадкування від 30 травня 2008 року № 7, ст.ст. 549 ЦК України 1963 року, та ст.ст. 208, 213-215 ЦПК України, -

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 - задоволити.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, право власності на будівельні матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі будівництва житлового будинку, господарських будівель та споруд, що знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Дмитрівка, вул. Мічуріна, 103.

Копію заочного рішення негайно направити відповідачу.

Заочне рішення може бути переглянуто Києво Святошинським судом Київської області за письмовою заявою відповідачів протягом 10 днів з моменту отримання копії рішення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Н.С. Пінкевич