АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа №635/5446/15-ц Головуючий суддя І інстанції Панас Н. Л.
Провадження № 22-ц/790/7856/15 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори, що виникають із житлових правовідносин про виселення
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2015 року м. Харків.

Судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого судді - Яцина В.Б.

суддів: - ОСОБА_1, ОСОБА_2

за участю секретаря : Костюченко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу апеляційною скаргою ОСОБА_3, ОСОБА_4, які діють в своїх інтересах та в інтересах малолітніх дітей - ОСОБА_5, ОСОБА_6 на рішення Харківського районного суду Харківської області від 09 жовтня 2015 року по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_7 Аваль» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, третя особа:служба у справах дітей Харківської районної державної адміністрації Харківської області про виселення з житлового будинку,-

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 09 жовтня 2015 року позов задоволено. Виселено з житлового будинку № 53 по вулиці Молодіжній смт. Безлюдівка Харківського району Харківської області ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_5, 30.03.2006 народження, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_5, ОСОБА_11 ІНФОРМАЦІЯ_6.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_3, ОСОБА_4, які діють в своїх інтересах та в інтересах малолітніх дітей - ОСОБА_5, ОСОБА_6 в апеляційній скарзі просять рішення змінити скасувавши його в частині виселення ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та у задоволенні позову ПАТ «ОСОБА_7 Аваль» в цій частині відмовити, в іншій частині рішення суду залишити без змін, судові витрати покласти на позивача. При цьому послалися на те, що рішення суду незаконне, необґрунтоване, постановлене при неповному зясуванні обставин, що мають значення для справи та недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, що призвело до неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Вказали, що: суд повинний був застосувати до спірних правовідносин Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки заявлені банком вимоги про виселення відповідачів є похідними від звернення стягнення на такий предмет іпотеки; у власності відповідачів немає іншого житла; положення п. 4.1.5 іпотечного договору від 18 травня 2007 року в частині заборони реєстрації місця проживання інших відповідачів в іпотечному будинку без згоди банку є нікчемними, оскільки обмежує право на вільний вибір місця проживання, гарантоване ст. 33 Конституції України, ч. 1 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»; в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження вручення апелянтам досудової вимоги банку про виселення.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ст. 303 ЦПК України перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 18 травня 2007 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_3 був укладений кредитний договір №014/0070/74/87120, за яким відповідач отримав кредит у розмірі 301485 доларів США зі сплатою відсотків у розмірі 12,85% та кінцеві датою повернення 18 травня 2027 року. В забезпечення виконання цього договору між ним відповідачем були укладені договори іпотеки №014/0070/74/87120/1 та 014/0070/74/87120/2, якими відповідач передав банку в іпотеку наступне майно: - житловий будинок літер А- цегловий, житловою площею 134,4 кв.м., загальною площею 306,1 кв.м. з надвірними споруда і та будівлями та земельною ділянкою площею 0,15 га, які знаходяться за адресою: Харківська область, Харківський район, смт. Безлюдівка, вул.Молодіжна, 53; - земельну ділянку, і знаходиться за адресою: Харківська область Харківський район, смт.Безлюдівка, вул.Молодіжна 54, які були придбані за вищевказані кредитні кошти.

У звязку з невиконанням відповідачем своїх обов'язків за кредитним договором позивач звертався до суду з позовом про дострокове стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення предмет іпотеки. Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 16 травня 2011 року, яке є чинним, позовні вимоги ПАТ «ОСОБА_7 банк «Аваль»» були задоволені, було звернено стягнення предмет іпотеки - житловий будинок літер А-2, цегловий, житловою площею 134,4 кв.м. і загальною площею 306,1 кв.м. з надвірними спорудами та будівлями та земельною ділянки площею 0,15 га, які знаходяться за адресою: Харківська область, Харківський рай смт. Безлюдівка, вул. Молодіжна, 53 та земельну ділянку, яка знаходиться за адресою: Харківська область Харківський район, смт. Безлюдівка, вул. Молодіжна, 54, які належать ОСОБА_3 на праві власності. Банку було надано право на продаж іпотечного майна, у відповідності з вимогами ст.38 ЗУ "Про іпотеку".

Відповідач належним чином повідомлявся банком про необхідність виконання рішення суду, і своїм листом від 02.07.2015 року, яке надійшло до позивача 06.07.2015 року, заперечував проти продажу будинку, оскільки в ньому зареєстровані його малолітні діти.

У відповідності з пунктами 4.1.4 та 4.1.5 іпотечного договору № 014/0070/74/87101 укладеного між сторонами 18 травня 2007 року відповідач був зобов'язаний не відчужував предмет іпотеки у будь-який спосіб та на обтяжувати його зобов'язаннями з боку третіх осіб, зокрема не передавати його в оренду, найом, не передавати в наступну заставу, не видавати довіреності на користування та розпорядженням предметом іпотеки, а також виступати поручителем за третіх осіб без отримання попередньої письмової згоди на це від іпотекодержателя. На період дії цього договору не надавати згоду третім особам на реєстрацію місця проживання в житловому будинку, який є предметом іпотеки.

ОСОБА_12 була зареєстрована у спірному домоволодінні 04 квітня 2009 року, ОСОБА_5 - 27.06.2015 року, ОСОБА_6 27.06.2015 року, ОСОБА_8 - 15.08.2009 року, ОСОБА_13 та ОСОБА_13 JI.C. - 15.08.2009 . ОСОБА_11 - 15.08.2009 року.

Також у судовому засіданні встановлено, що відповідачем письмової згоди банку на реєстрацію у спірному домоволодінні зазначених осіб отримано не було.

Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України зобов'язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обігу або вимог, які звичайно висуваються.

Відповідно до ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Особи, які проживають у зазначених приміщеннях на умовах договору найму (оренди), не підлягають виселенню, якщо: договір найму (оренди) був укладений до моменту укладення іпотечного договору і про наявність такого договору було доведено до відома іпотекодержателя або такий договір був зареєстрований у встановленому законом порядку; договір найму (оренди) був укладений після укладення іпотечного договору за згодою іпотекодержателя.

Задовольняючи позов відповідно до ст. 40 Закону України «Про іпотеку» районний суд виходив з того, що відповідач ОСОБА_3 належним чином повідомлявся про необхідність звільнення спірного домоволодіння, але спірне домоволодіння не звільнив і своїм листом від 02.07.2015 року повідомив про свою незгоду з продажем будинку, який є іпотечним майном (а.с. 14). Суд обґрунтовано та відповідно до положень ст. 40 Закону України «Про іпотеку» таку незгоду не прийняв до уваги, оскільки чинним рішенням суду на розгляду цієї справи вже було постановлено про звернення стягнення на іпотечне майно вказане домоволодіння. Зі сторони позивача таким чином було виконані усі необхідні умови для звернення до суду з позовом про виселення позивачів.

При цьому суд обґрунтовано та відповідно до наявних в матеріалах справи відповідних рішень виконкому Мерефянської міської ради про взяття на квартирний облік дітей ОСОБА_10, ОСОБА_9, ОСОБА_11, які позбавлені батьківського піклування, дійшов висновків про те, що їх права малолітніх дітей, зареєстрованих у спірному домоволодінні не будуть порушені. По справі відсутні докази про те, що відповідачі проживали у зазначеному домоволодінні на умовах договору найму (оренди), або що такий договір було укладено до моменту укладення іпотечного договору і про їх наявність було доведено до відома іпотекодержателя, або що такий договір був зареєстрований у встановленому законом порядку, або що договір найму (оренди) був укладений після укладення іпотечного договору за згодою іпотекодержателя.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Судом встановлено, що в іпотеку у даному випадку було передано житловий будинок, який був придбаний за рахунок отриманих кредитних коштів, а тому відповідно до вказаних норм ст. 109 ЖК України висновок районного суду про наявність передбачених законом підстав для виселення мешканців із цієї квартири без надання їм іншого постійного житла законним і обґрунтованим, а наведені з цього приводу доводи скарги є безпідставними.

Аналогічна правова позиція з приводу застосування ст. 109 ЖК УРСР у поєднанні з ст.ст. 39, 40 Закону України «Про іпотеку» викладена у постанові Верховного Суду України від 18 березня 2015 року по справі № 6-39цс15.

Відповідно до ст. 360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обовязковим для субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності відповідну норму права. При цьому підстав для відступлення від такої правової позиції у даному випадку не встановено.

Оскільки звернення стягнення на предмет іпотеки відбулося за рішенням суду від 16 травня 2011 року, з урахування того, що відповідно до ст. 58 Конституції України Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», який не звільняє від виконання зобов'язання, а є відстроченням виконання певних обов'язків, відкладення певних дій на визначений чи невизначений період на підставі спеціального акта, внаслідок чого він не має зворотної сили, набув чинності пізніше, 07 червня 2014 року, - цей закон до спірних правовідносин не застосовується. Той факт, що позивач звернувся до суду із позовом про виселення під час дії цього закону України цього висновку не спростовує, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 33, ст. 39 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, яке вже було ухвалене.

При цьому колегія суддів зважає на правову позицію, яка була викладена з цього питання в постанові ВС України від 15 квітня 2015 року по справі № 6-46цс15.

Таким чином, оскільки суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи скарги цього висновку не спростували, то з передбачених ст. 308 ЦПК України підстав колегія суддів відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст.ст. 316, 317, 319-325 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4, які діють в своїх інтересах та в інтересах малолітніх дітей - ОСОБА_5, ОСОБА_6 - відхилити.

Рішення Харківського районного суду Харківської області від 09 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, однак протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий суддя:

Судді колегії: