АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/9534/15 Справа № 174/734/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Повєткін В.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 грудня 2015 року Апеляційний суд Дніпропетровської області в складі:

Головуючого судді: Повєткіна В.В.

суддів: Рудь В.В., Ткаченко І.Ю.

при секретарі: Назаренко А.С.

Розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за апеляційною скаргю ОСОБА_2

на рішення Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 11 вересня 2015 року

за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 міської ради Дніпропетровської області про визнання права користування житловим приміщенням, третя особа: Комунальне підприємство «Жилсервіс», -

В с т а н о в и в :

У серпні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 міської ради Дніпропетровської області про визнання права користування житловим приміщенням посилаючись на те, що з січня 2013 року він проживав однією сім'єю зі своєю тіткою ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, у квартирі по вул. Садова, 32/80 у м. Вільногірську Дніпропетровської області. Зазначена квартира розташована на п'ятому поверсі п'ятиповерхового будинку, складається з однієї житлової кімнати розміром - 17,6 кв.м., та підсобним приміщень (загальна площа зазначеної квартири - 31,6 кв.м.), та належить на праві комунальної власності територіальній громаді м. Вільногірська в особі відповідача ОСОБА_3 міської ради Дніпропетровської області. 20.08.2013 року ОСОБА_5 уклала договір найму вищезазначеного житлового приміщення з третьою особою КП «Жилсервіс» ОСОБА_3 міської ради Дніпропетровської області. До цього у неї був договір найму на це саме житло від 03.02.1986 року. 19.06.2014 року ОСОБА_4 померла. Під час свого життя 26.12.2013 року ОСОБА_6 склала на ім'я позивача заповіт, у якому зробила розпорядження відносно всього свого майна на час смерті. Після смерті ОСОБА_4 позивач, вважаючи що ОСОБА_4 за життя приватизувала вищевказану квартиру, звертався до органу нотаріату, та до Вільногірського міського суду, стосовно визнання за ним права власності на спірну квартиру в порядку спадкування, однак, його вимоги були відхилені, оскільки з'ясувалося, що ОСОБА_4 спірну квартиру за свого життя не приватизувала. Позивач вважає, що за життя ОСОБА_4 був членом її сім'ї, спільно з ОСОБА_4 користувався спірною квартирою, тобто постійно проживав у ній, що у свою чергу є підставою для визнання за ним права користування спірною квартирою і після смерті ОСОБА_4 Позивач просив суд, визнати його членом сімї покійної ОСОБА_4 за її життя, та визнати за ним право користування квартирою по вул. Садовій, 32/80 у м. Вільногірську Дніпропетровської області, після смерті її наймача ОСОБА_4 (а.с.2-3).

Рішенням Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 11 вересня 2015 року в задоволенні позовних вимог - відмовлено (а.с.43-48).

В апеляційній скарзі (а.с.52-53) ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати, як необґрунтоване і ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, оскільки:

- суд некоректно виклав в оскаржуваному рішенні зміст показань свідка ОСОБА_7 щодо сумісного проживання апелянта та покійної;

- судом не прийнято до уваги ч.2 ст.64 ЖК УРСР, в якій зазначено, що членами сімї можуть бути визнанні й інші особи, якщо вони постійно проживають разом з наймачем.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що скарга є необґрунтованою і не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволені позовних вимог, суд першої інстанції встановив, що спірною квартирою, яка є комунальною власністю відповідача, до своєї смерті користувалась ОСОБА_4, про проживання з якою в зазначений позивачем період спільно однією сімєю в спірній квартирі, про те, що вони були повязані спільним побутом, мали спільний бюджет та спільне використання його, що між ними мали місце будь-які взаємні права та обовязки, позивачем суду не надано.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Відповідно до ч.1 ст.106 ЖК України повнолітній член сім'ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім'ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача; таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім'ї наймача.

З матеріалів справи вбачається, що померла ОСОБА_4 була наймачем спірної квартири (а.с.6), 19.06.2014 року ОСОБА_4 померла (а.с.11).

Відповідно до ч.1 ст.3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Як вбачається з пояснень самого позивача в судовому засіданні в суді першої інстанції, на питання, чому він не зареєструвався за місцем проживання у тітки, позивач зазначив, що пояснити затрудняється, але думав, що він буде проживати, поки не примириться з дружиною.

Тобто у позивача були відсутні підстави проживати з своєю тіткою ОСОБА_4 постійно.

Такі ж пояснення в суді першої інстанції надала свідок ОСОБА_8 сусідка померлої, яка пояснила, що позивач доглядав за ОСОБА_4 після смерті її чоловіка, возив продукти та проживав з нею, вона викликала позивача, коли ОСОБА_4 потрапила в лікарню і він оплатив лікування, через деякий час ОСОБА_4 померла в лікарні 19.07.2014 року і свідок знову викликала позивача, який оплатив і організував похорони ОСОБА_4

Отже суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що позивач у своєї тітки ОСОБА_4 після смерті її чоловіка постійно не проживав.

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Доказів того, що позивач та його тітка ОСОБА_4 в зазначений позивачем період проживали в спірній квартирі спільно однією сімєю та були повязані спільним побутом, мали спільний бюджет та спільно його використовували, що між ними мали місце будь-які взаємні права та обовязки, позивачем суду не надано.

З огляду на це колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги про необґрунтованість рішення суду першої інстанції є безпідставними, оскільки зводяться до переоцінки доказів.

Суд першої інстанції всебічно і повно дослідив обставини справи, надав належну оцінку доказам, які надані суду сторонами, і постановив законне і обґрунтоване рішення про відмову у задоволенні позову.

Підстав для скасування або зміни рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову немає.

У зв'язку з викладеним і керуючись ст.ст.307,308,314,315 Цивільного процесуального кодексу України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 11 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала Апеляційного суду Дніпропетровської області набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: