Провадження № 2/235/2534/15
Справа № 235/5054/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 грудня 2015 року Красноармійський міськрайонний суд Донецької області

у складі: головуючої - судді Величко О.В.,

при секретарі Задерей А.В.

за участю представника позивача ОСОБА_1

за участю представник третьої особи

органу опіки та піклування виконкому

Красноармійської міської ради ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду м. Красноармійська цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, які діють в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа: ОСОБА_8, орган опіки та піклування виконкому Красноармійської міської ради, Об»єднання співвласників багатоквартирного будинку «Мирний-24 В» про захист права власності та визнання осіб такими, що втратили право користування квартирою та зняття з реєстрації,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_3 звернувся до суду із позовною заявою до ОСОБА_4, ОСОБА_5, які діють в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа: ОСОБА_8, орган опіки та піклування виконкому Красноармійської міської ради, Об»єднання співвласників багатоквартирного будинку «Мирний-24 В» про захист права власності та визнання осіб такими, що втратили право користування квартирою та зняття з реєстрації. В обґрунтування своїх позовних вимог вказав, що він є власником квартири № 176 будинку № 24 В на мкр-ні Шахтарський в м. Красноармійську. В зазначеній квартирі значаться зареєстрованими він, його дружина ОСОБА_8 з 14.04.1987 року, відповідачі по справі- син ОСОБА_4,- з 21.09.2010 року, його дружина ОСОБА_5,- з 26.11.2013 року, та їх діти: син ОСОБА_6- з 26.11.2013 року і дочка ОСОБА_7,- з 04.03.2014 року. У зв»язку з тим, що травня 2014 року відповідачі та їх діти за вищевказаною адресою не проживають без поважних причин, просить захистити його право власності на вказаний об»єкт нерухомості шляхом визнання відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_5 та їх дітей ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, і ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, такими, що втратили право користування квартирою № 176 будинку № 24 В мікрорайону «Шахтарський» м. Красноармійська Донецької області, з подальшою зняття їх з реєстрації без їх присутності.

Позивач в ОСОБА_3 в судове засідання не з»явився, про день і час слухання справи повідомлявся належним чином, просив справу слухати без його участі, в присутності його представника ОСОБА_1 ( а.с. 11).

Представник позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, наполягав на їх задоволенні, уточнив, що визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщення йому необхідно для продажу вказаної квартири.

Відповідачі ОСОБА_5, ОСОБА_6, які діють в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_6, ОСОБА_7, в судове засідання не з»явились, про день і час слухання справи повідомлялись належним чином, причини своєї неявки суду не повідомили.

Третя особа ОСОБА_8 в судове засідання не з»явилась, просила справу слухати у її відсутність ( а.с. 10).

Представник третьої особи Об»єднання співвласників будинку «Мирний 2 24В» в судове засідання не з»явився, просив справу слухати без їх участі ( а.с. 22).

Представник третьої особи органу опіки та піклування виконкому Красноармійської міської ради ОСОБА_2 в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог в частині визнання неповнолітніх дітей такими, що втратили право користування жилим приміщенням, оскільки позбавлення неповнолітніх дітей у користуванні жилим приміщенням призведе до порушення їх майнових прав. Окрім того, представником позивача заявлено про намір позивача продати вказане жиле приміщення, в якому значаться зареєстровані неповнолітні, на що необхідна згода органу опіки та піклування . Позовні вимоги про визнання ОСОБА_5 та ОСОБА_4 такими, що втратили право в користуванні жилим приміщенням та зняття їх з реєстрації просила вирішити на розсуд суду.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи і перевіривши їх доказами, приходить до наступного.

Судом встановлено, що позивач є власником квартири № 176 будинку № 24В на мкр-ні Шахтарський в м. Красноармійську Донецької області ( а. с. 3).

Факт реєстрації відповідачів у вказаній квартирі підтверджується довідкою , наданою ОСББ «Мирний-24» від 23.06.2015 року , згідно якої у цій квартирі значаться зареєстрованими ОСОБА_3, його син ОСОБА_4 зареєстрований з 21.09.2010 року, невістка ОСОБА_5 з 26.11.2013 року, його онук ОСОБА_6 з 26.11.2013 року, онука ОСОБА_7 з 04.03.2014 року ( а.с. 6).

Згідно акту від 24.06.2015 року, складного головою ОСББ , ОСОБА_5, ОСОБА_4 та їх діти ОСОБА_6 та ОСОБА_7 не проживають в квартирі № 176 будинку № 24В мкр-на Шахтарський в м. Красноармійську Донецької області з травня 2014 року ( а.с. 7).

Відповідно до ст. 150 ЖК України, ст. 383 ЦК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджується своїм майном на власний розсуд. При цьому держава не втручається у здійсненні власником права власності.

Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права володіння або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Частиною 1 ст. 156 ЖК України передбачено, що члени сім»ї власника будинку, які проживають разом з ним у будинку ( квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім»ї власника будинку ( квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку ( квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Статтею 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до п. постанови №5 Пленуму ВССУ від 7.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК.

Згідно з житловим законодавством членами сімї власника (наймача) житла визнаються дружина (чоловік) власника/наймача житла, їхні діти, батьки, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом із власником (наймачем) житла і ведуть з ним спільне господарство (ч. 2 ст. 64 ЖК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником.

Як встановлено в судовому засіданні відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_4 були вселені в квартиру як члени сім»ї власника квартири - позивача по справі ОСОБА_3

Оскільки в судовому засіданні встановлений факт не проживання в квартирі відповідачів по справі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 без поважних причин з травня 2014 року, інших доказів, які б спростовували даний факт суду не надано, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання ОСОБА_10 та ОСОБА_5 такими, що втратили право користування жилим приміщенням, оскільки це відповідає вимогам ст. 405 ЦК України.

Що стосується позовних вимог в частині визнання неповнолітніх дітей ОСОБА_6 та ОСОБА_7 такими, що втратили право користування жилим приміщенням, то суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 29 ч. 4 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків ( усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. Аналогічне визначення місця проживання стосується і дітей у віці від десяти до чотринадцяти років ( частина 3 вказаної статті).

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Судом встановлено, що в квартирі № 176 будинку № 24 В значаться зареєстровані малолітні ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Відтак малолітні ОСОБА_6 та ОСОБА_11 були зареєстровані в квартиру як онуки власника, і які в контексті ст. 64 ЖК України, не є членами сім»ї власника будинку. Проте, вони, як діти сина власника спірної квартири мають право на користування нею, однак в силу свого малолітства змушені були висилитись у зв'язку із виселенням їх батьків, з якими вони проживають.

Статтею 3 Конвенції ООН «Про права дитини» передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначає, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Статтею 48 Конституції України гарантовано, що кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім'ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права (п. 2 Постанов, Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009, № 14 "Про судове рішення у цивільній справі").

Суд приходить до висновку, що визнання неповнолітніх такими, що втратили право на користування житлом буде суперечити їх інтересам , оскільки доказів стосовно того, що вони забезпечені іншим житлом та мають можливість здійснити реєстрацію за іншою адресою суду не надано.

Окрім того, суд зазначає, що в судовому засіданні представником позивача заявлено, що рішення про визнання відповідачів та їх неповнолітніх дітей такими, що втратили право користування жилим приміщенням та зняття їх з реєстрації йому потрібно для укладення правочину щодо відчуження вказаного об»єкту нерухомості.

Відповідно до ч. 3 ст. 17 Закону України « Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов»язатися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов»язання.

Згідно з ч. 3 ст. 177 СК України батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти правочини щодо її майнових прав, у тому числі відмовлятися від майнових прав дитини.

Таким чином, оскільки одним з правочинів, які не можуть вчиняти батьки або особи, які їх замінюють, без дозволу органів опіки та піклування, відповідно до ст. 177 СК України, ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» та ч. 3 ст. 17 Закону України « Про охорону дитинства» є відмова від майнових прав дитини, до яких відносяться, зокрема, і право користування жилим приміщенням, то в даному випадку , суд погоджується з доводами представника третьої особи органу опіки та піклування про те, що визнання неповнолітніх дітей такими, що втратили право користування жилим приміщенням призведе до порушення їх житлових прав, оскільки представником позивача не надано повної інформації щодо їх місця перебування.

З огляду на вищевикладене, позовні вимоги в частині визнання неповнолітніми ОСОБА_6 та ОСОБА_7 такими, що втратили право користування жилим приміщенням, є передчасними і задоволенню не підлягають.

Що стосується вирішення питання в частині позовних вимог про зняття з реєстрації відповідачів, то суд виходить з наступного.

Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 15 ЦК України особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Разом з тим, вимога позивача про зняття з реєстрації місця проживання відповідачів не підлягає задоволенню, оскільки такий спосіб захисту права власності на жиле приміщення не можна вважати належним.

У відповідності до ст. 7 Закону України від 11.12.2003 року № 1382-У1 « Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» ( у редакції Закону від 05.07.2012 року № 5088-У1) зняття з реєстрації місця проживання особи належить до компетенції органів реєстрації місця проживання та місця перебування осіб, які здійснюють цю діяльність на підставі : заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням , про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення померлою.

Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 34 постанови № 5 від 07.02.2014 року « Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз»яснив, що усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства ( наприклад, статті 71,72, 116, 156 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Отже, задоволення вимоги про зняття особи з реєстраційного обліку судом можливе виключно у разі відмови відповідного державного органу виконати рішення суду про втрату особою права користування жилим приміщенням і у разі пред'явлення позову з зазначеними вимогами до даного органу.

Враховуючи, що вимоги про зняття з реєстрації осіб заявлені до неналежного відповідача, рішення суду про визнання відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_5 такими, що втратили права користування жилим приміщенням, та їх виселення є підставою для зняття їх з реєстраційного обліку, суд приходить до висновку про те, що вимоги про зняття вказаних осіб з реєстрації, задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст. 405 ЦК України, ст.. 9, 156 ЖК України, ст. 405 ЦК України, ст.. ст. 6,10,11,213,214,215,216,218, 224 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, які діють в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа: ОСОБА_8, орган опіки та піклування виконкому Красноармійської міської ради, Об»єднання співвласників багатоквартирного будинку «Мирний-24 В» про захист права власності та визнання осіб такими, що втратили право користування квартирою та зняття з реєстрації задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4, такими, що втратили право користування квартирою № 176 будинку № 24 В на мкр-ні «Шахтарський» в м. Красноармійську Донецької області.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Донецької області через Красноармійський міськрайонний суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 10 днів з дня отримання його копії.

Суддя: