Справа № 635/5168/14-ц
Провадження по справі № 2/635/91/2015
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2015 року Харківський районний суд Харківської області у складі:

головуючий - суддя Бобко Т.В.

секретар судових засідань Власенко К.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в сел.. Покотилівка Харківського району Харківської області цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення суми боргу за договором позики,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, який в подальшому уточнив та остаточно просить стягнути з відповідача ОСОБА_3 на його користь суму боргу за письмовою розпискою від 25 грудня 2013 року в сумі, еквівалентній 63997 доларам США згідно з офіційним курсом Національного банку України на день ухвалення рішення по справі, проценти за користування позикою у розмірі 171362, 49 гривень та судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог позивач ОСОБА_2 зазначив, що 25 грудня 2013 року ОСОБА_3 позичила у нього грошову суму у розмірі 527269 гривень, що на той час була еквівалентна сумі 63997 доларів США. При фактичному одержанні вказаної суми позичальником була надана розписка від 25 грудня 2013 року, в якій відповідач зобов'язалася повернути вказану суму боргу до 25 червня 2014 року. Відповідно домовленостей, що зазначені та узгоджені у письмовій розписці від 25 грудня 2013 року, ОСОБА_3 зобов'язалася повернути ОСОБА_2 борг у сумі еквівалентній 63997 доларам США до 25 червня 2014 року, а також щомісячно сплачувати проценти за користування позикою у розмірі 2,5% від суми позики. У встановлений строк відповідач грошові кошти не повернула. На прохання про повернення боргу відповідач не реагує. Таким чином, сума основного боргу за розпискою від 25 грудня 2013 року складає 63997 доларів США, а сума щомісячних процентів у розмірі 2,5% від суми позики за період з 25 грудня 2013 року по 25 січня 2015 року складає 171362, 49 гривень.

Позивач в судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі та просив його задовольнити. Також позивач визнав, що станом на 20 лютого 2015 року ОСОБА_3 повернула частину боргу по зазначеній позиці у розмірі 1200 гривень.

Представник позивача ОСОБА_4, який діє на підставі договору про надання правової допомоги, у судовому засіданні позов підтримав у повному обсязі та просив його задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві.

Представник відповідача ОСОБА_5, який діє на підставі довіреності, в судовому засіданні проти позову заперечував та пояснив, що не впевнений у тому, що ОСОБА_6 брала у борг грошову суму у ОСОБА_2, так як у розписці від 25 грудня 2013 року вказаний неправильний рік народження відповідачки, а саме «1958» рік замість правильного «1948» року. Крім того, як йому відомо зі слів ОСОБА_3, остання брала в борг у позивача лише 20000 доларів США та не пам'ятає, чи складала та підписувала вона спірну розписку. Також зазначив, що ОСОБА_3 є пенсіонером, а тому не має можливості виплатити у повному обсязі суму боргу, сплачує суми частинами, станом на момент розгляду справи повернула ОСОБА_2 частину боргу на загальну суму 1200 гривень. Наявність боргових зобов'язань відповідач не визнає, але змушена виплачувати борг через здійснення на неї з боку позивача тиску шляхом погроз.

Також представником відповідача ОСОБА_5 раніше було надано суду письмові заперечення проти позову, в яких зазначено, що ОСОБА_3 дійсно взяла у ОСОБА_2 у борг грошову суму у розмірі 527269 гривень, що підтверджується розпискою. Повертати відповідач повинна саме суму у розмірі 527269 гривень, виходячи з наступного. Відповідно до ст.99 Конституції України та ст.1049 ЦК України грошовою одиницею України є гривня, а тому відповідач повинна повертати борг у тій валюті у якій його отримувала, тобто у гривні. Також відповідачем надано власний розрахунок заборгованості за договором позики станом на 13 січня 2015 року, що складає 166259, 89 гривень. Крім того, зазначається, що спору між сторонами щодо сплати боргу немає, так як відповідач зробила 6 грошових переказів позивачу через ХД УДППЗ «Укрпошта» на загальну суму у 600 гривень.

Суд, вислухавши позивача, представників сторін, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

У ході судового розгляду справи були встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

25 грудня 2013 року ОСОБА_2 надав ОСОБА_3 у борг грошову суму у розмірі 527269 гривень, яка на той час дорівнювала 63997 доларам США, строком до 25 червня 2014 року, про що останньою була складена розписка. Відповідно до умов розписки від 25 грудня 2013 року ОСОБА_3 зобов'язалася повернути ОСОБА_2 суму боргу у разі підвищення курсу долара США у сумі еквівалентній 63997 доларам США не пізніше 25 червня 2014 року, а також щомісячно сплачувати проценти за користування позикою у розмірі 2,5% від суми позики.

В ході судового розгляду встановлено, що відповідач ОСОБА_3 у встановлений строк грошові кошти у повному обсязі не повернула, що не заперечувалось у судовому засіданні представником відповідача, на момент розгляду справи відповідач повернула позивачу суму боргу за договором позики у розмірі 1200 гривень, що підтверджується 6 фіскальними чеками ХД УДППЗ «Укрпошта» на загальну суму 600 гривень та визнанням позивачем ОСОБА_2 факту повернення йому частини боргу у розмірі 1200 гривень.

Таким чином, судом встановлено, що між сторонами виникли зобов'язальні правовідносини за договором позики.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Ст. 610 ЦК України вказує, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Ст. 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно правового висновку Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року (справа № 6-63цс13), письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Надана суду письмова розписка від 25 грудня 2013 року містить зобов'язання відповідача повернути позивачу у визначений строк певну суму грошей та відсотків, що становить основний зміст і всі істотні умови позикового зобов'язання і є належним підтвердженням укладеного між сторонами договору позики зазначеної суми грошей, що передбачено ч. 1 ст. 1049 ЦК України.

Згідно ч.1 ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона боржник зобов'язана вчинити на користь другої сторони кредитора певну дію передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Частиною першою статті 1049 ЦК визначено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 599 ЦК України, визначено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Ч.1 ст. 545 ЦК України, вказує, що прийнявши зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом України в постанові від 25.04.2012 року (справа № 6-24-цс-12).

В матеріалах цивільної справи є докази повернення боргу у розмірі 600 гривень (6 фіскальних чеків ХД УДППЗ «Укрпошта» на загальну суму у 600 гривень), крім того, позивач визнав факт повернення йому відповідачем частини боргу у розмірі 1200 гривень.

Належних та допустимих доказів належного виконання зобов'язання у повному обсязі відповідачем та його представником суду не надано, а тому суд вважає встановленим факт невиконання відповідачем своїх зобов'язань за договором позики від 25 грудня 2013 року.

Відповідно до ч. 2 ст.533 ЦК України, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Іноземна валюта може бути предметом договору позики, оскільки чинним законодавством України не забороняється мати у власності фізичним особам іноземну валюту та розпоряджатися нею, але з дотриманням правил, передбачених спеціальним законодавством. Це значить, що на договір позики, в якому міститься посилання на іноземну валюту, поширюються ті ж правила, що й на договір позики, укладений в гривнях. При цьому, якщо договір позики між фізичними особами містить посилання на використання як предмета договору іноземної валюти, то порядок розрахунку має здійснюватись в грошовій одиниці України - гривні.

Це твердження узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України, закріпленої у відповідних судових рішеннях (від 25 листопада 2009 року у справі № 6-19596, від 02 червня 2010 року у справі № 6-14192).

У розписці від 25 грудня 2013 року визначено грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті та зазначено про необхідність виконання зобов'язання саме в іноземній валюті - доларах США.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_2 щодо стягнення з відповідача на його користь боргу за письмовою розпискою від 25 грудня 2013 року в сумі еквівалентній 63997 доларам США підлягають задоволенню.

При проведенні розрахунку суми боргу, що підлягає стягненню за договором позики, суд враховує вимоги ч.2 ст.533 ЦК України та постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», в якій вказано, що у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Станом на день ухвалення рішення, тобто 20 лютого 2015 року з 14 години 30 хвилин, Національним банком України встановлений офіційний курс на рівні 2785,85 грн. за 100 доларів США, що є загальновідомою інформацією. Таким чином, загальна сума боргу за договором позики від 25 грудня 2013 року на момент ухвалення рішення складає 1782956 (один мільйон сімсот вісімдесят дві тисячі дев'ятсот п'ятдесят шість) гривень 42 (сорок дві) копійки (63997 доларів США х 27,86 = 1782956 гривень 42 копійки)

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором.

Договором позики від 25 грудня 2013 року передбачена домовленість про сплату відповідачем на користь позивача відсотків за користування позикою щомісячно у розмірі 2,5 % від суми позики, що вбачається зі змісту розписки.

Таким чином, сума відсотків за користування позикою у межах позовних вимог відповідно до вимог ст..11 ЦПК України за період з 25 грудня 2013 року по 25 січня 2015 року складає 171362, 49 гривень, виходячи з наступного розрахунку: 527269 гривень х 2,5% = 13181, 73 гривень (грошова сума за користування позикою за 1 місяць), 13181, 73 гривень х 13 місяців = 171362, 49 гривень (грошова сума за користування позикою за період з 25 грудня 2013 року по 25 січня 2015 року).

При обчисленні суми, що підлягає стягненню з відповідача за договором позики від 25 грудня 2013 року, суд враховує загальну суму, яка була повернута відповідачем та складає 1200 гривень, а також положення ст. 534 ЦК України.

Відповідно до ст..534 ЦК України, у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов'язання у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості, якщо інше не встановлено договором: 1) у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов'язані з одержанням виконання, 2) у другу чергу сплачуються проценти і неустойка, 3) у третю чергу сплачується основна сума боргу.

Таким чином, повернута сума за договором позики у розмірі 1200 гривень погашає вимоги позивача про стягнення процентів за користування позикою, та відповідно позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню на суму 170162, 49 гривень.

Посилання представника відповідача на наявність у нього сумнівів щодо складання та підписання розписки саме відповідачем з тих підстав, що відповідач не пам'ятає факту підписання розписки, та що рік народження особи, зазначеної в розписці (1958), не відповідає року народження відповідача (1948), суд оцінює критично та розцінює як спробу відповідача уникнути виконання зобов'язання за договором позики в зв'язку з наступним. Пояснення представника відповідача, викладені в письмових запереченнях та в судовому засіданні щодо укладання відповідачем спірного договору позики є непослідовними та суперечливими, представник відповідача не має конкретно визначеної позиції щодо позовних вимог. Відповідачем та представником відповідача не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження зазначених обставин в обґрунтування заперечень проти позовних вимог. Зазначені в розписці дані про особу позичальника, а саме прізвище, ім'я та по-батькові, день та місяць народження, серія, номер та дата видачі паспорту співпадають з відповідними даними відповідача та достатні для ідентифікації особи.

В ході судового розгляду судом відмовлено представнику відповідача в задоволенні клопотання про виклик у судове засідання відповідача для дачі пояснень особисто, оскільки відповідач таким правом протягом тривалого розгляду справи не скористалась, будь-яких перешкод для особистої участі відповідача у розгляді справи судом не встановлено, надані представником відповідача пояснення у судовому засіданні суд вважає достатніми для розгляду справи. Таку процесуальну поведінку представника відповідача суд вважає зловживанням процесуальними правами, спрямованим на затягування розгляду справи.

Відповідно ч.2 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суду не надано беззаперечних, належних та допустимих доказів, які б свідчили про наявність підстав звільнення відповідача від відповідальності за порушення зобов'язання відповідно до ст..617 ЦК України.

Позивачем при пред'явленні позову до суду та при поданні заяв про забезпечення позову були сплачені судові витрати, а саме судовий збір на загальну суму 3897,60 гривень, що підтверджується квитанціями від 25 червня 2014 року на суму 3654 гривень, від 25 червня 2014 року на суму 121,80 гривень та від 30 липня 2014 року на суму 121,80 гривень.

Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст..88 ЦПК України - судові витрати суд стягує з відповідача на користь позивача пропорційно до задоволених позовних вимог, що складає 99,94% від заявлених позовних вимог та становить суму 3895,26 гривень.

Керуючись ст. ст. 509, 526, 530, 533, 534, 545, 599, 610, 625, 1046, 1047, 1048, 1049 ЦК України, ст.ст. 3, 10, 11, 60, 61, 79, 88, 208, 209, 212 - 215 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення суми боргу за договором позики - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2) суму боргу за договором позики від 25 грудня 2013 року в розмірі 1782956 (один мільйон сімсот вісімдесят дві тисячі дев'ятсот п'ятдесят шість) гривень 42 (сорок дві) копійки.

Стягнути з ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2) суму процентів за договором позики від 25 грудня 2013 в розмірі 170162 (сто сімдесят тисяч сто шістдесят дві) гривні 49 (сорок дев'ять) копійок.

Стягнути з ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2) витрати по оплаті судового збору у сумі 3895 (три тисячі вісімсот дев'яносто п'ять) гривень 26 (двадцять шість) копійки.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Харківської області протягом десяти днів з дня проголошення рішення шляхом подання апеляційної скарги. Особами, які брали участь у справі, але не були присутніми у судовому засіданні під час проголошення судового рішення може бути подана апеляційна скарга протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо воно не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: