Провадження № 2/760/7202/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 грудня 2015 року Солом"янський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді- Шереметьєвої Л.А.

за участю секретаря- Носачова А.К.

представника позивача- Савінського К.В.

відповідача- Хатишева В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, суд

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом і просить стягнути з відповідача 70 098 505, 83 гр. заборгованості за Кредитним договором, яка складається з:

-23 700,00 доларів США основного боргу, що за курсом НБУ становить 498 025, 00гр.;

-3 299 040, 00 доларів США пені за прострочення сплати кредиту, що еквівалентно 69 325 079, 74 гр.;

-3% річних відповідно до ст.625 ЦК України в розмірі 13 105, 78 доларів США, що еквівалентно 275 401, 10гр.

Посилається в позові на те, що 16 березня 1995 року між Акціонерним банком «Брокбізнесбанк», який у подальшому був перейменований на Публічне акціонерне товариство »Брокбізнесбанк», та відповідачем був укладений Кредитний договір № 01/1603-95, за умовами якого відповідачу був наданий кредит у розмірі 25 000,00 дол. США на строк з 16.03.1995 року до 28.04.1995 року.

За умовами договору відповідач зобов»язався сплачувати 50% річних у порядку та на умовах, визначених договором.

Відповідно до Додаткової угоди від 02 листопада 1995 року банк продовжив строк повернення кредиту до 30 квітня 1996 року.

Пунктом 2.2. Кредитного договору відповідач зобов»язався повернути кредит в зазначений строк та сплатити проценти за користування коштами.

В порушення умов договору відповідач кредит не повернув, проценти за користування коштами також не сплатив, у зв»язку з чим станом на 08.06.2015 року утворилася заборгованість у розмірі 70 098 505, 83гр.

Виходячи з того, що добровільно погасити заборгованість відповідач відмовляється, просить задовольнити позов.

Відповідач у судовому засіданні проти позову заперечував. Посилався на те, що він не пам»ятає, чи брав він даний кредит у банку і чи підписував Кредитний договір.

При цьому подав заяву про застосування стоків позовної давності та просить у позові відмовити.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення вимог позивача, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 16 березня 1995 року між Акціонерним банком «Брокбізнесбанк», який у подальшому був перейменований на Публічне акціонерне товариство »Брокбізнесбанк», та відповідачем був укладений Кредитний договір № 01/1603-95, за умовами якого відповідачу був наданий кредит у розмірі 25 000,00 дол. США на строк з 16.03.1995 року до 28.04.1995 року.

Дана обставина підтверджується валютним ордером від 16 березня 1995 року, згідно якого відповідачу на виконання укладеного Кредитного договору був виданий кредит у розмірі 25 000, 00 гр., що становило в карбованцях 3 412 500 000,00.

За умовами договору відповідач зобов»язався сплачувати 50% річних у порядку та на умовах, визначених договором.

Пунктом 2.2. Кредитного договору відповідач зобов»язався повернути кредит в зазначений строк та сплатити проценти за користування коштами.

28 квітня між сторонами була укладена Додаткова угода до Кредитного договору, якою був продовжений строк повернення кредиту на 187 днів з 28 квітня 1995 року до 01 листопада 1995 року.

Згідно п.1.2 Додаткової угоди боржник повертає кредит в обумовлений у п.1.1. строк з виплатою 50% річних, що складає 6 791, 00 дол. США.

02 листопада між сторонами була укладена Додаткова угода, якою сторони обумовили строк повернення кредиту до 30 квітня 1996 року.

Згідно п.1.2 Додаткової угоди боржник повертає кредит в обумовлений у п.1.1. строк з виплатою 50% річних, що складає 8 256, 00 дол. США.

З розрахунку позивача вбачається, що з виданої суми кредиту відповідачем було повернуто лише 1300, 00 дол. США.

/ а.с. 5 - 8; 32 - 34 /

Представник позивача в судовому засіданні дані обставини підтвердив.

Відповідач у судовому засіданні не підтвердив і не спростував цих обставин, послався на те, що за сплином такого тривалого часу він взагалі не пам»ятає про укладення такого договору та його підписання, а тим більше про повернення кредиту.

З 01.01.2004 року набрав чинності Цивільний кодекс України.

Відповідно до ст.4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Виходячи з цього, строку дії Кредитного договору, укладеного між сторонами, до правовідносин сторін за даним спором мають застосовуватися норми ЦК УРСР 1963 року.

Відповідно до ст. 374 ЦК УРСР, діючого на час виникнення між сторонами кредитних правовідносин, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає другій стороні (позичальникові) у власність (в оперативне управління) гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошей або рівну кількість речей того ж роду і якості. Договір позики вважається укладеним у момент передачі грошей або речей.

Статтею 377 ЦК УРСР передбачено, що позикові операції банків і державних трудових ощадних кас регулюються законодавством Союзу РСР.

Відповідно до розділу І Положення Національного банку України «Про кредитування», затвердженого постановою Правління НБУ № 246 від 28.09.1995року (з подальшими змінами), діючого на час укладення сторонами кредитного договору, кредит - позичковий капітал банку у грошовій формі, що передається у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання.

Пунктом 9 розділу ІІ названого Положення передбачено, що банківський кредит надається суб»єктам кредитування усіх форм власності у тимчасове користування на умовах, передбачених кредитним договором. Основними із них є: забезпеченість, повернення, строковість, платність та цільова направленість. При цьому принцип повернення, строковості та платності означає, що кредит має бути повернутий позичальником банку у визначений у кредитному договорі строк з відповідною сплатою за його користування.

З п.1.2 Кредитного договору вбачається, що об»єктом кредитування було придбання звукозаписуючої апаратури.

Відповідно до ст.178 ЦК УРСР, діючого на час укладання сторонами кредитного договору, виконання зобов»язань може забезпечуватися згідно з законом або договором неустойкою (штрафом, пенею).

В силу ст.179 ЦК УРСР неустойкою (штрафом, пенею) визнається визначена законом або договором грошова сума, яку боржник повинен сплатити кредиторові в разі невиконання або неналежного виконання зобов'язання, зокрема в разі прострочення виконання.

Пунктом 3.1 Кредитного договору сторони визначили, що в разі несвоєчасного повернення кредиту та/або/ процентів, відповідач зобов»язаний сплатити банку пеню в розмірі 1,0% від суми заборгованості за кожний день прострочки, а при неповерненні даної суми в строк понад 30 днів пеня збільшується до 2,0% за кожний день прострочки.

Відповідно до ст.214 ЦК УРСР боржник, який прострочив виконання грошового зобов»язання, на вимогу кредитора зобов»язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних з простроченої суми, якщо законом або договором не встановлений інший розмір процентів.

Звертаючись до суду, позивач просить стягнути з відповідача заборгованість, яка складається з:

-23 700,00 доларів США основного боргу, що за курсом НБУ становить 498 025, 00гр.;

-3 299 040, 00 доларів США пені за прострочення сплати кредиту, що еквівалентно 69 325 079, 74 гр. за період часу з 03.05.1996 року до 07.06.2015 року.

Крім того, позивач просить стягнути з відповідача в порядку ч.2 ст.625 ЦК України 3% річних за неправомірне користування грошовими коштами в розмірі 13 105, 78 доларів США, що еквівалентно 275 401, 10гр.

/ а.с. 8 /

Виходячи з викладеного вище, наданих позивачем доказів укладання Кредитного договору з відповідачем, невиконання відповідачем умов Кредитного договору та неповернення взятих у кредит коштів, суд приходить до висновку про наявне у позивача право на звернення до суду про стягнення з відповідача заборгованості за умовами Кредитного договору.

Суд не приймає до уваги заперечення відповідача в судовому засіданні, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до ст.ст.57-60 ЦПК України.

Згідно ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх

осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків,

письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів,

висновків експертів.

Статтею 58 кодексу визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

За правилами ч.4 ст.60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Будь-яких доказів тому, що спірний Кредитний договір ним з позивачем не укладався, відповідач суду не надав.

Свого підпису в Кредитному договору відповідач не спростував і клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи з цією метою не заявляв.

Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За правилами ч. 1 ст. 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Таким чином, законодавством України кожній особі гарантовано та закріплено право на судовий захист своїх прав та вільний вибір способів такого захисту.

Відповідач своїм правом не скористався, проти вимог позивача будь-яких доказів не надав, клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи з метою спростування укладення Кредитного договору з позивачем не заявив.

За таких обставин та наданих позивачем доказів укладення Кредитного договору з відповідачем, суд вважає твердження відповідача в судовому засіданні такими, що не грунтуються на законі.

В той же час, відповідно до ст.ст.71, 76 ЦК УРСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення

права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася

або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Крім того, статтею 72 цього кодексу встановлено, що до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені)застосовуються скорочені строки давності тривалістю в шість місяців.

Згідно ст.75 ЦК позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін.

За правилами ст. ст. 80, 81 ЦК закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові.

Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною

причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові.

Правила про зупинення і перерив (статті 78 і 79 цього Кодексу), а також про поновлення строків позовної давності (частина друга статті 80 цього Кодексу) поширюються також на скорочені строки давності, якщо законом не встановлене інше.

Так, позивач при зверненні до суду посилається на те, що строк для звернення до суду ним пропущено з поважних причин, однак поновити цей строк ні в позові, ні представник позивача в судовому засіданні не просили.

В обгрунтування поважності пропуску строку звернення до суду позивач посилається на те, що постановою Правління НБУ № 339 від 10.06.2014 року відкликано банківську ліцензію, розпочато процедуру ліквідації банку та призначено уповноважену особу на ліквідацію банку.

Прострочену заборгованість відповідача уповноваженою особою на ліквідацію банку було виявлено лише в серпні 2015 року.

Констатуючи даний факт, позивач не просить поновити строк для звернення до суду.

Враховуючи викладене вище правове обгрунтування, суд вважає, що позивач пропустив строк для звернення до суду задовго до відкликання банківської ліцензії та початку процедури ліквідації банку, а тому посилання позивача на ці обставини суд вважає безпідставними.

Суд вважає, що позивач пропустив строк для звернення до суду без поважних причин, а тому в позові має бути відмовлено з цих підстав.

Крім того, враховуючи викладене вище, ст.4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, виникнення спірних парвовідносин до набрання ним чинності та висновки суду про регулювання цих відносин нормами ЦК УРСР, норми ст.625 ЦК України до спору сторін застосовуватися не можуть.

Керуючись ст.ст.178, 179, 374, 377 ЦК УРСР 1963 року, ст.ст.3-4, 10-11, 57-60, 88, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

В позові Публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку

для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду м. Києва через суд першої інстанції.

Суддя