Справа № 645/8740/14-ц
Провадження № 2/645/259/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2015 року Фрунзенський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді Горпинич О.В.,

за участю секретаря судових засідань ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: АКІБ «УкрСиббанк» про поділ майна подружжя за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернулася до суду із вищевказаним позовом, в остаточно уточненій редакції якого просила припинити право власності ОСОБА_3 на 44/50 частин однокімнатної квартири АДРЕСА_1, загальною площею 32,2 кв.м, житловою площею 17,2 кв.м. в порядку поділу майна подружжя та внести зміни до записів про Державну реєстрацію права власності на імя ОСОБА_3 про припинення права власності на 44/50 частин вказаної квартири і внести відповідні зміни в запис в Державному реєстрі прав власності. Визнати за ОСОБА_3 право власності на 6/50 частини квартири АДРЕСА_1 в порядку поділу майна подружжя та внести зміни до записів про Державну реєстрацію права власності на імя ОСОБА_3 про визнання за ним права власності на 6/50 частин вказаної квартири і внести відповідні зміни в запис до Державного реєстру прав власності. Визнати за ОСОБА_2 право власності на 44/50 частини однокімнатної квартири АДРЕСА_1, загальною площею 32, кв.м, житловою 17,2 кв.м, в порядку поділу майна подружжя, стягнути судові витрати, скасувати заходи забезпечення позову, накладені ухвалою від 05.12.2014 року.

В обґрунтування позову посилалася на те, що ОСОБА_2 перебувала у шлюбі з ОСОБА_3 з 12.07.2003 року. Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 15.11.2011 року шлюб розірвано. В період шлюбу, а саме 14.11.2006 року за договором купівлі продажу квартири подружжя придбали квартиру АДРЕСА_1. За спільною домовленістю право власності на квартиру було зареєстровано на відповідача ОСОБА_3. Квартиру було придбано за 136 350 грн., що становило 27000 доларів США, за курсом 5.05 грн. за 1 долар США. Гроші для придбання вказаної квартири позивачка, частково, в сумі 8100 доларів США, позичила у своєї бабусі ОСОБА_4, ця сума складає 30/100 або 15/50 частини від загальної вартості спірної квартири. Другу частину грошей, а саме в сумі 95445 грн., що становило еквівалент 18900 доларів США, подружжя отримали в АКІБ «УкрСиббанк», згідно договору про надання споживчого кредиту № 0 від 14.11.2006 року. Кредитний договір був укладений між Банком та ОСОБА_3 за спільною домовленістю подружжя. ОСОБА_5 договору поруки № П00/01 від 14.11.2006 року, позивачка за вищевказаним Договором поруки зобовязалась перед Банком відповідати за виконання позичальником ОСОБА_3 всіх його зобовязань у повному обсязі, що виникають із договору про надання споживчого кредиту. З 13.12.2006 року подружжям виплачувалося тіло кредиту. Виплати робили щомісяця із спільних сімейних коштів, починаючи з 13.12.2006 року по 14.11.2011 року, тобто до розірвання шлюбу. Та за цей період виплачено кредит на суму 6288,01 доларів США. Позивачка зазначала, що її частка та частка відповідача, за даний період, є рівними і вони складають по ? частині кожному. Тобто, від суми, сплаченої ними на погашення тіла кредиту, кожному належить ? частини, а саме по 3144,01 доларів США кожному (6288,01/2=3144,01). Починаючи з 14.12.2011 року позивачка сплачувала тіло кредиту із своїх особистих коштів, та за період з 14.12.2011 року по 13.07.2012 року вона самостійно сплатила тіло кредиту в розмірі 841,64 доларів США, а за період з 14.08.2012 року по 10.10.2012 року сплатила 12750 доларів США. 10.10.2012 року нею повністю погашений кредит по договору про надання споживчого кредиту від 14.11.2006 року, а всього за цей період сплачено 12 592,15 доларів США. За період з 13.12.2006 року по 10.10.2012 року зі своїх особистих коштів позивачка сплатила за квартиру АДРЕСА_1 23 836,16 доларів США, що становить 44/50 частини від загальної вартості квартири. ОСОБА_3 за цей період сплатив тіло кредиту в розмірі 3 144,01 доларів США, що становить 6/50 частини від загальної вартості квартири та дорівнює 6/50 частини.

На підставі викладеного позивачка звернулася до суду із вищевказаним позовом.

ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічним позовом, яким просив поділити спільно набуте майно подружжя однокімнатну квартиру АДРЕСА_2, визнати за ним та за ОСОБА_2 право власності по ? частини даної квартири за кожним. В обґрунтування позову посилався на те, що квартира АДРЕСА_3 є спільною сумісної власністю подружжя, придбана у шлюбі, за грошові кошти, що належали подружжю, тому квартира повинна бути поділена навпіл, виходячи з принципів рівності майнових прав подружжя. Позивач та відповідач перебували в зареєстрованому шлюбі у період з 12.07.2003 року по 15.11.2011 року, та за цей період подружжя за спільні сумісні кошти придбали квартиру № 64 по вул. Рибалко, б. 4 у м. Харкові. Вартість квартири на момент придбання становила 27 000 доларів США, частину яких 18 900 доларів США були отримані у Банку в кредит, інші кошти належали подружжю. За домовленістю між подружжям кредитні кошти для погашення кредиту вносилися порівну, що вбачається з банківських виписок та квитанцій та внесення готівки. ОСОБА_3 зазначав, що не відмовлявся від виконання кредитних зобовязань. Факт, що він вимушений був покинути квартиру, не доводить того, що він не виконував обовязків батька, чоловіка та власника майна. За таких обставин, позивачу належать лише кошти, які були внесені нею особисто 10.10.2012 року після розірвання шлюбу в сумі 92 309,48 грн. Відповідно до умов кредитного договору з АКІБ «УкрСиббанк» позичальником був відповідач і лише йому належало право дострокового виконання кредитних зобовязань. Позивач здійснила дострокове погашення кредиту без будь яких вимог з боку банку, позичальника, або інших осіб, тобто на власний розсуд. ОСОБА_2 хоча і є поручителем, але жодних вимог до неї, як до поручителя, не висувалося. ОСОБА_2 може звернутися до суду з позовом про стягнення з відповідача половини коштів, що були внесені нею замість позичальника. Вважав, що не є законними вимоги про зменшення частки подружнього майна або припинення права власності на майно за рахунок особистого виконання боргових зобовязань за іншу особу без її прохання, або згоди, або на вимогу банку. Крім того, позивач за вказаний час не зверталася до суду з позовом про стягнення кредитних зобовязань або інших боргів подружжя, що доводить, що вона не мала майнових претензій до відповідача.

В судовому засіданні ОСОБА_2 підтримала позовні вимоги у повному обсязі, просивши суд про їх задоволення, проти позовних вимог ОСОБА_3 заперечувала та просила відмовити в їх задоволенні, при цьому посилалася на обставини, які викладені у її позові, а також зазначаючи, що після розірвання шлюбу ОСОБА_3 перестав виконувати умови договору про надання споживчого кредиту від 14.11.2006 року, та відмовився сплачувати платежі за Договором. Вона, як поручитель, вимушена була сплачувати платежі самостійно, із власних коштів. Позивачка зазначала, що вона не могла допустити неналежне виконання своїх зобовязань перед Банком, тому сплачувала кошти за кредитним договором. Також в судовому засіданні позивачка наполягала на тому, що вона отримала від ОСОБА_4 у борг грошові кошти в сумі 8100 доларів США для придбання квартири, пояснивши, що грошові кошти вона брала у борг на потреби сімї придбання квартири. Рішенням суду з неї стягнутий борг на користь ОСОБА_4, а тому вона вважала, що сума 8100 доларів США, сплачена одним першим платежем за квартиру, належала їй особисто, а тому і частка у квартирі повинна бути збільшена на цю суму.

В судовому засіданні ОСОБА_3 та його представники ОСОБА_6, ОСОБА_7 заперечували проти позовних вимог за первісним позовом, підтримали зустрічні позовні вимоги та наполягали на їх задоволенні. При цьому пояснивши суду, що в матеріалах справи відсутні належні докази збільшення розміру частки ОСОБА_2 в спільно набутому сімейному майні. Крім того, у судовому засіданні не доведено, що ОСОБА_3 відмовився сплачувати грошові кошти за кредитним договором, а тому саме вона вимушена була сплачувати кредит. ОСОБА_2 не доведено, що саме вона самостійно погашала кредит зі своїх особистих коштів. Частину коштів по кредиту позивачем було сплачено як поручителем. Позивачка за первісним позовом сплачувала кредит на власний розсуд та за власним бажанням, так як ніяких вимог Банк, як кредитор, до позивача, як до поручителя, не висував. Не просив про це та не давав дозволу на це і відповідач, як позичальник. Крім того, сплата за кредитом відбувалася вже після розлучення і тому посилання позивача на норми СК України для збільшення її частки в спільному майні подружжя є незаконними. Також ОСОБА_3 зазначав, що йому було взагалі невідомо про отримання у борг ОСОБА_2 грошових коштів в сумі 8100 доларів США. Перший платіж за квартиру в сумі 8100 доларів США були внесені за рахунок їх спільних коштів як подружжя.

Представник третьої особи: ПАТ «УкрСиббанк» в судове засідання не зявився, але в судовому засіданні 19.05.2015 року були надані пояснення, відповідно до яких зазначалося, що станом на 19.05.2015 року кредитні зобовязання за Договором про надання споживчого кредиту № 0 від 14.11.2006 року перед АТ «УкрСиббанк» виконані у повному обсязі, заборгованість за даним кредитним договором відсутня. Остаточне погашення заборгованості за кредитним договором відбулося 10.10.2012 року.

Суд, вислухавши позивачку, відповідача та його представників, дослідивши письмові докази у їх сукупності, вважає, що позов ОСОБА_2, зустрічний позов ОСОБА_3 підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

ОСОБА_5 з вимогами ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини.

ОСОБА_5 зі ст. 1 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 1 статті 3 ЦПК України також визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

ОСОБА_5 зі ст.ст. 10, 11 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

ОСОБА_5 зі ст. ст. 59, 60 того ж Кодексу доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення, не може ґрунтуватися на припущеннях.

Так, судовим розглядом встановлено, що сторони по справі знаходилися у зареєстрованому шлюбі з 12.07.2003 року, даний факт не заперечується сторонами та встановлений рішенням про розірвання шлюбу.

14.11.2006 року було укладено договір купівлі продажу, відповідно до якого ОСОБА_3 придбав квартиру № 64, що знаходиться в м. Харкові, вул. Рибалко, б.4. Продаж квартири вчинено за суму 136350 грн., розрахунок проведено повністю.

ОСОБА_5 про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 12526544 від 16.11.2006 року вищевказана квартира зареєстрована на праві власності за ОСОБА_3.

14.11.2006 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 укладено Договір про надання споживчого кредиту № 0, відповідно до умов якого Банк надав позичальнику кредит (грошові кошти) в сумі 18 900 доларів США.

14.11.2006 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 укладено договір поруки № П0/01, відповідно до якого поручитель зобовязується перед кредитором відповідати за виконання позичальником всіх його зобовязань в повному обсязі, що виникають із Договору про надання споживчого кредиту № 0 від 14.11.2006 року.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 15.11.2011 року шлюб між сторонами розірвано.

Що стосується грошових коштів в сумі 8100 доларів США, які позивачка отримала в борг у ОСОБА_8 та які вона вважала своїми особистими коштами, а тому і частка у квартирі повинна бути збільшена на цю суму, то суд не погоджується з доводами ОСОБА_9, виходячи з наступного.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 12.11.2014 року задоволені позовні вимоги ОСОБА_4 та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 64 743,30 грн. боргу, 161,86 грн. 3% річних. В даному рішенні зазначалося, що ОСОБА_2 отримала позику від ОСОБА_4 в сумі 8100 доларів США для придбання квартири АДРЕСА_4.

Рішення набрало законної сили.

Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сімї, створює обовязки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сімї.

В розписці від 14.11.2006 року зазначалося, що ОСОБА_2 брала у борг грошові кошти в сумі 8 100 доларів США на придбання кватири № 64 у будинку № 4 по вул. Рибалко у м. Харкові.

Даний факт встановлений рішенням суддів першої та апеляційної інстанцій.

В судовому засіданні ОСОБА_2 зазначала, що гроші в сумі 8100 доларів США вона отримувала у борг на потреби сімї для придбання квартири.

Як розяснено у пункті 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21 грудня 2007 року, до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК України). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

На підставі викладеного суд не погоджується з доводами ОСОБА_2, що грошові кошти в сумі 8 100 доларів США належали їй на праві особистої власності. З огляду на зазначене, враховуючи принцип презумпції виникнення права спільної сумісної власності подружжя, суд вважає, що сума у розмірі 8 100 доларів США на придбання спірної квартири це спільні кошти подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3.

Під час шлюбу, починаючи з 13.12.2006 року по 14.11.2011 року подружжям сплачено заборгованість за кредитним договором в сумі 6288,01 доларів США, що підтверджується випискою по кредитному договору, копія якого знаходиться в матеріалах справи, та в цій частині суд погоджується з доводами ОСОБА_2, що її частка та частка відповідача, сплачені за кредитним договором є рівними, та дорівнює 3144,01 доларів США кожному.

Що стосується сплачених кредитних зобовязань після розірвання шлюбу, то суд приходить до наступного.

Так, ОСОБА_2 після розірвання шлюбу сплачені наступні суми (а.с.36-38):

- 111 доларів США (квитанція № 1 від 14.12.2011 року);

- 111 доларів США (квитанція № 7 від 14.02.2012 року);

- 111 доларів США (квитанція № 11 від 14.03.2012 року);

- 112 доларів США (квитанція № 25 від 17.04.2015 року);

- 111 доларів США (квитанція № 25 від 14.05.2012 року);

- 110 доларів США (квитанція №84 від 13.07.2012 року);

- 210 доларів США (квитанція № 127 від 14.08.2012 року);

- 200 доларів США(квитанція №99 від 12.09.2012 року)

- 11677,96 доларів США (квитанція №8 від 10.10.2012 року).

Тобто за вказаний період ОСОБА_2 сплачено 12 863, 96 доларів США та це кошти, які були виплачені Банку по Договору про надання споживчого кредиту - придбання квартири та належали особисто ОСОБА_2.

Відповідачем ОСОБА_3 після розірвання шлюбу за Договором про надання споживчого кредиту сплачено наступні суми (а.с.109-113):

-100 доларів США (квитанція № 46 від 14.05.2012 року);

-100 доларів США (квитанція № 63 від 12.06.2012 року);

-100 доларів США (квитанція № 82 від 13.01.2012 року);

-105 доларів США (квитанція від 14.02.2012 року);

-100 доларів США (квитанція №87 від 14.03.2012 року);

-100 доларів США (квитанція № 77 від 17.04.2012 року);

-102 доларів США (квитанція № 83 від 13.07.2012 року);

-112 доларів США (квитанція № 2 від 12.01.2012 року) (а.с. 36).

Тобто за вказаний період ОСОБА_3 сплачено 819 доларів США та це кошти, які були виплачені Банку по Договору про надання споживчого кредиту - придбання квартири та належали особисто ОСОБА_3.

Підсумуючи всі платежі за Договором споживчого кредиту, сторонами було сплачено у період шлюбу одразу 8 100 доларів США, за період з грудня 2006 року по листопад 2011 року 6288,01 доларів США (загалом 14388,01 доларів США), тобто по 7194,005 доларів США кожним з подружжя. Після розірвання шлюбу ОСОБА_2 з грудня 2010 року по жовтень 2012 року сплачено 12 863, 96 доларів США, ОСОБА_3 819 доларів США.

Разом ОСОБА_2 сплачено за весь період (7194,005 доларів США+12863,98 доларів США) = 20 058 доларів США, ОСОБА_3 (7194,005 доларів США + 819 доларів США)= 8 013,005 доларів США.

Вартість квартири, з урахуванням сплачених сум сторонами - 8100 доларів США (перший внесок )+ 6288,01 доларів США (сплачено у шлюбі) + 12 863, 96 доларів США (сплачено ОСОБА_2 після розірвання шлюбу) + 819 доларів США (сплачено ОСОБА_3 після розірвання шлюбу) становить = 28071 доларів США, що дорівнює 100%.

У звязку з чим доля ОСОБА_2, з урахуванням сплачених сум, становить 72/100, або 36/50, ОСОБА_3 28/100 або 14/50.

ОСОБА_5 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 69 Сімейного кодексу (СК) України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу, а згідно зі ст. 65 СК України - договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Наведене означає, що дружина та чоловік незалежно від припинення шлюбу мають рівні права та обов'язки щодо спільно нажитого у шлюбі майна, оскільки розірвання шлюбу не звільняє подружжя від зобов'язань за кредитом.

Частиною 1 ст. 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

ОСОБА_5 роз'яснень, викладених у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.

У Постанові від 02 жовтня 2013 року (справа № 6-79 цс 13) Верховний Суд України зазначив, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і фактом, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Аналогічний висновок висловлений Верховним Судом України в постанові від 02 жовтня 2013 року у справі №6-79цс13, в постанові від 25 грудня 2013 року у справі №6-135цс13, які, у відповідності до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, є обов'язковими для всіх судів України.

Статтею 372 ЦК України встановлено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними (ч.1) і що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом, однак за рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення (ч.2).

ОСОБА_5 з абзацом 2 пункту 17 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно (ч. 4 статті 355 ЦК), тобто - діє презумпція спільної часткової власності. Частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Отже, якщо розмір часток у такій власності не було визначено і учасники спільної власності при придбанні майна не виходили з рівності їх часток, розмір частки кожного з них визначається з урахуванням вкладу кожного із співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна.

Що стосується доводів ОСОБА_3 про те, що позивачка сплачувала кредит за власним бажанням, так як ніяких вимог Банк, як кредитор, не висував, то суд не приймає їх до уваги, оскільки, відповідно до Договору поруки від 14.11.2006 року, поручитель зобовязався перед кредитором відповідати за виконання позичальником всіх його зобовязань перед кредитором в повному обсязі, що виникають із Договору про надання споживчого кредиту. При цьому поручитель відповідає перед Кредитором в тому ж обсязі, що і позичальник, зокрема, за повернення основної суми заборгованості, відсотків за користування кредитом, відшкодування можливих збитків, за сплату пені та інших штрафних санкцій, обумовлених у вищезазначеному кредитному договорі. Відповідальність поручителя і позичальника є солідарною. Причини невиконання позичальником своїх зобовязань по кредитному договору ніяким чином не можуть впливати на виконання поручителем зобовязань по даному договору (п.п. 1.2,1.3,1.4,1.5).

Що стосується доводів ОСОБА_3 про те, що позивачкою не надано належних доказів самостійного погашення кредиту, то даний факт спростовується матеріалами цивільної справи, в яких містяться квитанції про сплату ОСОБА_2, вже після розірвання шлюбу, грошових коштів за Договором про надання споживчого кредиту, які також перелічені у даному рішенні суду та прийняті судом як належні, допустимі докази по справі.

Суд відмовляє в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 в частині внесення змін до записів про Державну реєстрацію права власності, оскільки для реєстрації права власності існує інший, встановлений законом порядок реєстрації, та це право має бути реалізоване нею в порядку, встановленому законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Так, згідно п. 5 ч.1 ст. 19 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-ІV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація прав проводиться на підставі рішень судів, що набрали законної сили, тому вимоги позивачки внести відповідні зміни до запису Державного реєстру прав на нерухоме майно задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_2, ОСОБА_3.

Питання про судовий збір вирішується відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. ст.ст. 10, 11, 15, 16, 60, 61, ст.ст. 208,209,212-215 ЦПК України,

суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: АКІБ «УкрСиббанк» про поділ майна подружжя задовольнити частково.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя задовольнити частково.

В порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_2 36/50 частини квартири АДРЕСА_5, загальною площею 32,2 кв.м, житловою площею 17,2 кв.м.

В порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_3 право власності на 14/50 частин квартири АДРЕСА_5, загальною площею 32,2 кв.м, житловою площею 17,2 кв.м.

В решті позовних вимог ОСОБА_2 відмовити.

Скасувати заборону вчиняти дії, направлені на відчуження однокімнатної квартири, загальною площею 32,2 кв.м, яка знаходиться за адресою: м. Харків, вул. Рибалко, б. 4, кв. 64, накладену ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 05.12.2014 року.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Харківської області протягом десяти днів з дня проголошення рішення шляхом подання апеляційної скарги. Особами, які брали участь у справі, але не були присутніми у судовому засіданні під час проголошення судового рішення може бути подана апеляційна скарга протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо воно не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя -