АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ.

17 грудня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі :

головуючого - Шахової О.В.

суддів Вербової І.М. та Поливач Л.Д.

при секретарі Бугай О.О.

розглянула в відкритому судовому засіданні у м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» про відшкодування шкоди за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» (далі ПАТ НАСК «Оранта»)

на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 19 жовтня 2015 року

В С Т А Н О В И Л А :

У жовтні 2014 року позивачі звернулися до суду з зазначеним позовом,який обґрунтовували тим, що 28 липня 2012 року сталася дорожньо-транспортна пригода, в результаті якої належний їм автомобіль BМW-525 д.н. НОМЕР_1 отримав механічні,а вони тілесні ушкодження,в результаті чого тривалий час проходили лікування і за результатами медичних висновків ОСОБА_1 9 квітня 2013 року встановлено 2 групу інвалідності.

Винним в скоєнні зазначеної ДТП, згідно вироку суду від 12 листопада 2013 року визнано ОСОБА_4,який керував автомобілем MITSUBISHI Lancer д.н. НОМЕР_2 та цивільна відповідальність якого була застрахована в ПАТ НАСК «Оранта».

22 серпня 2013 року вони звернулись до ПАТ НАСК «Оранта» з заявами про відшкодування шкоди, проте станом на 10 жовтня 2014 року страхове відшкодування їм не виплачено.

Посилаючись на те,що ними на лікування витрачено значні кошти та оскільки станом на час звернення до суду відповідач шкоду заподіяну здоров‛ю не відшкодував просили стягнути на користь ОСОБА_1 26 686,61 грн. страхового відшкодування, моральну шкоду в сумі 2 700 грн.(5 % від страхової виплати). Відповідно до ЗУ «Про обов‛язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»,у зв‛язку з стійкою втратою працездатності ОСОБА_1просила також стягнути з відповідача 18 мінімальних заробітних плат,що становить 20 646 грн. ,а всього 50 032,61 грн.,окрім цього за затримку виконання зобов‛язання на 333 днів ОСОБА_1просила стягнути на її користь проценти відповідно до рівня облікової ставки НБУ в сумі 4 115,70 грн. та 3% річних від заборгованої суми,що складає 1 369,38 грн. Всього ОСОБА_1 просила стягнути на її користь 55 517,69 грн.

ОСОБА_2 просив стягнути на його користь з відповідача страхове відшкодування в сумі 27 746,65 грн., відсотки від заборгованої суми за 324 дні в сумі 2 240 грн., 3% річних від простроченої суми,що складає 740 грн. та моральну шкоду в сумі 2 440 грн.,а всього - 33 166,65 грн.

В подальшому, у зв‛язку з виплатою відповідачем 23 та 24 жовтня 2014 року страхового відшкодування, відповідно,ОСОБА_2- 27 746,61 грн., ОСОБА_1 - 26 686,61 грн., позивачі відмовились від своїх вимог про стягнення на їх користь страхового відшкодування, уточнили позовні вимоги та остаточно просили стягнути на користь ОСОБА_1 грн., шкоду пов‛язану зі стійкою втратою працездатності в сумі 20 646 грн., проценти відповідно до подвійної облікової ставки НБУ від заборгованої суми, що складає 5 430,11 грн.,3% річних - 739,18 грн. та моральну шкоду в сумі 2 700 грн.

На користь ОСОБА_2 стягнути подвійну облікову ставку від заборгованої суми,що складає 5 626,86 грн.,3% річних - 766 грн. та моральну шкоду в сумі 2 440 грн.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 19 жовтня 2015 року позов задоволено частково.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 на відшкодування шкоди пов‛язаної зі стійкою втратою працездатності 20 646 грн.,відсотки заборгованої суми - 5 430,11грн. та 2700 грн. моральної шкоди, а всього стягнуто на її користь 28 776,11 коп.

Стягнуто на користь ОСОБА_2 8 066,86 грн.,з яких 5 626,86 грн. проценти від заборгованої суми та 2 440 грн.моральної шкоди.

З зазначеним рішенням суду першої інстанції не погодився відповідач - ПАТ НАСК «Оранта» і його представник подав апеляційну скаргу та посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову в позові в повному обсязі.

На обгрунтування доводів апеляційної скарги представник відповідача посилається,зокрема, на те, що суд першої інстанції дійшов невірного висновку про задоволення зазначених позовних вимог та застосував до даних правовідносин закон,який не підлягає застосуванню. Так, до вимог про стягнення 20 646.00 грн. в якості страхового відшкодування ОСОБА_1 в розмірі 18 мінімальних заробітних плат внаслідок встановлення II групи інвалідності, судом застосовано ст. 26 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»,яка набрала чинності лише 5.11.2012 р.,в той час як ДПТ мало місце 28 липня 2012 року, а тому до застосування підлягала ст. 29 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» в редакції в редакції чинній на день ЛТП.

З зазначених підстав,вважає апелянт, не підлягали до задоволення також позовні вимоги щодо відшкодування моральної шкоди,які окрім, цього вважає апелянт ці вимоги є недоведеними.

Є такими,що зроблені на порушення закону, на думку апелянта,також висновки суду про стягнення на користь позивачів процентів відповідно до подвійної облікової ставки НБУ від заборгованої суми,оскільки за законом Страховик несе грошові зобов'язання по захисту майнових інтересів Страхувальника, і не є безпосереднім боржником за грошовим зобов'язанням перед потерпілим. Разом з тим, між позивачем та відповідачем відсутні договірні правовідносини, у тому числі відносно забезпечення виконання зобов'язань.

Рішення суду в частині відмови в позові про стягнення на користь позивачів 3% річних не оскаржено.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник ПАТ НАСК «Оранта» доводи апеляційної скарги підтримав,з підстав в ній викладених та просив її задовольнити.

Представник позивачів проти апеляційної скарги заперечував,просив апеляційну скаргу відхилити та залишити рішення суду першої інстанції без змін,яке на його думку, ухвалено з дотриманням вимог закону.

Перевіривши матеріали справи,заслухавши пояснення представників сторін та обговоривши апеляційну скаргу, в межах її доводів, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення шкоди, пов‛язаної із стійкою втратою працездатності в розмірі 18 мінімальних заробітних плат внаслідок встановлення II групи інвалідності,суд першої інстанції виходив з їх доведеності та вимог ст. 26 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Суд першої інстанції вважав також доведеними та такими,що ґрунтуються на вимогах зазначеного закону вимоги позивачів про відшкодування їм моральної шкоди.

При вирішенні позовних вимог про стягнення на користь позивачів процентів відповідно до подвійної облікової ставки НБУ від заборгованої суми суд виходив з того, що грошові зобов‛язання,відповідальність за які встановлена ст.625 ЦК,передбачають насамперед договірні правовідносини.

Проте з такими висновками суду погодитись не можливо, оскільки суд дійшов їх на порушення процесуального права,яке полягає в невідповідності висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального права,яке виразилось в застосуванні судом норм матеріального права,які не підлягають застосуванню до даних правовідносин.

З огляду на зазначене рішення суду не можна визнати законним та обгрунтованим і воно ( в частині,яка оскаржується) підлягає скасуванню, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 28 липня 2012 року, за участю автомобіля ВМW-525,д.н. НОМЕР_1, власником якого є ОСОБА_2,автомобілем MITSUBISHI Lancer д.н. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_4,та автомобілем DAEWOO д.н. АІ 2408ВВ, власником якого є ОСОБА_5 сталася дорожньо-транспортна пригода.

В результаті дорожньо-транспортної пригоди, автомобіль позивачів ВМW-525,д.н. НОМЕР_1 отримав механічні ушкодження,а сам позивач ОСОБА_2 та його дружина ОСОБА_1,яка перебувала в автомобілі в якості пасажира отримали тілесні ушкодження та у зв‛язку з цим тривалий час перебували на лікуванні,а 18 січня 2013 року ОСОБА_3встановлено 2 групу інвалідності.

Вироком Іванківського районного суду Київської області від 11.07.2013 р. винуватим у спричиненні ДТП визнано ОСОБА_4

На час зазначеної автопригоди цивільно-правова відповідальність автомобіля MITSUBISHI Lancer д.н. НОМЕР_2 була застрахована,згідно полісу від 1 липня 2012 року, той час,у ВАТ НАСК «Оранта».

22.08.2013 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 звернулися до НАСК «Оранта» із заявами про страхове відшкодування.

Згідно страхових актів № ОЦВ-12-12413/1, № ОЦВ-12-12411/1,наданих відповідачем страхові відшкодування позивачам були виплачені в повному об'ємі, відповідно: 231.92 грн. ОСОБА_2 - 06.11.2013 р., 27 746.65 грн. ОСОБА_2 - 21.10.2014 р., та 26 686.61 грн. ОСОБА_1 - 21.10.2014 р.

Таким чином, в цій частині зобов'язання відповідачем виконані в повному об'ємі.

Відповідно до ст. 29 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» в редакції, що діяла на момент ДТП, у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством.

З огляду на зазначене підстав для стягнення на користь ОСОБА_1 20 646.00 грн. в якості страхового відшкодування в розмірі 18 мінімальних заробітних плат внаслідок встановлення IIгрупи інвалідності не вбачається.

Згідно ст.5 ЦК України акти цивільного законодавства не мають зворотної дії в часі,якщо цивільні відносини виникли раніше і регулюються актом цивільного законодавства,який втратив чинність,новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов‛язків,що виникли з моменту набрання ним чинності.

Ухвалюючи рішення в зазначеній частині вимог суд першої інстанції помилково застосував ст. 26 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» в редакції,яка набрала чинності,після ДТП, лише 5 листопада 2012 року відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 05.07.2012 р., та п. 1 його Прикінцевих та перехідних положень.

Колегія суддів погоджується з доводами відповідача про те, що відповідно до ст. 26 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» в редакції, що діяла на момент ДТП, у зв'язку із стійкою втратою працездатності потерпілим відшкодовуються доходи, не отримані потерпілим у результаті стійкої втрати потерпілим працездатності (інвалідності), які не відшкодовуються за рахунок іншого обов'язкового виду страхування. При цьому, ОСОБА_1 не надала доказів на підтвердження втрати доходів, не отриманих потерпілою у результаті стійкої втрати нею працездатності.

Відповідно до п. 26.5. Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» в редакції, що діяла на момент ДТП, потерпілим, які на момент настання страхового випадку не одержували доходів, у зв'язку із стійкою втратою працездатності відшкодовуються витрати, пов'язані з доставкою, розміщенням, утриманням, діагностикою, лікуванням та реабілітацією потерпілого у відповідному закладі охорони здоров'я, медичним піклуванням, лікуванням та доглядом у домашніх умовах та купівлею лікарських препаратів.

Зазначені витрати,як встановлено,відповідачем в повному об'ємі враховані та відшкодовані .

Є безпідставними також вимоги позивачів про стягнення на їх користь 3% річних та неустойки. Так, ст. 625 Цивільного кодексу України передбачає відповідальність боржника за грошовим зобов'язанням. Разом з тим, відповідно до ст. З Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників. Тому, страховик несе грошові зобов'язання по захисту майнових інтересів страхувальника, і не є безпосереднім боржником за грошовим зобов'язанням перед потерпілим. Окрім того, пеня (неустойка), відповідно до ст.ст. 549, 566 Цивільного кодексу України, є одним із видів забезпечення виконання зобов'язання, правочин щодо якого, відповідно до ст. 547 Цивільного кодексу України, вчиняється у письмовій формі. Разом з тим, між позивачем та відповідачем відсутні договірні правовідносини, у тому числі відносно забезпечення виконання зобов'язань.

Стосовно вимог позивачів про відшкодування моральної шкоди,колегія суддів виходить з того,що під час ДТР та в її результаті позивачі отримали тілесні ушкодження перенесли фізичну біль,нервові та моральні страждання,що беззаперечно призвело до немайнових,моральних втрат, з огляду на що ці вимоги підлягають задоволенню,з огляду на таке.

Відповідно до п. 22.3 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» в редакції, що діяла на момент ДТП, потерпілому відшкодовується моральна шкода, передбачена пунктами 1, 2 частини другої статті 23 Цивільного кодексу України. Така шкода відшкодовується у встановленому судом розмірі відповідно до вимог статті 23 Цивільного кодексу України.

Згідно п. 22.3 цього Закону, страховик відшкодовує не більше ніж: 5 відсотків ліміту, визначеного у пункті 9.3 статті 9 цього Закону.

Обов'язковий ліміт відповідальності страховика за шкоду,заподіяну життю та здоров'ю потерпілих, становить 51 000 грн. на одного потерпілого,таким чином на користь кожного з відповідачів підлягає до стягнення моральна шкода в сумі по 2 550 грн.

Відповідно до ст.ст.213,214 ЦПК України рішення повинно бути законним та обгрунтованим та стосуватися зокрема питань: чи мали місце обставини, якими обгрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони стверджуються; які правовідносини сторін випливають із установлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин тощо.

Проте, при ухваленні рішення суд першої інстанції не виконав вимог визначених законом. Рішення суду не мотивоване, в ньому не наведені докази на підтвердження встановлених обставин,застосовані норми матеріального права, які не підлягають застосуванню до даних правовідносин, з огляду на що та відповідно до ст. 309 ЦПК рішення підлягає скасуванню та ухваленню по справі нового рішення про відмову ОСОБА_1 в задоволені вимог про стягнення шкоди завданої стійкою втратою працездатності, її та ОСОБА_2 вимог щодо стягнення пені відповідно до подвійної облікової ставки НБУ від заборгованої суми.

Вимоги позивачів про відшкодування моральної шкоди підлягають частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст. 303,304, 307,309 - 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ПАТ НАСК «ОРАНТА» задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 19 жовтня 2015 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення шкоди завданою стійкою втратою працездатності та в частині позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди та вимог щодо стягнення пені відповідно до подвійної облікової ставки НБУ скасувати та ухвали, в цій частині, нове рішення наступного змісту.

Позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задовольнити частково.

Стягнути з ПАТ НАСК «Оранта» на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 моральну шкоду кожному по 2 550 грн.( по дві тисячі п'ятсот п'ятдесят грн.).

У іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів.

Головуючий

Судді