Ухвала

іменем україни

30 вересня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Коротуна В.М., Маляренка А.В.,

Парінової І.К., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення грошової компенсації вартості частки у спільній частковій власності, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Хмельницької області від 09 липня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, вимоги якого під час розгляду справи уточнила, та остаточно просила стягнути з відповідача на свою користь грошову компенсацію вартості її частки у спільній частковій власності у сумі 109 664 грн та судові витрати у справі. Свої вимоги обґрунтовувала тим, що їй на праві власності належить ј частини житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами по АДРЕСА_1, відповідачу - ѕ частини вказаного нерухомого майна. Зазначила, що вони не можуть дійти згоди щодо спільного володіння та користування спільним майном. У зв'язку з неприязними стосунками фактично спірним будинком користується відповідач. За висновком судової будівельно-технічної експертизи виділ належної позивачу частки будинку в натурі неможливий, тому за захистом свого права звернулася до суду з цим позовом.

Рішенням Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 30 квітня 2015 року позов задоволено.

Стягнуто із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 вартість ј частини житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами по АДРЕСА_1 у сумі 109 664 грн. Вирішено питання про судові витрати.

Рішенням апеляційного суду Хмельницької області від 09 липня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі позивач просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції, залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню.

Статтею 55 Конституції України установлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st4>).

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Частиною 1 ст. 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Виходячи з вимог ст. 316 ЦПК України щодо змісту, рішення апеляційного суду повинно мати: мотивувальну частину із зазначенням мотивів зміни рішення, скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення; встановлених судом першої інстанції обставин, а також обставин, встановлених апеляційним судом, і визначених відповідно до них правовідносин; назви, статті закону, на підставі якого вирішено справу; резолютивну частину із зазначенням висновку апеляційного суду про зміну чи скасування рішення, задоволення позову або відмову в позові повністю чи частково; висновку апеляційного суду по суті позовних вимог.

Рішення апеляційного суду відповідає наведеним нормам процесуального права, є законним та обґрунтованим.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 364 ЦК України кожен із співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2 ст. 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

При вирішенні справ про стягнення грошової компенсації вартості частки квартири, що знаходиться у спільній частковій власності, крім вказаної спеціальної норми суду слід врахувати і загальні засади цивільного законодавства (ст. 3 ЦК України) щодо справедливості, добросовісності та розумності з врахуванням прав та інтересів усіх співвласників. При цьому суду слід ретельно вивчити обставини справи з метою з'ясувати, чи не зловживає позивач, який бажає виділу частки зі спільного майна, шляхом отримання грошової компенсації вартості частки в майні та чи реалізація цього права не порушить прав інших осіб, які не мають змоги сплатити співвласнику грошову компенсацію вартості його частки.

Обмежуючи право позивача на грошову компенсацію вартості частки квартири, якою фактично володіють та користуються лише відповідачі, і виходячи при цьому з інтересів останніх (їх скрутного матеріального становища), суду слід перевірити можливості сплати відповідачами такої компенсації і враховувати, що правовий режим спільної часткової власності має враховувати інтереси всіх її учасників і забороняє обмеження прав одних учасників за рахунок інших.

Такого висновку дійшов Верховний Суд України у справі № 6-4ц14, виклавши правову позицію у постанові від 19 лютого 2014 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України; суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

Задовольняючи указаний позов, суд першої інстанції виходив із доведеності заявлених позовних вимог та наявності підстав, передбачених ст. 364 ЦК України, для стягнення з відповідача на користь позивача вартості належної останній ј частини вищевказаного нерухомого майна.

При цьому суд виходив із того, що наведена вище правова норма передбачає лише згоду співвласника на отримання компенсації, незалежно від наявності згоди на це іншого співвласника, таким чином, право позивача на отримання грошової компенсації кореспондується з обов'язком відповідача щодо її сплати.

Крім того, суд виходив із того, що між сторонами склалися неприязні відносини, що унеможливлює спільне користування нерухомим майном, в результаті чого позивач фактично позбавлена можливості одержати в натурі частину свого майна у володіння та користування.

Доводи відповідача щодо неможливості у зв'язку зі скрутним матеріальним становищем сплатити позивачу грошову компенсацію вартості її частини у спільній частковій власності суд визнав такими, що не підтверджені жодними доказами. Разом із тим суд врахував, що представники відповідача не заперечували тієї обставини, що відповідач на час розгляду справи перебував за межами України на заробітках, тому дійшов висновку про наявність в останнього можливості сплатити таку компенсацію.

Однак із вказаними висновками обґрунтовано не погодився апеляційний суд, вважаючи відсутніми підстави для задоволення зазначеного позову.

Обґрунтовуючи свій висновок, апеляційний суд виходив із того, що у спірному будинку проживає відповідач, який визнає право позивача на належну їй частку житла і не створює перешкод у користуванні нею; позивач проживає в іншому жилому приміщенні, спроб користуватися належною їй часткою майна не робить, хоча має в цьому потребу; не потребує і не бажає поліпшення своїх житлових умов за рахунок частки позивача і відповідач, який ніде не працює, одружений, має на утриманні малолітню дитину і неспроможний сплатити позивачу грошову компенсацію за її частку в будинку, а відсутність у нього коштів може призвести до примусового виконання рішення суду шляхом продажу нерухомості і, відповідно, позбавлення житла та права власності на нього, що є порушенням ст. 1 Першого протоколу до Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; відповідач не надав згоди викупити у позивача її частку у праві власності, а примушувати його до цього є також порушенням і його прав, оскільки законодавством не передбачено можливості набуття права власності у примусовому порядку.

Разом із тим апеляційний суд виходив із того, що відповідач не отримує пенсії, транспортних засобів на його ім'я не зареєстровано, у справі відсутні відомості про його місце роботи та доходи, крім того, проти стягнення з нього такої компенсації категорично заперечував його представник під час розгляду справи.

Апеляційний суд відхилив доводи позивача щодо неможливості спільного користування будинком, оскільки вони не знайшли свого підтвердження матеріалами справи, натомість врахував пояснення відповідача про відсутність у нього заперечень щодо спільного користування спірним житлом.

За таких обставин апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність у відповідача фінансової можливості сплатити позивачу компенсацію вартості її частки майна, а тому й відсутність підстав, передбачених ст. 364 ЦК України, для стягнення з відповідача такої компенсації.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Враховуючи вищевикладене, правильним є висновок апеляційного суду про відмову у задоволенні позову.

Ухвалюючи рішення у справі, апеляційний суд повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, надав їм належну оцінку згідно зі ст. 10, 60, 212, 303 ЦПК України, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. ст. 213, 214, 316 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.

Наведені в касаційній скарзі доводи висновків суду не спростовують, зводяться до переоцінки доказів, що згідно з ч. 1 ст. 335 ЦПК України на стадії касаційного перегляду справи недопустимо.

Вищезазначене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню, а ухвалене у справі рішення суду апеляційної інстанцій - залишенню без змін з підстав, передбачених ст. 337 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення апеляційного суду Хмельницької області від 09 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна
Судді: В.М. Коротун

А.В. Маляренко

І.К. Парінова

О.В. Ступак