Виноградівський районний суд Закарпатської області
___________________________________________________________________________________________________ Справа № 299/2906/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

30.12.2015 року м.Виноградів

Виноградівський районний суд Закарпатської області у особі головуючого судді А.А.Надопта, при секретарі С.С.Онисько, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Виноградів цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Виноградівський РВ ГУДМС України про виселення з приватного будинку,

В С Т А Н О В И В :

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідно до свідоцтва про право власності від 18.12.2014р., витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, технічного паспорту на житловий будинок від 18.12.2014р.р. позивачка є власником житлового будинку №39 по вул.Цілинній, в м.Виноградів.

Обгрунтовуючи свої вимоги позивач вказує, що разом з нею в даному будинку проживають її онуки Н.М.Данканич-15.07.1999 р.н., ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 та відповідач, їх батько та колишній зять позивачки. Позивачка вказує, що проживання разом з відповівадчем стало неможливим, він зловживає спиртними напоями, влаштовує сварки з нею та дітьми, принижує її перед родичами та сусідами, у зв»язку з чим їй неодноразово приходилось звертатись в органи внутрішніх справ. Такі дії відповідача порушують умови проживання, часто зловживають алкогольними напоями та вчиняють сварки з нею, які негативно впливають на її психологічний стан, оскільки вона є людиною похилого віку, декілька разів позивачка викликала міліцію, так як відповідач в нетверезому стані вчиняв насильство в сім'ї, за що притягувались до адміністративної відповідальності.

На підставі наведеного позивачка вважає, що відповідач на даний час без законних підстав проживає в її житловому будинку, при цьому він порушує правила співжиття, в стані алкогольного сп'яніння затіює сварки з позивачкою, у зв'язку з чим вона, відповідно до вимог ст.391 ЦК України, ст.ст.116,158 ЖК України змушена звернутись до суду із позовом про виселення відповідачів з житлового будинку без надання іншого житлового приміщення, оскільки такий має своє житло в м.Виноградів по вул.Першотравневій.

Позивачка та її представник в судове засідання не з»явились, проте 30.12.2015р. подали до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримали в повному обсязі з підстав, наведених в позовній заяві та просили такі задоволити, а справу розглянути у їх відсутності.

Відповідач в судове засідання не з"явився, хоча про час і місце судового засідання повідомлявся судом належним чином, проте в засідання не з»явився, заяв про причини своєї неявки або відкладення справи не надав, а відтак, зі згоди позивачки, представника позивача, суд ухвалює рішення у справі при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.ст.224-226 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності та взаємозв"язку, суд приходить до наступного.

Так, оцінка зібраних по справі доказів має здійснюватися за правилами, передбаченими ст.212 ЦПК України з врахуванням положень ст.ст.57-66 ЦПК України. У відповідності до вимог ст.ст.10,11,60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до вимог цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатись своєю власністю, і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» визначає правові засади організації судової влади та здійснення правосуддя в Україні з метою захисту прав, свобод та законних інтересів людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів держави згідно з принципом верховенства права, закріпленим ст.8 Конституції України.

Відповідно до норм ст.ст.1,2 цього Закону судова влада в Україні здійснюється незалежними та безсторонніми судами, утвореними згідно із законом, і реалізується шляхом здійснення суддями правосуддя в рамках відповідних судових процедур та в межах наданих повноважень.

Стаття 7 зазначеного Закону гарантує кожному захист його права, свобод та законних інтересів незалежним і безстороннім судом, утвореним відповідно до закону. Право кожного на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, при вирішенні спору щодо його прав та обов»язків цивільного характеру передбачено і п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка підлягає застосуванню відповідно до приписів ст.9 Конституції України та ст.ст.2,8 ЦПК України.

Повноваження суду при вирішенні цивільних справ визначені ЦПК України, у тому числі і повноваженнями щодо вирішення і житлових спорів, а відтак, розглядаючи даний спір в межах заявлених та наданих сторонами доказів, суд приходить до переконання, що дані конкретні правовідносини врегульовані нормами Цивільного та Житлового кодексів України.

Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

В судовому засіданні на підставі належних та достовірних доказах встановлено, що позивачка відповідно до відповідно до свідоцтва про право власності від 18.12.2014р., витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, технічного паспорту на житловий будинок від 18.12.2014р.р. позивачка є власником житлового будинку №39 по вул.Цілинній, в м.Виноградів /а.с.8-11/.

Таким чином власником даного будинку є саме позивачка.

На даний час, як встановлено у суді, в належному позивачу будинку разом з нею проживають її онуки Н.М.Данканич-15.07.1999 р.н., ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 та відповідач, їх батько та колишній зять позивачки.

За змістом ст.317 ч.1 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном, який відповідно до ст.319 ч.1 зазначеного Кодексу володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Цивільним законодавством гарантовано (ст.321 ч.1 ЦК України), що право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник майна відповідно до ч.1 ст.391 ЦК України має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування чи розпорядження своїм майном.

З матеріалів справи також вбачається, що відповідач, який має своє житло по вул.Першотравневій в м.Виноградів на вимогу позивачки звільнити приміщення не реагує, позивачка зверталась до правоохоронних органів із скаргами на незаконні дії відповідача, у зв»язку з чим останій, відповідно до матеріалів Висновку №2735 ДІМ Виноградівського РВ УМВС притягувався до адмінвідповідальності.

Обґрунтовуючи свої вимоги позивач вказує, що відповідач порушує її цивільні і житлові права, відповідач добровільно не бажає виселетись з будинку, систематично порушує правила користування житлом і робить співжиття неможливим, а заходи запобігання та громадського впливу на нього виявились безрезультатними, а відтак суд вважає, що позовні вимоги належними та достовірними доказами доведені, узгоджуються з вимогами матеріального права, оскільки умовою задоволення даного позову є встановлення судом факту протиправності дій відповідача.

Так, відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши вся вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд, зокрема, вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обгрунтовуютсья позовні вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розділити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову (ст.214 ЦПК).

Між тим, спеціальним нормативним актом, який регулює реалізацію права власності на житло, є Житловий Кодекс України.

За змістом ст.156 ЖК України співвласник житлового будинку (квартири) вправі вселити в належне йому жиле приміщення членів своєї сім»ї за згодою всіх інших співвласників.

Члени сім»ї співвласника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні зі співвласником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Запропонований позивачем спосіб захисту права (ст.ст.391,392 ЦК України) повинен відповідати змісту порушеного його права, яке мало місце.

Суд вважає, що позивач при зверненні до суду з даним позовом, правильно кваліфікував правовідносини, які склались між ним та відповідачами, оскільки останній, як встановлено у суді, не набув право проживання та користування спірним будинком у встановленому законом порядку, зокрема, в порядку вимог ст.ст.64-65 ЖК України, а тому позбавлення його права проживання та користування цим будинком можливо в судовому порядку за позовом власника з підстав, передбачених законом.

Суд приходить до переконання, що до даних правовідносин, які склались між сторонами, слід застосувати норми Житлового кодексу України, а саме ст.ст.64-65,156 ЖК УРСР.

Так, відповідно до приписів ч.ч.1,2 ст.64 ЖК УРСР члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність та зобов'язання, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом ст.65 ЖК УРСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. У такому випадку особи, що вселилися в жиле приміщення, як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Відповідно до ч.1 ст.156 ЖК України, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім»ї власника будинку, квартири) належать дружина, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника будинку (квартири) може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з власником будинку (квартири) і ведуть з ним спільне господарство.

Між тим, підстави та порядок позбавлення членів сім'ї власника права користування жилими приміщеннями, визначені у ст.157 ЖК України, якою встановлено, що членів сім»ї власника жилого будинку може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу, виселення проводиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Житловим кодексом України (ч.1 ст.116), зокрема, передбачено, що якщо наймач, члени його сім»ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ним в одній квартирі чи одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб проводиться без надання іншого житлового приміщення.

Між тим, як роз»яснив Пленум Верховного Суду України в п.17 постанови від 12.04.1985р. №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжитті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Йдеться, зокрема, про заходи попередження, яких застосовують суди, прокурори, органи внутрішніх справ, адміністративні комісії виконкомів, а також заходи громадського впливу, яких вживають збори жильців будинку чи члени житлово-будівельних кооперативів, трудові колективи й інші громадські організації за місцем роботи або проживання відповідача.

Беручи до уваги офіційний характер заходів запобігання та громадського впливу, які мають передувати виселенню наймача або членів його сім»ї на підставі ст.116 ЖК України без надання іншого жилого приміщення, і відповідно до правил ст.ст.58-59 ЦПК України про належність та допустимість засобів доказування факт застосування заходів запобігання та громадського впливу має підтверджуватись письмовими доказами.

Суд констатує, що в матеріалах справи наявні дані про те, що, відповідач систематично порушує правила співжиття та робить неможливим для інших проживання з ними в одному будинку, а також що до відповідача повторно застосовувались заходи запобігання і громадського впливу, як цього вимагає ст.116 ЖКУ.

Отже, враховуючи конкретні обставини справи та встановлені в суді факти, оскільки відповідно до зазначених вимог процесуального закону позивач та його представник належними та достовірними доказами довели обґрунтованість своїх позовних вимог, суд вважає, що позов слід задоволити.

На підставі наведеного і відповідно до вимог ст.41 Конституції України, ст.ст.317,319,321,391 ЦК України, ст.116 ЖК України та керуючись ст.ст.10 п.3,11 п.1,60 п.1,212-213,215,218,224-226 ЦПК України, суд-

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Виноградівський РВ ГУДМС України про виселення з приватного будинку задоволити повністю.

Виселети відповідача ОСОБА_2, мешканця ІНФОРМАЦІЯ_2 з житлового будинку №39 по вул.Цілинна в м.Виноградів, який на праві власності належить позивачці ОСОБА_1, без надання іншого житлового приміщення.

Заочне рішення може бути переглянуте Виноградівським районним судом за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 10-ти днів з дня отримання його копії.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Закарпатської області протягом 10-ти днів з дня його винесення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

ГоловуючийОСОБА_4