РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 643/9912/14-ц

Провадження № 2/643/6644/15

27.11.2015 року Московський районний суд м. Харкова у складі головуючого судді Майстренко О.М. при секретарі Шабатько Л.М. розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до кредитної спілки «Самопоміч», треті особи: ОСОБА_2 і ОСОБА_3, про визнання дій незаконними і про зобов'язання надати інформацію та про визнання частково недійсним кредитного договору,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати незаконним ненадання Кредитною спілкою «Самопоміч» ОСОБА_1 перед підписанням договору про іпотечний кредит № 158-7 від 12 липня 2007-р., зобов'язати відповідача надати позивачеві достовірну інформацію про умови кредитування, що діяли на момент підписання договору про іпотечний кредит № 158-7 від 12 липня 2007 р., також визнати недійсним п. 4 договору про іпотечний кредит № 158-7 від 12 липня 2007 р. наступного змісту: «У разі прострочки сплати процентів на строк більше п'яти днів, позичальники зобов'язані до повного погашення заборгованості зі сплати процентів сплачувати кредитору проценти за подвоєною ставкою, що розраховується поденно від суми наданого кредиту та заборгованості зі сплати процентів.»

В обгрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що 12 липня 2007 року між ним та відповідачем було укладено договір про іпотечний кредит № 158-7 про відкриття кредитної лінії на загальну суму 100 000 грн. під 2,7 відсотків на місяць (32,4 % річних), строком до 12 липня 2008 р. За період дії кредитного договору він намагався виконувати належним чином його умови, однак, звернувшись до фахівців та проаналізувавши умови договору, з'ясував, що між позивачем та відповідачем фактично не досягнуто згоди з усіх істотних умов кредитного договору, бо у ньому не узгоджені розмір щомісячного платежу за кредитом та за процентами, розмір абсолютного подорожчання кредиту за весь термін кредитування, загальна вартість кредиту, також відсутній графік оплати.

Окрім цього, позивач вказує, що відповідач ні до укладення кредитного договору, ні в момент його укладення, не надав позивачу додатку до кредитного договору, в якому повинна бути вказана сума всіх платежів за весь термін кредитування (за кредитом та процентами), абсолютне значення подорожчання кредиту, та загальна вартість кредиту. Вважає, що відповідачем порушені його законні права при укладенні кредитного договору та норми декількох законів України, зокрема, Закону України "Про кредитні спілки".

Також позивач посилається на ч.1 ст.6 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", згідно до якої фінансові послуги надаються суб'єктами підприємницької діяльності на підставі договору, та на ст.12 і ст.19 вказаного закону. Позивач вважає, що при укладенні кредитного договору відповідач грубо порушив норми Закону України "Про захист прав споживачів" (в редакції на дату укладення кредитного договору), а тому п.4 кредитного договору є несправедливим та недійсним.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав у повному обсязі, просив його задовольнити.

Представник відповідача позов не визнала, надала суду письмові та усні заперечення на позов, документи на обгрунтування своєї правової позиції, посилаючись на те, що позовні вимоги безпідставні, з тих підстав, що в даному випадку до спірних правовідносин не можуть бути застосовані (і не можуть бути поширені на них) ні Закон України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг"(в редакції на дату укладання кредитного договору), ні Закон України "Про захист прав споживачів"(в редакції на дату укладання кредитного договору). Вважає, що позивач не є суб'єктом, на якого поширюється Закон України "Про захист прав споживачів". В заяві про надання кредиту позивач просив надати йому кредит на підприємницьку діяльність вказуючи, що сплачувати кредит буде за рахунок доходів від підприємницької діяльності, на підтвердження чого надав свідоцтво про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця.

Відповідач не надає послуги для задоволення суспільних потреб, а лише для потреб обмеженого кола осіб - її членів; тому наданий кредит не є споживчим. Відповідач не є суб'єктом підприємницької діяльності, з тих підстав, що позивач як член кредитної спілки є не клієнтом, а співнадавачем та одночасно отримувачем цих самих послуг. Позивач самостійно з власної ініціативи звернувся до відповідача за кредитом, вступив до вказаної спілки, виступив ініціатором укладання кредитного договору та власноруч підписав його разом з іншими позичальниками. При укладанні кредитного договору було дотримано всі передбачені законом істотні умови, викладено в договорі, позивач ознайомився зі статутом кредитної спілки, умовами кредитного договору, погодився з ними та підписав його, а у подальшому частково виконував його. З ініціативою щодо будь-яких змін до договору не звертався. Позивач, підписавши вказаний договір, погодився з його умовами, а тому був обізнаний про розмір процентів, він знав та йому був зрозумілий порядок нарахування та сплати процентів.

Суд, вислухав сторони, дослідив матеріали справи, вважає, що позов не є обгрнуованим, а тому відмовляє в його задоволенні з наступних підстав.

Як було встановлено судом та вбачається з пояснень сторін та матеріалів справи, 11 липня 2007 р. позивачем, а 12 липня 2007 р. - і третіми особами ОСОБА_2, ОСОБА_3, а також померлою ще до подання вказаного позову ОСОБА_4, було подано до відповідача заяви-анкети. В заяві-анкеті кожен з них просив прийняти їх до членів КРЕДИТНОЇ СПІЛКИ "САМОПОМІЧ", та своїми підписами підтвердили, що зі статутом КС "САМОПОМІЧ" ознайомлений. Підписання та подання спілці вказаної заяви-анкети, членство в кредитній спілці не оспорюється.

12 липня 2007 р. позивач подав відповідачу заяву про надання кредиту "на предпринимательскую деятельность" в сумі 100 000 тис. грн. на строк 12 місяців, де було вказано: "погашать кредит и уплачивать проценты предполагаю за счет следующих доходов: коммерческая деятельность", в забезпечення запропонував власну квартиру. На підтвердження заяви надав відповідачу свідоцтво про реєстрацію ОСОБА_1 як суб'єкта підприємницької діяльності. Підписання позивачем та подання спілці вказаної заяви не оспорювалося та не оспорюється.

12 липня 2007 року між позивачем, ОСОБА_2, ОСОБА_3, а також померлою до подання позову ОСОБА_4 як позичальниками було укладено з відповідачем як кредитором договір про іпотечний кредит № 158-7 про відкриття кредитної лінії на загальну суму 100 000 грн. під 2,7 відсотків на місяць (32,4 % річних). Факт підписання вказаного договору не оспорюється. У вказаному договорі містяться підписи сторін, підпис кредитора засвідчений його печаткою.

Позичальники зобов'язалися до 12 липня 2008 року повернути кредит і щомісячно сплачувати проценти за ставкою 2,7 відсотків на місяць, що розраховується поденно від наданої суми кредиту. У разі прострочки сплати процентів на строк більше п'яти днів, позичальники зобов'язані до повного погашення заборгованості зі сплати процентів сплачувати проценти за подвоєною ставкою, що розраховується поденно від суми наданого кредиту та заборгованості зі сплати процентів. Умовою надання зазначеного кредиту було укладання договору іпотеки.

В забезпечення своїх зобов'язань згідно до кредитного договору 16 липня 2007 року був укладений іпотечний договір, згідно до якого відповідачі передали в іпотеку квартиру. Отримавши кредитні кошти у розмірі 82 807 грн. 41 коп. за кредитною лінією, відповідачі перестали сплачувати проценти за користування кредитом з 28 лютого 2009 року.

Станом на 5.11.2010 року заборгованість по кредиту складає 82 807 грн. 41 коп., з яких: заборгованість по відсоткам за користування кредитом - 161 840 грн. 10 коп., а всього 244 647 грн. 51 коп.

Всі ці обставини також підтверджуються копією договору про іпотечний кредит від 12 липня 2007 року, а також були встановлені рішенням Московського районного суду м. Харкова від 7.12.2011 р., зміненим рішенням апеляційного суду Харківської області від 07.11.2012 р., за позовом КРЕДИТНОЇ СПІЛКИ "САМОПОМІЧ" до ОСОБА_2, ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів за Договором про іпотечний кредит №158-7 від 12.07.2007 р., де приймали участь ті ж самі особи, (за винятком померлої на час розгляду справи ОСОБА_4, правонаступники якої за даними нотаріальної контори відсутні), апеляційним судом зроблені висновки, що всі розрахунки які проведені в операціях по кредитах нерозривно пов'язані з умовами договору і повністю відповідають його умовам. Крім того, в умовах договору про іпотечний кредит відсутні будь-які штрафи, а також відсутня штрафна відсоткова ставка. У пункті 4 договору про іпотечний кредит йдеться про правові наслідки порушення зобов'язання, а саме зміну умов договору, що цілком відповідає п.2 ч.1 ст. 611 ЦК України, згідно до якої у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором, або законом, зокрема: 1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Приведені ОСОБА_1 розрахунки повністю не вірні, так як він використовує річну процентну ставку, а за умовами Договору про іпотечний кредит наведена щомісячна процентна ставка. Таким чином, всі розрахунки Кредитної спілки є вірними і нічим не відрізняються від доданих операцій по кредитах до позову та уточнень. Таким чином, при ухваленні заочного рішення судом було враховано всі розрахунки за операціями за кредитами і не порушено прав відповідачів щодо їх сплати заборгованості за процентами та кредитом.

Суд приймає до уваги встановлені обставини та висновки, згідно до ст.61 ЦПК України. Факт часткового виконання кредитного договору позивачем в даному провадженні теж не оспорюється.

Окрім цього, при постановленні рішення у даній справі суд керується наступним.

Згідно до статей 256-259 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Враховуючи, що в п.10 оспорюваного кредитного договору сторони домовилися про строк позовної давності у 10 років, тому позовна давність в даному випадку, всупереч твердженню відповідача, ще не сплила, з відповідними наслідками.

Суд погоджується з доводами відповідача про безпідставність позову та необгрунтованість посилань позивача на вимоги Закону України "Про захист прав споживачів" та Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", норми ЦК України про недійсність правочинів, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно до ч.3 ст.509 ЦК України, зобов'язання має грунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Згідно ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. При цьому справедливість є визначенням нормою права обсягу, межі здійснення і захисту цивільних прав та інтересів особи адекватно її ставленню до вимог правових норм. Суд вважає, що в даному випадку ця засада відповідачем не порушена.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Всі умови договору з моменту його укладення стають однаково обов'язковими для виконання сторонами.

Статтею 638 ЦК України зазначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтями 1054, 1055 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається в письмовій формі.

З аналізу вищезазначених норм права випливає, що істотними умовами кредитного договору є умови про предмет, ціну та строк його дії. Предметом кредитного договору є зобов'язання кредитора надати кредит та зобов'язання позичальника повернути суму кредиту і проценти за його користування на встановлених договором умовах. Всі ці умови наявні в оспорюваному договорі, тому доводи позивача з цього приводу є безпідставними, а визначивши в пунктах договору вказані умови та підписавши договір, сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов договору. Суд вважає, що при укладенні кредитного договору позивач діяв вільно, виходячи з власних інтересів, прийняв рішення про вибір контрагента, зі своєї ініціативи сам звернувся до нього та вступив з ним в договірні відносини, на власний розсуд з контрагентом визначив характер договору, який вони у подальшому уклали, та його умови (зміст). Передбачена договором зміна процентної ставки норми чинного законодавства не порушує, не є відповідальністю позичальника, а є заздалегідь узгодженою сторонами зміною умов договору.

Основними нормативними актами, які регулюють діяльність кредитної спілки та її статус, є Закон України "Про кредитні спілки" (спеціальний закон), Цивільний кодекс України, Господарський кодекс України, Закон України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг".

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про кредитні спілки" кредитна спілка - це неприбуткова організація, заснована фізичними особами, професійними спілками, їх об'єднаннями на кооперативних засадах з метою задоволення потреб її членів у взаємному кредитуванні та наданні фінансових послуг за рахунок об'єднаних грошових внесків членів кредитної спілки. Кредитна спілка є фінансовою установою, виключним видом діяльності якої є надання фінансових послуг, передбачених цим Законом. Згідно до ст.3 зазначеного закону кредитна спілка не може бути засновником, співзасновником або учасником суб'єкта (суб'єктів) підприємницької діяльності, крім місцевого кооперативного банку, як на території України, так і за її межами. Згідно до ст.7 цього ж закону, кредитна спілка діє на основі статуту. У статуті кредитної спілки обов'язково зазначаються, зокрема, права та обов'язки членів кредитної спілки; умови і порядок вступу до кредитної спілки, порядок припинення членства; порядок і умови надання кредитів членам кредитної спілки тощо.Згідно до ст.21 вказаного закону кредитна спілка відповідно до свого статуту, зокрема, надає кредити своїм членам на умовах їх платності, строковості та забезпеченості в готівковій та безготівковій формі. Провадження кредитною спілкою іншої діяльності, крім передбаченої цим Законом, не допускається. При цьому кредитна спілка має право самостійно встановлювати розмір плати (процентів) за користування кредитами, наданими кредитною спілкою; ціни (тарифи) на послуги, що надаються кредитною спілкою; види кредитів, що надаються кредитною спілкою, умови надання та строки повернення кредитів; способи забезпечення кредитних зобов'язань, вимоги щодо забезпечення погашення кредитів. Суд вважає, що відповідач діяв в межах вищевказаних норм закону.

Згідно до ст.130 ГК України кредитною спілкою є неприбуткова організація, заснована громадянами у встановленому законом порядку на засадах добровільного об'єднання грошових внесків з метою задоволення потреб її членів у взаємному кредитуванні та наданні інших фінансових послуг. Кредитна спілка діє на основі статуту, який затверджується загальними зборами членів кредитної спілки. Кредитна спілка не може бути засновником або учасником суб'єктів підприємницької діяльності. Статус, порядок організації та здійснення господарської діяльності кредитної спілки визначаються цим Кодексом, законом про кредитні спілки та іншими законами.

Згідно до Державного класифікатора організаційно-правових форм господарювання

ДК 002:2004, який діяв на момент укладання спірного договору, підприємницька діяльність - самостійна ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, здійснювана суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку. Згідно до його п.3.9.4 КРЕДИТНА СПІЛКА - це неприбуткова організація, заснована фізичними особами, професійними спілками, їх об'єднаннями на кооперативних засадах з метою задоволення потреб її членів у взаємному кредитуванні, наданні фінансових послуг шляхом об'єднання грошових внесків членів кредитної спілки.

Згідно до ст.42 ГК України, підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична,

на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

З огляду на вищевказані правові норми, кредитна спілка не є суб'єктом підприємницької діяльності.

За положеннями ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 6 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" договір про надання фінансових послуг (яким відповідно до ст. 4 цього Закону є договір про надання споживчого кредиту) повинен містити певні умови.

За положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору

Аналіз вказаних норм дає суду підстави для висновку про неможливість застосування при розгляді даної справи Закону України "Про захист прав споживачів".

Відповідно до термінології ст. 1 Закону України "Про захист прав споживачів":

- споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції;

- продукція - це будь-які вироби (товар), робота чи послуги, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб;

- послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб;

- споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника.

Оскільки в заяві про надання кредиту позивач просив надати кредит на підприємницьку діяльність та надав свідоцтво про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця, то позивач як суб'єкт підприємницької діяльності-отримувач фінансової послуги, та ще й особа, що отримує кредит на підприємницьку діяльність, не є споживачем в розумінні Закону України "Про захист прав споживачів".

Зважаючи на взаємопов'язаність термінів, оскільки в даному випадку відповідачем було надано кредит не споживачу, то такий кредит теж не є споживчим в контексті Закону України "Про захист прав споживачів".

В силу ст.1 Закону України "Про кредитні спілки" відповідач не надає послуги для задоволення суспільних потреб: він надає такі послуги (кредит) лише для задоволення потреб обмеженого кола осіб - її членів, у взаємному кредитуванні та наданні фінансових послуг. Тому кредит, що надається кредитною спілкою, не є продукцією у визначенні Закону України "Про захист прав споживачів". Кредит, що надається кредитною спілкою, не є і послугою у визначенні Закону України "Про захист прав споживачів", бо не здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб.

Окрім цього, в ст.6 вказаного Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", на яку теж посилається позивач, вказано, що фінансові послуги відповідно до положень цього Закону надаються суб'єктами підприємницької діяльності на підставі договору, і вказано, що саме повинен містити такий договір. Проте, зважаючи на вищевказані правові норми, ця стаття теж не може бути застосована стосовно кредитної спілки. Не може бути застосована і зазначена позивачем ст.12 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", бо вона регулює право саме клієнта фінансової установи на інформацію. А позивач в силу свого спеціального статусу як члена кредитної спілки є не клієнтом, а співнадавачем та одночасно отримувачем цих самих послуг.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом.

Суд встановив обставини справи та відповідні їм правові відносини та визначив правові норми, що підлягають застосуванню. Враховуючи наведене, та судову практику, зміст зазначених позивачем обставин вказує на наявність спірних правовідносин, що виникають із договірних зобов'язань, які підлягають регулюванню, виходячи із загальних норм цивільного права, із врахуванням приписів спеціальних законів, що регулюють діяльність кредитної спілки як сторони таких правовідносин, та не мають жодних ознак, які вказували б на наявність правовідносин, що підлягають регулюванню Законом України "Про захист прав споживачів", на що посилається позивач, обгрунтовуючи свою позицію, в тому числі, і щодо несплати судового збору. Тому у суду відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

Згідно до ст.57 Цивільного кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно до ст.131 ЦПК України, сторони зобов'язані подати свої докази суду до або під час попереднього судового засідання у справі, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться, - до початку розгляду справи по суті. Докази, подані з порушенням вимог, встановлених частиною першою цієї статті, не приймаються, якщо сторона не доведе, що докази подано несвоєчасно з поважних причин. Сторони до або під час попереднього судового засідання у справі, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться, - до початку розгляду справи по суті, зобов'язані повідомити суд про всі відомі їм рішення судів, що стосуються предмету спору, а також про всі відомі їм незавершені судові провадження, що стосуються предмету спору.

На момент розгляду даної справи сторонами було подано, а судом досліджені всі докази, зокрема, пояснення сторін, копії документів, зокрема, копії заяв-анкет, заяви про надання кредиту, рішення кредитного комітету, договору про іпотечний кредит, свідоцтва про смерть ОСОБА_4, свідоцтва про державну реєстрацію ФОП, рішення про внесення відповідача до реєстру неприбуткових організацій, зустрічних позовних заяв у іншому провадженні, судові рішення, лист-відповідь нотаріальної контори, заперечення та пояснення сторін.

Вказані докази підтверджують правову позицію відповідача та спростовують викладені позивачем обставини та підстави позовних вимог.

Зважаючи на вищевикладене, суд вважає позовні вимоги необгрунтованими та безпідставними, а позов - таким, що не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 3 ст. 22 Закону України "Про захист прав споживачів", споживачі звільняються від сплати державного мита за позовами, що пов'язані з порушенням їх прав. Зважаючи, що суд дійшов висновку про те, що позивач не є споживачем у визначенні Закону України "Про захист прав споживачів", він має сплатити судовий збір на користь держави на загальних підставах, у розмірі станом на дату подання позову.

Керуючись ст.ст. 57-60, 209 ЦПК України, 627, 629, 529, 638, 203, 213-215, 1054, 1055 Цивільного кодексу України, ст. 1 Закону України "Про захист прав споживачів", статтями 6 та 12 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", Законом України "Про кредитні спілки" суд -

В И Р І Ш И В :

В позові ОСОБА_1 до кредитної спілки «Самопоміч», 3-ті особи ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання частково недійсним та несправедливим договору про іпотечний кредит відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 487 гр. 20 коп.

На рішення може бути подана апеляція в Харківський апеляційний суд через районний суд протягом 10 днів.

Суддя: