У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 березня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Ізмайлової Т.Л., Мостової Г.І.,

Наумчука М.І., Олійник А.С.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Департаменту міського господарства Одеської міської ради, комунального підприємства «Одеська міська агенція приватизація житла», ОСОБА_4, ОСОБА_5, Приморського районного відділу Одеського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області, третя особа - комунальне підприємство «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості», про скасування розпорядження, визнання недійсним свідоцтва про право власності, скасування реєстрації квартири, скасування реєстрації та виселення, поновлення реєстрації та вселення, за касаційною скаргою ОСОБА_4, ОСОБА_5 на рішення апеляційного суду Одеської області від 28 жовтня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2012 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, просила поновити строк звернення до суду, скасувати розпорядження Управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Одеської міської ради від 24 березня 2004 року № 183677 про безоплатну передачу в приватну власність у порядку приватизації квартиру АДРЕСА_1 в рівних частках ОСОБА_4 та ОСОБА_5, визнати недійсним свідоцтво про право власності на житло від 24 березня 2004 року на зазначену квартиру, видане ОСОБА_4 та ОСОБА_5, скасувати реєстрацію вказаної квартири за ОСОБА_4, ОСОБА_5, анулювати реєстрацію місця проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у цій квартирі та виселити їх з неї, поновити реєстрацію її місця проживання в спірній квартирі та вселити її.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що з 1990 року вона перебувала у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_6 та проживала в квартирі АДРЕСА_1. У 1994 році їх шлюб було зареєстровано, а в 1999 році за заявою чоловіка її місце проживання було зареєстровано в зазначеній квартирі, як члена його сім'ї. Після смерті ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, його син - ОСОБА_4 анулював реєстрацію її місця проживання, у спірній квартирі зареєстрував своє місце проживання та місце проживання свого сина ОСОБА_5 Відповідачі приватизували квартиру, отримали свідоцтво про право власності на житло в рівних частках та виселили її із спірної квартири.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 14 травня 2014 року в позові відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 28 жовтня 2014 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову частково. Із урахуванням ухвали апеляційного суду Одеської області від 11 листопада 2014 року про виправлення описки в рішенні: поновлено ОСОБА_3 строк звернення до суду; скасовано розпорядження органу приватизації про безоплатну передачу в приватну власність в рівних частках ОСОБА_4 та ОСОБА_5 квартири АДРЕСА_1; визнано недійсним свідоцтво про право приватної власності на житло від 24 березня 2004 року на зазначену квартиру; зобов'язано Приморський районний відділ Одеського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області поновити реєстрацію місця проживання ОСОБА_3; вселено ОСОБА_3 у спірну квартиру. В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, ОСОБА_5 просять скасувати рішення апеляційного суду, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга не містить доводів щодо незаконності рішення апеляційного суду в частині відмови в позові ОСОБА_3, тому рішення апеляційного суду в цій частині судом касаційної інстанції не переглядається.

Обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що з 1990 року ОСОБА_3 перебувала у фактичних шлюбних відносинах із ОСОБА_6 та проживала в квартирі АДРЕСА_1.

У 1994 році між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 було зареєстровано шлюб.

У 1999 році за заявою ОСОБА_6 місце проживання ОСОБА_3 було зареєстровано в спірній квартирі, як члена сім'ї чоловіка.

24 березня 2004 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було видано свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 на підставі розпорядження від 24 березня 2004 року № 183677.

Відповідно до висновку начальника Центрального районного відділу Одеського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області від 29 березня 2001 року реєстрація місця проживання ОСОБА_3 була анульована за заявою ОСОБА_4, документи про підстави анулювання - знищені за спливом строку зберігання.

Апеляційним судом установлено, що ОСОБА_4 не заперечував проти того, що він чинить перешкоди позивачу у користуванні спірною квартирою після смерті його батька ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

Згідно із листом Приморського районного відділу у м. Одесі Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 24 жовтня 2014 року № 16/4925 ОСОБА_3 знята з реєстрації місця проживання у квартирі АДРЕСА_1 (а.с. 84, т. 2).

Відмовляючи в позові ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що вона не має права на приватизацію спірної квартири, оскільки на час її приватизації вона в ній не проживала та вже реалізувала своє право на приватизацію іншого житла; правові підстави для виселення відповідачів із зазначеної квартири відсутні; позивач була знята з реєстрації місця проживання за адресою спірної квартири на підставі ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 20 грудня 2012 року.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про задоволення позову частково, апеляційний суд виходив із відсутності правових підстав для анулювання реєстрації місця проживання позивача у спірній квартирі та дійшов висновку, що ОСОБА_3 має право на приватизацію спірної квартири, оскільки на час її приватизації вона в ній постійно проживала.

Із висновками суду апеляційної інстанції не можна погодитися повністю з огляду на таке.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (у редакції, чинній на час приватизації спірної квартири) (далі - Закон) приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

Згідно із ч. 1 ст. 5 Закону, якщо загальна площа квартир (будинків), що підлягають приватизації, відповідає площі, передбаченій абзацом другим статті 3 цього Закону, зазначені квартири (будинки) передаються наймачеві та членам його сім'ї безоплатно. До членів сім'ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло.

Відповідно до ст. 3 Закону приватизація здійснюється шляхом безоплатної передачі громадянам квартир (будинків) з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім'ї та додатково 10 квадратних метрів на сім'ю; продажу надлишків загальної площі квартир (будинків) громадянам України, що мешкають в них або перебувають в черзі потребуючих поліпшення житлових умов.

Згідно із ч. 5 ст. 5 Закону кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз.

Відповідно до ч. 2 ст. 8 Закону передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку).

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що на час подачі ОСОБА_4 заяви про приватизацію та видачі ОСОБА_4 і ОСОБА_5 свідоцтва про право власності на квартиру у порядку приватизації, ОСОБА_3 постійно проживала в спірній квартирі та за законом мала право брати участь у її приватизації.

Апеляційний суд не звернув уваги на те, що ОСОБА_3 вже використала своє право на приватизацію, оскільки 23 березня 1998 року приватизувала частину квартири АДРЕСА_2 та отримала свідоцтво про право власності. У цій частині суд апеляційної інстанції висновки суду першої інстанції не спростував.

Відповідно до ст. ст. 303, 316 ЦПК України, вирішуючи спір у частині визнання незаконною приватизації, апеляційний суд не з'ясував, чи порушено право ОСОБА_3 на приватизацію державного житлового фонду приватизацією ОСОБА_4 та ОСОБА_5 спірної квартири, в якому розмірі було приватизовано ОСОБА_3 зазначену вище квартиру у 1998 році і чи має вона право ще раз на приватизацію державного житлового фонду, не спростував твердження відповідачів, що вона у квітні 2014 року добровільно залишила спірну квартиру.

Є необґрунтованим та не ґрунтується на нормах матеріального права висновок апеляційного суду про те, що довід ОСОБА_4 про використання ОСОБА_3 права на приватизацію житла не спростовує визначене законом право кожного члена сім'ї, який постійно проживав у квартирі, давати свою згоду на приватизацію, оскільки така згода пов'язується із реалізацією наявного права на приватизацію.

Дійшовши висновку про те, що на час подання ОСОБА_4 заяви про приватизацію та видачі свідоцтва про право власності позивач ОСОБА_3 постійно проживала в спірній квартирі, апеляційний суд не мотивував, якими доказами підтверджуються такі обставини.

Як установлено судом першої інстанції, син основного наймача квартири ОСОБА_6 - ОСОБА_4 був зареєстрований у спірній квартирі з 1984 року, внук ОСОБА_5 - з 1997 року, а ОСОБА_3 - у 1999 році за заявою її чоловіка ОСОБА_6

Відповідно до ст. 65 ЖК Української РСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 письмову згоду на вселення дружини свого батька ОСОБА_6 - ОСОБА_3 до спірної квартири не давав. Апеляційний суд не звернув уваги на вказану обставину, не з'ясував, чи має значення ця обставина для вирішення питання про необхідність надання ОСОБА_3 згоди на приватизацію та реалізацією нею права на приватизацію квартири, внаслідок чого дійшов передчасного висновку про те, що вона вселилась до неї з дотриманням установленого законом порядку.

Не можна погодитися і з висновком апеляційного суду про те, що позивач не пропустила позовну давність за вимогами про поновлення її реєстрації у спірній квартирі, оскільки після ухвалення судового рішення судом касаційної інстанції 7 липня 2010 року і до звернення до суду із указаним позовом минуло два роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності пов'язується з двома самостійними підставами: особа дізналася про порушення свого права; особа дізналася про особу, яка його порушила.

Апеляційний суд у цій частині належним чином не перевірив доводи та заперечення сторін, не взяв до уваги положення ч. 1 ст. 261 ЦК України, а також ст. 260 ЦК України щодо обчислення позовної давності.

З огляду на допущені апеляційним судом порушення норм матеріального та процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин справи, рішення апеляційного суду підлягає скасуванню із направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції відповідно до ч. 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справах,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 28 жовтня 2014 року скасувати та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: О.В. Кузнєцов

Судді: Т.Л. Ізмайлова

Г.І. Мостова

М.І. Наумчук

А.С. Олійник