У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,
суддів: Ізмайлової Т.Л.,Мостової Г.І.,
Карпенко С.О.,Наумчука М.І.,

розглянувши в судовому засіданні справуза позовом Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, третя особа - Служба у справах дітей Виконавчого комітету Октябрської районної в м. Полтаві ради, про звернення стягнення на предмет іпотеки та зустрічним позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6, Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит», третя особа - приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу Медвєдєва В.І., про визнання договору іпотеки недійсним, за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» рішення колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Полтавської області від 27 квітня 2015 року та касаційною скаргою ОСОБА_7 на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 24 грудня 2014 року та рішення колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Полтавської області від 27 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У липні 2013 року Публічне акціонерне товариство «Фінанси і Кредит» (далі - ПАТ «Фінанси і Кредит») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, третя особа - Служба у справах дітей Виконавчого комітету Октябрської районної в м. Полтаві ради, про звернення стягнення на предмет іпотеки - земельну ділянку загальною площею 949 кв.м, кадастровий номер НОМЕР_1, надану для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, та розташований на ній житловий будинок (однокімнатна квартира №1, загальною площею 37,4 кв.м, житловою площею 22,3 кв. м, що складає 2/5 частини жилого будинку та належить ОСОБА_6 та трикімнатну квартиру № 2, загальною площею 65,1 кв.м, житловою площею 41,8 кв.м, що складає 3/5 частини жилого будинку, що належить ОСОБА_7.), які знаходяться за адресою АДРЕСА_1, з наданням права підпису договору купівлі-продажу вказаних об'єктів нерухомості, отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення позивачем всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки; виселити відповідачів та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у спірній квартирі.

У травні 2014 року ОСОБА_7 звернулась до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_6, ПАТ «Банк «Фінанси і Кредит», третя особа - приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу Медвєдєва В.І., про визнання договору іпотеки недійсним. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовувала тим, що укладаючи оспорюваний договір іпотеки, вона разом з чоловіком ОСОБА_6 діяли як співвласники жилого будинку та земельної ділянки, натомість нотаріально посвідченого дозволу на передачу частки іншого із співвласників на таку передачу кожного з них а ні вона, а ні її чоловік не надавали.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 24 грудня 2014 року в задоволенні позовних вимог ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та зустрічних позовних вимог ОСОБА_7 відмовлено.

Рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Полтавської області від 27 квітня 2015 року рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 24 грудня 2014 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» скасовано. Позовні вимоги в цій частині задоволено частково. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 13 червня 2007 року № 315-0 в сумі 320 710,58 грн. звернено стягнення на предмет іпотеки: земельну ділянку загальною площею 949 кв.м, кадастровий номер НОМЕР_1, надану для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, та розташований на ній житловий будинок (однокімнатна квартира №1, загальною площею 37,4 кв. м, житловою площею 22,3 кв. м, що складає 2/5 частини жилого будинку, що належить ОСОБА_6 та трикімнатна квартира № 2, загальною площею 65,1 кв.м, житловою площею 41,8 кв.м, що складає 3/5 частини жилого будинку, що належить ОСОБА_7.), які знаходяться за адресою АДРЕСА_1, початковою ціною 442 554 грн. Визнано за ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» в особі філії «Полтавське РУ» «Банк «Фінанси та Кредит» право підпису договору купівлі-продажу земельної ділянки загальною площею 949 кв.м, кадастровий номер НОМЕР_1 та житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1, в якості продавця, одержання дублікатів правовстановлюючих документів, технічних паспортів, отримання документів та довідок, що необхідні для укладення та нотаріального посвідчення договору - купівлі продажу частини будинку, що належить ОСОБА_6 і ОСОБА_7, в задоволенні інших позовних вимог банку відмовлено. Виконання даного рішення в частині звернення стягнення на предмет іпотеки зупинено на час дії Закону України від 03 червня 2014 року «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». В решті рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 24 грудня 2014 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_7 просить судові рішення скасувати в частині відмови в задоволенні зустрічних позовних вимог про визнання договору іпотеки від 13 червня 2007 року, укладеним з ПАТ «Фінанси та кредит», недійсним та передати справу в цій частині на новий судовий розгляд, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

У касаційній скарзі ПАТ «Фінанси та кредит» просить рішення апеляційного суду в частині відмови товариству в задоволенні позовних вимог скасувати та ухвалити нове, яким їх позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_7 підлягає відхиленню, а касаційна скарга ПАТ «Фінанси і Кредит» частковому задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ПАТ «Фінанси і Кредит», суд першої інстанції, виходив з положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», протягом дії якого інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм, а тому іпотечне майно відповідачів не може бути примусово відчужене, оскільки за умовами кредитного договору, кредитні кошти надавались відповідачу ОСОБА_6 в іноземній валюті на споживчі цілі, виконання зобов'язання забезпечувалось передачею в іпотеку спірного будинку, який використовується відповідачами як місце їх постійного проживання.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, апеляційний суд виходив з порушення відповідачами умов кредитного договору щодо повернення кредитних коштів, застосувавши до спірних правовідносин наслідки, передбачені Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Перевіряючи доводи апеляційної скарги ПАТ «Фінанси і Кредит» щодо позовних вимог про виселення, апеляційний суд зауважив, що вказані вимоги не можуть бути предметом перегляду в апеляційному порядку, оскільки провадження судом першої інстанції за цими вимогами не відкривалось і в суді першої інстанції вказані позовні вимоги не були предметом розгляду.

Проте повністю погодитися з такими висновками судів не можна виходячи з наступного.

Судами встановлено, що 13 червня 2007 року між Банком «Фінанси і Кредит», ТОВ та ОСОБА_6 було укладено кредитний договір № 315-О, за умовами якого останній отримав кредит в розмірі 50 тис. доларів США зі сплатою 12,0 % річних з кінцевим строком повернення кредитних коштів 12 червня 2022 року.

З метою забезпечення виконання відповідачем зобов'язань за кредитним договором 13 червня 2007 року між Банком «Фінанси і Кредит», ТОВ та ОСОБА_6, ОСОБА_7 укладено договір іпотеки (а.с. 12-13, т. 1), за яким останні передали банку в іпотеку нерухоме майно - земельну ділянку загальною площею 949 кв.м, кадастровий номер НОМЕР_1, надану для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, та розташований на ній житловий будинок (однокімнатна квартира №1, загальною площею 37,4 кв.м, житловою площею 22,3 кв. м, що складає 2/5 частини жилого будинку та належить ОСОБА_6 та трикімнатну квартиру № 2, загальною площею 65,1 кв.м, житловою площею 41,8 кв.м, що складає 3/5 частини жилого будинку, що належить ОСОБА_7.), які знаходяться за адресою АДРЕСА_1.

В зв'язку з неналежним виконанням умов договору про надання кредиту відповідач ОСОБА_6 станом на 10 червня 2013 року допустив заборгованість у 320 710,58 грн, яка складається з: заборгованості за тілом кредиту в сумі 16 031,22 доларів США, що за курсом НБУ становить 128 137,54 грн, заборгованості за простроченим кредитом в сумі 2 794,33 доларів США, що за курсом НБУ становить 22 335,08 грн, заборгованості за процентами за користування кредитом в сумі 257,28 доларів США, що за курсом НБУ становить 2 056,44 грн, заборгованості за простроченими процентами за користування кредитом в сумі 3 101,51 доларів США, що за курсом НБУ становить 24 790,37 грн, 505 грн заборгованості зі сплати комісії, 8 082,00 грн заборгованості зі сплати простроченої комісії, а також відповідно до п. 6.1 кредитного договору пені в розмірі 134 803,95 грн.

Відповідно до статті 1054 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 7, ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до ч. 2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя вправі винести рішення про виселення мешканців, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Зі змісту ч. 3 ст. 109 ЖК Української РСР та ст. 40 Закону «Про іпотеку» вбачається, що виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя (кредитора) або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до ст.41 Закону України «Про іпотеку», реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону.

Як роз'яснено у п. 43 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк.

Як вбачається із матеріалів справи, Банк «Фінанси і Кредит» направило ОСОБА_6, ОСОБА_7 повідомлення від 23 квітня 2013 року №5.04/409, 5.04/410 (а.с. 31, 32, т. 1) із вимогою добровільно звільнити передане в іпотеку нерухоме майно в тридцятиденний строк із дня отримання цієї вимоги на підставі ст. 40 Закону України «Про іпотеку», яке остання отримала 07 травня 2013 року (а.с. 33).

Згідно з пунктом 1 Закону України від 3 червня 2014 року № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (далі - Закон № 1304-VII) не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Поняття мораторій у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України).

Відтак установлений Законом № 1304-VII мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).

Крім того, згідно з пунктом 4 Закону № 1304-VII протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Оскільки вказаний Закон не зупиняє дію решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень на період чинності цього Закону.

Рішення ж суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону № 1304-VII не підлягає виконанню.

Зазначений правовий висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 27 травня 2014 року № 6-57цс15, який відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, апеляційний суд визначившись вірно з характером спірних правовідносин, в частині звернення стягнення на предмет іпотеки, встановивши фактичні обставини справи в цій частині, дійшов вірного висновку про задоволення позовних вимог щодо звернення стягнення на предмет іпотеки, застосувавши при цьому положення Закону № 1304-VII в частині його виконання.

Водночас, перевіряючи доводи апеляційної скарги ПАТ «Фінанси і Кредит» щодо позовних вимог про виселення відповідачів зі спірного приміщення, апеляційний суд дійшов передчасного висновку, що вказані вимоги не можуть бути предметом перегляду в апеляційному порядку, оскільки провадження судом першої інстанції з цих вимог не відкривалось, залишивши поза увагою, що вимога про виселення є похідною позовною вимогою, і відносно неї не повинно відкриватись окремо провадження, а такі вимоги були заявлені позивачем за первісним позовом, що вбачається зі змісту позовної заяви.

При новому розгляді даної справи в частині первісних позовних вимог про виселення відповідачів зі спірного приміщення, апеляційному суду слід врахувати правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 18 березня 2015 року № 6-39цс15, який відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права, взявши до уваги, що кредитні кошти позивачем були надані відповідачеві ОСОБА_6, не для придбання у власність предмету іпотеки.

За таких обставин, рішення апеляційного суду в частині позовних вимог про виселення відповідачів не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи у цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В іншій частині рішення апеляційного суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуально права.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» задовольнити частково, касаційну скаргу ОСОБА_7відхилити.

Рішення колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Полтавської області від 27 квітня 2015 року в частині позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, третя особа - Служба у справах дітей Виконавчого комітету Октябрської районної в м. Полтаві ради, про виселення скасувати, а справу у цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В іншій частині рішення колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Полтавської області від 27 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді: Т.Л. Ізмайлова
С.О. Карпенко
Г.І. Мостова
М.І. Наумчук