Ухвала

іменем україни

23 грудня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Євтушенко О.І., Гвоздика П.О., СитнікО.М.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» про визнання недійсним договору фінансового лізингу в частині,

за касаційною скаргою директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» Кептє С.В. на рішення апеляційного суду м. Києва від 14 липня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом який уточнила, до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» (далі - ТОВ «ЛК «Еталон») про визнання недійсним договору фінансового лізингу в частині.

Посилалася на те, що 30 грудня 2014 року між сторонами був укладений договір № 001541 фінансового лізингу, за яким позивач мав отримати у фінансовий лізинг автомобіль NissanJuke 1.6 CVTSE (ЕА-8В) білого кольору, вартістю 220 000 грн. На час укладання цього з договору відповідач запевнив позивача про наявність такого автомобіля і можливості передачі його позивачу на умовах укладеного сторонами договору.

30 грудня 2014 року позивач сплатив 44 000 грн., що складало 20 % вартості лізингу, проте у січні 2015 року відповідач повідомив про відсутність вільного вказаного автомобіля запропонував виплатити 50 % від нової вартості предмету лізингу в розмірі 406 340 грн.

Положеннями пункту 12.11 вищевказаного Договору передбачено, що у випадку розірвання цього Договору лізингоодержувачем до підписання акта приймання-передачі предмета лізингу, лізингодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання 20 % від сплаченої суми авансового платежу. В такому випадку комісія за організацію даного договору лізингоодержувачу не повертається.

Зазначаючи, що п. 12.11 ст. 12 вищевказаного Договору суперечить п. 4 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», просив визнати недійсним вказаний пункт договору фінансового лізингу № 001541 від 30 грудня 2014 року в частині тексту: в такому випадку Комісія за організацію даного Договору Лізингоодержувачу не повертається» (а. с. 1-34, 61-65).

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 19 травня 2015 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 14 липня 2015 року рішення Печерського районного суду м. Києва від 19 травня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог з інших підстав.

У касаційній скарзі директор ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» Кептє С.В. просить скасувати рішення апеляційного суду м. Києва від 14 липня 2015 року та залишити в силі рішення Печерського районного суду м. Києва від 19 травня 2015 року, мотивуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, законність судових рішень в межах касаційного оскарження, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції в межах касаційної скарги перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду, чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що оспорюваний пункт договору не суперечить положенням п. 4 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та нормам ЦК України.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні позову з інших підстав, суд апеляційної інстанції виходив з того, що вказаний договір є нікчемним через недотримання в момент його підписання вимог ст. ст. 220, ч. 2 ст. 799 ЦК України.

Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені у статті 203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин) - визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених ЦК України, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, установлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Судом встановлено, що 30 грудня 2014 року між сторонами був укладений договір фінансового лізингу № 001541, за п. 1.1 якого лізингодавець ТОВ «ЛК Еталон» узяв зобов'язання придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування майно (предмет лізингу визначений у п. 3.1 цього Договору), а Лізингоодержувач ОСОБА_4) зобов'язувався прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами цього Договору (а. с. 8-22).

За п. п. 3.1, 3.2 вказаного Договору, позивач мав отримати у фінансовий лізинг автомобіль Nissan Juke 1.6 CVTSE (FA-8B) білого кольору, вартістю 220 000 грн.

За п. 7.2 Договору сторони визначили строк лізингу, який починається з дати передачі автомобіля та закінчується через 60 календарних місяців з моменту підписання акту прийому-передачі автомобіля.

Положеннями п. 12.11 вищевказаного Договору передбачено, що у випадку розірвання цього договору лізингоодержувачем до підписання акта приймання-передачі предмета лізингу, лізингодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання 20 % від сплаченої суми авансового платежу. В такому випадку Комісія за організацію даного договору лізингоодержувачу не повертається.

30 грудня 2014 року позивач сплатив 44 000 грн, що складало 20 % вартості лізингу (а. с. 23).

Судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_4 укладав оспорюваний договір як фізична особа та не є фізичною особою - підприємцем.

Згідно з ст. 1, ч. 1 ст. 2, ст. ст. 11, 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» та ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

У разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (ч. 1 ст. 220 ЦК України), а отже, з цього договору правових наслідків наступати не може, що відповідає вимогам ч. 1 ст. 216 ЦК України.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення,на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), дійшов до правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог з інших підстав, оскільки договір фінансового лізингу автомобіля від 30 грудня 2014 року № 001541 укладений сторонами у простій письмовій формі та нотаріально не посвідчувався, а тому є нікчемним через недотримання в момент його підписання вимог ст. 220, ч. 2 ст. 799 ЦК України. Тому визнання оспорюваного положення п. 12.11 вищевказаного договору недійсним судом не вимагається (ч. 2 ст. 215 ЦК України).

Перевіривши доводи касаційних скарг, суд касаційної інстанції дійшов висновку про відхилення касаційних скарг та залишення без змін рішення апеляційного суду м. Києва від 14 липня 2015 року, тому що судове рішення законне та обґрунтоване.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» Кептє С.В. відхилити.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 14 липня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_4 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» про визнання недійсним договору фінансового лізингу в частині, залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.І. Євтушенко

П.О. Гвоздик

О.М. Ситнік