ВІЛЬНОГІРСЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

25 грудня 2015 року Справа № 174/704/15-ц

п/с № 2/174/311/2015

Вільногірський міський суд, Дніпропетровської області,

в складі: головуючого судді Шаповала Г.І.

при секретарі: Пелипас Н.І.

з участю: представника позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача адвоката ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Вільногірську, Дніпропетровської області, цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майном та встановлення порядку користування квартирою, третя особа у справі: виконавчий комітет Вільногірської міської ради Дніпропетровської області, як орган опіки та піклування,

У С Т А Н О В И В:

Згідно позову, що надійшов до суду 04.08.2015 р., позивачка зазначила, що 30 жовтня 1999 року вона уклала шлюб з відповідачем, ОСОБА_2, який був зареєстрований у відділу реєстрації актів цивільного стану виконавчого комітету Вільногірської міської ради Дніпропетровської області, актовий запис № 155. У шлюбі з відповідачем народилися діти: син - ОСОБА_3, 02.05.2000 р. н., та дочка - ОСОБА_5, 27.08.2007 р. н.

Згідно рішення Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 26.11.2014 року у справі № 174/ 1031/ 14-ц, шлюб між нею та відповідачем був розірваний. Після розірвання шлюбу вона та відповідач продовжують проживати в одному житловому приміщенні, яке належить їм на праві спільної сумісної власності, АДРЕСА_1. Вказана квартира була придбана нею та відповідачем у шлюбі, згідно договору купівлі-продажу оформленого на ім'я відповідача.

Зазначена квартира є двохповерхова, знаходиться у двохповерховому будинку, має загальну площу - 149,8 кв.м., на першому поверсі знаходиться прихожа, кухня, ванна кімната, на другому поверсі знаходиться три житлові (відокремлені одна від одної) кімнати, розміром - 11,1 кв.м., 15,5 кв.м., 9,4 кв.м., та душова кімната. При цьому вона проживає у вищезазначеній спірній квартирі з дітьми, на утримання яких на її користь відповідач сплачує аліменти, згідно рішення Вільногірського міського суду від 03.03.2014 року.

Після розірвання шлюбу з відповідачем, вона та діти користуються у спірній квартирі житловими кімнатами - 11,1 кв.м. та 15,5 кв.м., а відповідач користується житловою кімнатою розміром - 9,4 кв.м., тобто вони проживають у квартирі двома різними сім'ями. При цьому відповідач забороняє їй та дітям користуватися у спірній квартирі газовою плитою, душовою кімнатою, ванною, заявляючи, що це його особиста власність, а саме: газова плита, душова кімната, та змішувачем води у ванній кімнаті.

У свою чергу, така перешкода у користуванні зазначеним майном є з боку відповідача безпідставною, приймаючи до уваги, що згідно ухвали Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 01.04.2015 року, якою визнана мирова угода від 01.04.2015 року між нею та відповідачем, відносно поділу між ними рухомого майна, придбаного у шлюбі, не зазначено, що відповідачу переходить у особисту власність газова плита, або змішувач води у ванній кімнаті.

Доказами перешкод у користуванні зазначеним майном будуть показання їхніх з відповідачем дітей, про допит яких у якості свідків вона подасть відповідну заяву. У свою чергу нормальне користування спірним житлом не можливо без її з дітьми доступу до користування газовою плитою, душовою кімнатою, ванною у цьому житлі, та потребує захисту їхнього права на користування цим майном у судовому порядку. Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).

Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 СК України).

Згідно з ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ч. 1, ч. 3 ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спірним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Із - за технічних особливостей, в натурі виділити їй та відповідачу на праві спільної часткової власності по 1/2 частці спірної квартири не можливо. У свою чергу, із-за того, що в натурі поділити спірну квартиру не можливо, у них з відповідачем виникають спори, щодо порядку користування цією квартирою, та оплатою житлово-комунальних послуг.

Пунктом 14 ОСОБА_6 Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» № 20 від 22.12.1995 року передбачено, що квартира не підлягає поділу в натурі, якщо не можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири, у такому випадку може бути встановлено лише порядок користування приміщеннями квартири.

Позивачка вважає, що буде справедливим, якщо в судовому порядку буде встановлений порядок користування спірною квартирою між нею дітьми, з одного боку, та відповідачем, з іншого боку, і їй та дітям будуть виділені у особисте користування житлові кімнати розміром - 11,1 кв.м. та 15,5 кв.м., а відповідачу в особисте користування житлова кімната розміром - 9,4 кв.м., тобто ті житлові кімнати якими вони на цей час усі фактично користуються, а підсобні (нежитлові) приміщення у квартирі будуть надані їй, дітям та відповідачу у спільне користування.

Відповідно до ст. 176 СК України, батьки зобов'язані передати у користування дитини майно, яке має забезпечити її виховання та розвиток. Права батьків та дітей на користування житлом, яке є власністю когось з них, встановлюються законом.

У ч. 2 ст. 18 Закону України "Про охорону дитинства" зазначено, що діти - члени сім'ї наймача або власника житлового приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на достатній життєвий рівень.

Крім того, протиправною поведінкою відповідача, яка має вираз у перешкодах, щодо користування нею та дітьми газовою плитою, душовою кімнатою, ванною, розташованим у спірної квартирі, їй спричинена моральна шкода, яка має вираз у наступному.

Так користуючись спірною квартирою, вона у свою чергу з вини відповідача у повному обсязі не може скористатися благами, які існують у спірної квартирі, тобто використовувати газову плиту для виготовлення їжі собі та дітям, оскільки відповідач зняв з газової плити камфори, а саму плиту відключив від системи газопостачання. Також не може користатися послугами централізованого постачання води, у вигляді прийняття так як відповідач забороняє їй відкривати воду для ванної, оскільки начебто вода, це його особиста власність. Діти не можуть прийняти душ, так як душовий куточок належить відповідачу, а він забороняє дітям ним користуватися.

Усе зазначене завдало та завдає їй моральних страждань, оскільки їй дуже жаль себе та своїх дітей, тому що вони не можуть, як інші особи які проживають у благоустроєних квартирах у м. Вільногірську, користуватися усіма благами, передбаченими для мешканців квартири у якій проживають, та вимушені докладати додаткові зусилля для нормалізації їхнього повсякденного життя. Спричинену моральну шкоду вона оцінює у 3000,00 грн.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 23 ЦК України, особа має право на стягнення моральної шкоди, яка заподіяна їй внаслідок порушення її прав.

Відповідно до пункту 3 статті 23 Цивільного кодексу України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості.

Відповідно статті 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка їх завдала, за наявності вини.

Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів зокрема можуть бути припинення дії, яка порушує право, примусове виконання обов'язку, або іншим способом.

Верховний Суд України в своєму листі від 01.04.2014р. «Аналіз практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України» вказав: «вимоги ст. 16 ЦК і ст. 4 ЦПК стосовно того, що зазначені права та інтереси можуть захищатися лише способами, передбаченими законом або договором, призводять до відмови в захисті цих прав та інтересів у правовідносинах, для яких законом або договором не встановлено спосіб їх захисту. Положення цих статей не узгоджуються зі ст. ст. 55, 124 Конституції України, норми яких поширюються на всі без винятку правовідносини, що виникають у державі, загальними принципами ст. З ЦК про право звернення до суду за захистом і не відповідає Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, виконання вимог якої є обов'язковим для України. За ст. 6 Конвенції визнається право людини на доступ до правосуддя, а за її ст. 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред'явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Відтак не можна погодитися з практикою судів, які відмовляють у позові у зв'язку з тим, що позивач, звертаючись до суду, обрав спосіб захисту, не встановлений законом або договором для захисту права чи інтересу, що порушене, невизнане або оспорюється. У таких випадках слід виходити із загальних засад захисту прав, свобод та інтересів, визначених Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.»

Такий підхід до застосування судами положень ст. 16 ЦК України знайшов своє втілення в постанові Верховного Суду України від 21.05.2012 р. у справі N 6-20цс11, і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Конституція України у ч. 1 ст. 55 гарантує кожному, що його права і свободи захищаються судом.

Відповідно до офіційного тлумачення зазначеної норми, здійсненого Конституційним Судом України та викладеного у Рішенні від 25 грудня 1997 року № 9-зп у справі за зверненням жителів м. Жовті Води, її потрібно розуміти як гарантований кожному захист прав і свобод у судовому порядку. Суд не може відмовити у правосудді, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод.

Згідно правових позицій Конституційного Суду України, викладених у рішенні від 9 липня 2002 року № 15-рп/2002 у справі про досудове врегулювання спорів свідчать про те, що обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов'язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує.

Встановлення законом обов'язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист. Право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами. Встановлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням суб'єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист.

Цей принцип також відображений в п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» від 01 листопада 1996 року № 9.

Доказами правомірності її позовних вимог є: показання свідків (моїх дітей); рішення суду про розірвання шлюбу, рішення суду про стягнення аліментів, ухвала суду про затвердження мирової угоди, довідка про реєстрацію місця проживання, та інше.

Згідно пункту 8 ОСОБА_6 Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції", відповідно до ч. 1 ст. 131 ЦПК України, сторони зобов'язані подати свої докази чи повідомити про них суд до або під час попереднього судового засідання у справі. Докази подаються у строк, встановлений судом з урахуванням часу, необхідного для подання доказів.

Згідно ч. 4 п. 7 вищевказаної ОСОБА_6 Пленуму Верховного Суду України, подання доказів можливе на наступних стадіях цивільного процесу, тому суд не вправі через неподання доказів при пред'явленні позову залишати заяву без руху та повертати заявнику.

Згідно ч. 2 ст. 118 ЦПК України, позивач має право об'єднати в одній позовній заяві кілька вимог, які пов'язані між собою.

Оригінали договору купівлі-продажу та технічного паспорта на спірну квартиру знаходяться у відповідача, і він їх їй не надає, тому вона вважаю за доцільне, у якості доказів які підтверджують її право власності на спірну квартиру, та розташування приміщень у спірній квартирі, витребувати ці докази від відповідача.

Керуючись ст.ст. 3,109,118 ЦПК України, ст.ст. 60, 61, 154 СК України, ст.ст. 16, 317, 321, 358, 386, 391 ЦК України, позивачка прохає:

1. Встановити порядок користування квартирою № 3 в буд. № 37-а по вул. Жовтневій у м. Вільногірську, Дніпропетровської області, виділивши їй та її дітям, ОСОБА_7, 02.05.2000 р. н., ОСОБА_5, 27.08.2007 р. н., в особисте користування житлові кімнати розміром - 11,1 кв.м. та 15,5 кв.м., а ОСОБА_2 житлову кімнату розміром - 9,4 кв.м., залишивши підсобні приміщення в зазначеній квартирі у спільному користуванні її, дітей та відповідача.

2. Зобов'язати ОСОБА_2, не чинити перешкоди їй та їхнім дітям у користуванні газовою плитою та ванною, а дітям у користуванні душовим кутком, розташованими у квартирі АДРЕСА_2.

3. Стягнути з відповідача на її користь компенсацію за спричинену їй моральну шкоду у розмірі 3000,00 грн.

В судове засідання позивачка не з'явилася та надала заяву про розгляд справи за її відсутності (а.с. 28). Разом з тим, раніше, в судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги та їх обгрунтування, що викладені в позовній заяві, підтримали в повному обсязі. Представник позивачки також підтримав свою письмову заяву від 23.10.2015 р. (а.с.65-66).

Відповідач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали. З їх пояснень витікає, що спірна квартира була придбана в 2006 році за власний рахунок відповідача. Відповідач не визнає, що квартира є спільною сумісною власністю його та позивачки. Оскільки позивачка з дітьми виїхали на постійне місце проживання в м. Дніпропетровськ та забрала належні їй речі, то підстав для визначення порядку користування спірною квартирою немає. Відповідач вважає, що перешкод у користуванні квартирою він не створював. Конфорки з газової плити він знімав, щоб їх помити, витяжку знімав, щоб її очистити, протягом тижня все поставив на місце, користуватися ванною нікому не перешкоджав. Дітям перешкод у користуванні душовим кутком не створював. Служба у справах дітей попереджала його про дотримання інтересів дітей стосовно користування квартирою. Підтримали письмові заперечення на позов (а.с.58-59).

Представник третьої особи, виконкому Вільногірської міської ради Дніпропетровської області, ОСОБА_8, в судове засідання не зявилася та надала заяву про розгляд справи за її відсутності, де також зазначила, що позов підтримує. Також раніше, в судовому засіданні позовні вимоги вона підтримала.

Згідно показань свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10, які знають позивачку та відповідача, як сусідів, витікає, що їм відомо, що вони розвелися і ділять майно та є спір стосовно користування квартирою. Вони бачили як позивачка вивозила із квартири меблі та інші речі, зокрема 29.08.2015 р. ОСОБА_2 говорив, що речі вони з позивачкою поділили.

Згідно показань свідка ОСОБА_11, виконуючої обов'язки начальника служби у справах дітей в Департаменті соціально-гуманітарної політики Вільногірської міської ради, в серпні 2015 року була проведена перевірка умов проживання дітей сторін. Умови були нормальні, окрім того, що були зняті конфорки з газової плити. Позивачка з дітьми готувалися до тимчасового виїзду в м. Дніпропетровськ. Відповідач стверджував, що ніяких перешкод колишній дружині та дітям у користуванні квартирою не створював. За заявою відповідача було вжито заходів до проведення перевірки цільового використання аліментів, які сплачував відповідач на користь позивачки на утримання дітей.

Вислухавши сторони та їх представників, представника третьої особи, дослідивши надані у справі докази, в тому числі, письмові, а саме:

- квитанцію про сплату позивачкою судового збору в сумі 243.60 грн. (а.с.1);

- копію витягу із технічного паспорта на спірну квартиру, згідно якого в квартирі є 4 жилі кімнати (а.с.4-5);

- копію довідки № 273 від 09.07.2015 р. виконкому Вільногірської міської ради про реєстрацію місця проживання сторін та їх дітей в спірній квартирі (а.с.6);

- копію свідоцтва про народження 27.08.2007 р. ОСОБА_5, батьками якої зазначені сторони (а.с.7);

- копію свідоцтва про народження 02.05.2000 р. ОСОБА_7, батьками якого зазначені сторони (а.с.8);

- копію ухвали Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 01.04.2015 року про визнання мирової угоди між сторонами стосовно поділу рухомого майна (а.с.9-10);

- копію рішення Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 03.03.2014 року про стягнення аліментів у розмірі 1/2 частини з відповідача на користь позивачки на утримання їхніх двох дітей (а.с.11);

- копію рішення Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 26 листопада 2014 року про розірвання шлюбу між сторонами, з відміткою про набрання законної сили рішенням 09.12.2014 р. (а.с.12);

- копію свідоцтва про одруження сторін 30.10.1999 р. (а.с.13);

- копію витягу із паспорта громадянки України на імя ОСОБА_4, 19.03.1980 р. н. (а.с.14);

- довідку адресно-довідкового підрозділу ГУДМС, УДМС України у Дніпропетровській області від 12.08.2015 р., згідно якої ОСОБА_2, 12.02.1974 р. н., зареєстрований за місцем проживання в ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.18);

- копію листа УСССДМ ДСГП на адресу ОСОБА_4 від 04.08.2015 р., де надається відповідь стосовно її звернення, щодо суперечок на побутовому рівні з колишнім чоловіком ОСОБА_2, які негативно впливають на умови проживання дітей, а саме: "Згідно з усними та письмовими поясненнями гр. ОСОБА_12, кухня була йому передана рішенням суду про розподіл майна, тому він має право розпоряджатися нею на свій розсуд, а Ви маєте для приготування їжі електроплиту. З гр. ОСОБА_12 проведено ґрунтовну співбесіду, під час якої роз'яснено вимоги чинного законодавства України щодо обов'язків батьків відносно забезпечення необхідних умов життя, виховання і розвитку дітей незалежно від того, чи перебувають батьки у шлюбі, проживають разом чи окремо, та попереджено про відповідальність за їх невиконання, згідно з ст. 184 Кодексу України про адміністративні правопорушення, ст. 164 Сімейного кодексу України, ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства».(а.с.23);

- копію акта від 22.07.2015 р. обстеження житлових умов за заявою ОСОБА_2, згідно яких для дітей створено належні матеріальні умови для їх утримання та виховання; зі слів матері (позивачки) батько (відповідач) не дозволяє користуватися газовою плитою, раковиною в кухні; мама готує собі та дітям їжу на електроплитці, або в мультиварці, миє посуд продукти у ванні, що не гігієнічно, батько пояснює, що кухонний гарнітур, до якого відноситься плита та раковина, належать йому, відповідно рішення суду про поділ майна (а.с. 24);

- пояснення ОСОБА_7 від 01.09.2015 р., де він зазначив, що батько забороняв матері користуватися ванною і газовою плитою в липні 2015 р. в квартирі, де вони проживають, зняв конфорки з газової плити і кран з мийки в кухні (а.с.29);

- копію витягу із паспорта громадянина України на імя ОСОБА_2. 12.02.1974 р. н. (а.с. 30);

- копію заяви ОСОБА_4 до ДСГП від 27.07.2015 р., де вона повідомляє, що колишній чоловік не надає можливості користуватися газовою плитою, водою на кухні, знімав газовий шланг, забирає конфорки з газової плити, зняв кран на кухні і вона змушена мити посуд в ванній кімнаті, прохає вжити заходів (а.с.44);

- копію заяви ОСОБА_2 до ДСГП від 29.07.2015 р., де він пояснює, що духовий шкаф, варочна панель, змішувач, зливна раковина - передані йому, згідно рішення суду про поділ майна, тому він має повне право на свій розсуд розпоряджатися кухнею; у колишньої дружини є електрична двухкомфорочна плита, на якій вона готує їжу дітям (а.с.45);

- квитанцію про сплату ОСОБА_2 юридичній консультації Заводського району м. Дніпродзержинська 3500.00 грн. за надання юридичної допомоги, згідно договору від 05.10.2015 р. (а.с.63);

- копію нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу квартири від 05.04.2006 року, згідно якого сім'я Пуртових в складі 4 осіб продала, а ОСОБА_2 купив квартиру АДРЕСА_3, розташовану на 1 та 2 поверхах двоповерхового будинку (а.с.64);

- акт № 51 від 19.10.2015 р., складений депутатом Вільногірської міської ради Дніпропетровської області, ОСОБА_13 з участю двох свідків та ОСОБА_2, згідно якого ОСОБА_4 та діти сторін, ОСОБА_5 та ОСОБА_7, з 29.08.2015 р. фактично не проживають в спірній квартирі (а.с.71);

- копію рішення Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 09.11.2015 р., з відміткою про набрання законної сили 01.12.2015 р., згідно якого суд визнав за ОСОБА_4 та ОСОБА_2 право спільної власності за кожним на 1/2 частку квартири АДРЕСА_4 (а.с.77-78);

- копію акта № 1247 від 12.12.2015 р., складеного депутатом Вільногірської міської ради Дніпропетровської області, ОСОБА_13 з участю двох свідків та ОСОБА_2, згідно якого ОСОБА_4 з кінця серпня 2015 р. фактично не проживає в спірній квартирі, ОСОБА_2 одноосібно здійснює витрати на утримання квартири та її опалення, опалюється лише 1 поверх квартири;

- копію рішення виконкому Вільногірської міської ради Дніпропетровської області від 12.08.2015 р. № 275/0/7-15, згідно якого визнано доцільним встановлення контролю за цільовим використанням ОСОБА_4 аліментів на утримання малолітньої ОСОБА_5 та 27.08.2007 р. н., та неповнолітнього ОСОБА_7, 02.05.2000 р. н.;

- копію рішення виконкому Вільногірської міської ради Дніпропетровської області від 09.12.2015 р. № 386/0/7-15, згідно якого визнано, що аліменти, які стягуються з ОСОБА_2, на утримання малолітньої ОСОБА_5 та 27.08.2007 р. н., та неповнолітнього ОСОБА_7, 02.05.2000 р. н., використовуються ОСОБА_4 за призначенням;

та оцінивши зазначені докази в їх сукупності та взаємозвязку, керуючись законом, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Суд вважає, що між сторонами мають місце спірні правовідносини, які виникли із факту спору, стосовно порядку користування колишнім подружжям та їхніми двома неповнолітніми дітьми приватною квартирою, належною колишньому подружжю на праві приватної спільної власності, придбаною в період перебування їх у шлюбі та устаткуванням квартири, зокрема газовою плитою.

Сторони перебували у шлюбі з 30.10.1999 р. по 26.11.2014 р. та мають двох спільних неповнолітніх дітей: ОСОБА_7, 02.05.2000 р. н., ОСОБА_5, 27.08.2007 р. н.

Сторони та їх діти мешкають та зареєстровані за місцем проживання в спірній квартирі АДРЕСА_5, яка була придбана сторонами в період перебування у шлюбі, а саме 05.04.2006 року, та яка була визнана 01.12.2015 р., згідно рішення суду, спільною частковою власністю сторін, що підтверджується документально: копією витягу із технічного паспорта квартири, копією договору купівлі-продажу квартири та копією рішення Вільногірського міського суду (а.с. 4-5, 64,77-78).

Спірна квартира, згідно тих же документів має чотири жилих кімнати, три ізольовані на 2-му поверсі: площею - 11.1 кв.м., - 15.5 кв.м., - 9.4 кв.м., одну - на 1-му поверсі - площею 17.2 кв.м.

За період проживання сторін, в тому числі, після розірвання шлюбу, тобто з 09.12.2014 року по час звернення до суду, тобто по 04.08.2015 р., склався фактичний порядок користування спірною квартирою, за яким: кімнатою площею - 15.5 кв.м. користуються позивачка та її дочка ОСОБА_14; кімнатою площею - 11.1 кв.м. користується син сторін ОСОБА_7; кімнатою площею - 9.4 кв.м. користується відповідач; жилу кімнату площею 17.2 кв.м. на першому поверсі сторони, з їх слів вважають прихожою, проте відповідних змін до технічного паспорту сторони не внесли, тому цю кімнату суд вважає житловою.

Суд доходить висновку, що з врахуванням достатності площі на кожного жильця спірної квартири та відповідно до полу жильців, з врахуванням інтересів неповнолітніх дітей сторін, порядок користування жилими кімнатами в спірній квартирі, що склався фактично на час подання позову до суду, не суперечить вимогам закону та не порушує прав та законних інтересів сторін та їх дітей, тому в цій частині вимоги за позовом підлягають задоволенню в повному обсязі.

Згідно ст.ст.10,11 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно ст. 61 ЦПК України, 1. Обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. 2. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. 3. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Згідно з ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд і вправі вчиняти щодо свого майна будь які дії, які не суперечать закону, при здійсненні своїх прав та виконанні обовязків власник зобовязаний додержуватися моральних засад суспільства, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав, власність зобовязує.

Відповідно до ч.1, ч.3 ст. 369 ЦК України, право спільної сумісної власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Незважаючи на наявність презумпції у позивачки права спільної власності з відповідачем в силу ст.ст.60,61 СК України, на спірну квартиру, а також норми ст. 317 ЦК України, відповідно до якої власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, відповідач своїми протиправними діями створює перешкоду для користування нею спірною квартирою, а саме устаткуванням квартири, зокрема, газовою плитою та ванною. Даний факт підтверджується письмовими поясненнями сторін та їхнього сина ОСОБА_15, копіями актів обстеження житлових умов, показаннями свідка ОСОБА_11 іншими письмовими документами (а.с.23, 24, 29, 44, 45). Стосовно фактів створення відповідачем перешкод дітям у користуванні душовим куточком, доказів не надано. Стосовно того, що відповідач не надавав можливості позивачці користуватися мийкою в кухні, позовні вимоги не заявлялися.

Враховуючи надані докази та те, що відповідач також визнав, що конфорки з газової плити він все ж таки знімав на строк до одного тижня, та знімав витяжку, суд вважає, що ці дії перешкоджали позивачці користуватися устаткуванням квартири, що завдавало їй моральної шкоди, оскільки порушувалося її право власності, а саме, право користування газовою плитою для приготування їжі їй та двом малолітнім дітям та ванною, що вимагало від неї додаткових зусиль для організації свого життя та життя двох неповнолітніх дітей.

Враховуючи глибину та зміст перенесених душевних страждань та період часу, протягом якого завдавалася моральна шкода, враховуючи принципи справедливості та розумності, суд доходить висновку, що для відшкодування позивачці моральної шкоди та компенсацію додаткових зусиль на організацію свого життя та життя дітей, розмір відшкодування слід визначити в грошовому вимірі в сумі - 600.00 грн.

Згідно ст. 68 СК України: 1. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. 2. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Згідно ст. 69 СК України: 1. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. 2. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений.

Згідно ч.1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно ст. 11 ЗУ «Про охорону дитинства»: Сімя є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сімї разом з батьками або в сімї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обовязки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обовязком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Згідно ст. 17 ЗУ «Про охорону дитинства»: Батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобовязуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобовязання.

Згідно ст. 18 ЗУ «Про охорону дитинства»: Держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти члени сімї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобовязані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла

Згідно ст. 7 СК України: 7. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною ОСОБА_6 України. 8. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї. 9. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Згідно ст. 141 СК України: 1. Мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. 2. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист.

Згідно ст. 155 СК України: 1. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. 2. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. 3. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. 4. Ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Згідно ст. 160 СК України: 1. Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. 2. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. 3. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Згідно ст. 386 ЦК України: 1. Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. 2. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. 3. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Згідно ст. 382 ЦК України, 1. Квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання. 2. Власникам квартири у дво- або багатоквартирному житловому будинку належать на праві спільної сумісної власності приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше однієї квартири, а також споруди, будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир, а також власників нежитлових приміщень, які розташовані у житловому будинку.

Згідно ч.1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має право використовувати його для промислового виробництва.

Згідно ст. 150 ЖК України: Громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно ст. 156 ЖК України: Члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Члени сім'ї власника будинку зобов'язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і прибудинкової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім'ї про розмір участі у витратах вирішуються в судовому порядку. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Згідно ст. 47 ЖК України: ОСОБА_10 жилої площі в Українській РСР встановлюється в розмірі 13,65 квадратного метра на одну особу.

Згідно ч.1 ст. 48 ЖК України: Жиле приміщення надається громадянам у межах норми жилої площі, але не менше розміру, який визначається Кабінетом Міністрів України і Федерацією професійних спілок України. При цьому враховується жила площа у жилому будинку (квартирі), що перебуває у приватній власності громадян, якщо ними не використані житлові чеки.

Згідно ст. 50 ЖК України: Жиле приміщення, що надається громадянам для проживання, має бути благоустроєним стосовно до умов даного населеного пункту, відповідати встановленим санітарним і технічним вимогам. При наданні жилих приміщень не допускається заселення однієї кімнати особами різної статі, старшими за дев'ять років, крім подружжя. Не допускається також заселення квартири, збудованої для однієї сім'ї, двома і більше сім'ями або двома і більше одинокими особами, за винятком випадку, передбаченого частиною п'ятою статті 54 цього Кодексу.

ОСОБА_6 Міністрів Української PCP і Української Республіканської ради професійних спілок № 470 від 11 грудня 1984 року в редакції ОСОБА_6 Кабінету Міністрів України № 897 від 9 листопада 1995 року затверджені Правила обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов і надання їм жилих приміщень. Пунктом 13 вказаних Правил виконавчим комітетам обласних, Київської і Севастопольської міських рад народних депутатів разом із радами профспілок надано право встановлювати мінімальний рівень забезпеченості жилою площею, нижче якого громадяни, беруться на облік як такі, що потребують поліпшення житлових умов. Спільною ОСОБА_6 виконкому Дніпропетровської обласної ради і Президії Дніпропетровської обласної ради профспілок № 199 від 24 травня 1990 року, мінімальний рівень забезпеченості жилою площею у Дніпропетровській області визначений у 6,7 кв.м.

З чого витікає, що сторони та їх діти мають в користуванні достатньо жилої площі яка більше від встановленого мінімального рівня забезпеченості жилою площею у Дніпропетровській області, що не буде тягнути за собою постановку цих жильців на облік, як таких, що потребують поліпшення житлових умов.

Стосовно визначення та стягнення моральної шкоди, суд керується наступними правовими нормами:

Згідно ч. 3 ст. 386 ЦК України, власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Згідно ст. 23 СК України, 1. Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. 2. Моральна шкода полягає: 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна. 3. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. 4. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. 5. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Відповідно до п.9 ОСОБА_6 Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної шкоди суд повинен визначати залежно від характеру та обсягу страждань, немайнових витрат, які зазнав позивач.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичні особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб (п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди».

Таким чином, суд доходить висновку про часткове задоволення позову, а саме:

1. Встановити порядок користування квартирою № 3 в буд. № 37-а по вул. Жовтневій у м. Вільногірську, Дніпропетровської області, виділивши: ОСОБА_4, та її дітям, ОСОБА_7, 02.05.2000 р. н., ОСОБА_5, 27.08.2007 р. н., в особисте користування житлові кімнати розміром - 11,1 кв.м. та 15,5 кв.м., а ОСОБА_2, - житлову кімнату розміром - 9,4 кв.м., підсобні приміщення в зазначеній квартирі залишити у спільному користуванні сторін та їх дітей.

2. Зобов'язати ОСОБА_2, не чинити перешкоди ОСОБА_4, та її дітям, ОСОБА_7, 02.05.2000 р. н., ОСОБА_5, 27.08.2007 р. н., у користуванні газовою плитою та ванною, розташованими у квартирі АДРЕСА_6.

3. Стягнути з ОСОБА_2, на користь ОСОБА_4, компенсацію за спричинену їй моральну шкоду у розмірі 600,00 грн.

4. В задоволенні решти вимог відмовити, за їх недоведеністю.

Суд не приймає заперечення відповідача та його представника, стосовно того, що позивачка з дітьми не проживає в спірній квартирі, тому визначати порядок користування приміщеннями квартири необхідності немає, оскільки позивачка та діти сторін виїхали до м. Дніпропетровська на тимчасове проживання і мають право повернутися до свого постійного житла, враховуючи, що позивачка є співвласником житла, а діти мають право проживати біля своїх батьків.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд дійшов висновку про покладення судових витрат, в виді судового збору за три немайнові вимоги - на загальну суму 1461.60 грн., на сторони, пропорційно розміру частково задоволених немайнових вимог, та розміру частково незадоволених немайнових вимог, а саме: на відповідача, ОСОБА_2, у розмірі 5/6 часток загальної суми судового збору, стягнувши з нього в дохід держави України, додатково, судовий збір в сумі - 1218.00 грн., та на позивачку, ОСОБА_4, у розмірі 1/6 частки загальної суми судового збору, тобто - 243.60 грн., які були нею сплачені при подачі позову.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 88, 209 ч.3, 212-215, 222, 223, 292-294 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити частково.

1. Встановити порядок користування квартирою № 3 в буд. № 37-а по вул. Жовтневій у м. Вільногірську, Дніпропетровської області, виділивши: ОСОБА_4, 19.03.1980 р. н., та її дітям, ОСОБА_7, 02.05.2000 р. н., ОСОБА_5, 27.08.2007 р. н., в особисте користування житлові кімнати розміром - 11,1 кв.м. та 15,5 кв.м., а ОСОБА_2, 12.02.1974 р. н., - житлову кімнату розміром - 9,4 кв.м., підсобні приміщення в зазначеній квартирі залишити у спільному користуванні сторін та їх дітей.

2. Зобов'язати ОСОБА_2, 12.02.1974 р. н., не чинити перешкоди ОСОБА_4, 19.03.1980 р. н., та її дітям, ОСОБА_7, 02.05.2000 р. н., ОСОБА_5, 27.08.2007 р. н., у користуванні газовою плитою та ванною, розташованими у квартирі АДРЕСА_6.

3. Стягнути з ОСОБА_2, 12.02.1974 р. н., уродженця ІНФОРМАЦІЯ_2, і/к № НОМЕР_1, зареєстрованого за місцем проживання ІНФОРМАЦІЯ_3, на користь ОСОБА_4, 19.03.1980 р. н., уродженки ІНФОРМАЦІЯ_2, ІПН № НОМЕР_2, зареєстрованої за місцем проживання ІНФОРМАЦІЯ_3, компенсацію за спричинену їй моральну шкоду у розмірі 600,00 грн. (шістсот гривень 00 копійок).

В задоволенні решти вимог відмовити, за їх недоведеністю.

Судові витрати у справі, в виді судового збору за три немайнові вимоги - на загальну суму 1461.60 грн., покласти на сторони, пропорційно розміру частково задоволених немайнових вимог, та розміру частково незадоволених немайнових вимог, а саме: на відповідача, ОСОБА_2, у розмірі 5/6 часток загальної суми судового збору, стягнувши з нього в дохід держави України, додатково, судовий збір в сумі - 1218.00 грн., та на позивачку, ОСОБА_4, у розмірі 1/6 частки загальної суми судового збору, тобто - 243.60 грн., які були нею сплачені при подачі позову.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення через Вільногірський міський суд, Дніпропетровської області. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Копію рішення, протягом двох днів з часу виготовлення його в повному обсязі, надіслати рекомендованим листом з повідомленням про вручення сторонам та третій особі.

Головуючий суддя Шаповал Г.І.