Провадження № 2/161/4996/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 грудня 2015 року м. Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської області

в складі головуючого судді Присяжнюк Л.М.

з участю секретаря Шандерик В.В.

позивача ОСОБА_1

представників відповідача ОСОБА_2, ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Луцька цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Волиньобленерго» (далі - ПАТ «Волиньобленерго») про визнання дій протиправними, скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди ,-

ВСТАНОВИВ:

19 жовтня 2015 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ПАТ «Волиньобленерго» про визнання дій протиправними, скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди. Свій позов мотивує тим, що з 10 вересня 2015 року, наказом відповідача від 08 вересня 2015 року №704-п, звільнена із посади прибиральника службових приміщень Маневицької філії ПАТ «Волиньобленерго» на підставі п.4 ст. 40 КЗпПУ за відсутністю на роботі більше трьох годин протягом робочого дня. Вважає, що її звільнення із роботи відбулося незаконно з наступних підстав. З наказом про звільнення вона не була ознайомлена, причини звільнення не відповідають дійсним обставинам справи, оскільки вона була присутня на роботі протягом всього робочого часу на території філії. Крім того згода профспілкового органу на звільнення була надана на прохання службової особи, що не наділена правом прийняття і звільнення з роботи. Таким чином звільнення відбулося без законної підстави, а тому позивач просить визнати незаконним та скасувати наказ про звільнення, поновити її на посаді прибиральника службових приміщень, нарахувати та виплатити середньомісячну заробітну плату за час вимушеного прогулу з 11 вересня 2014 року по дату винесення судового рішення. Крім того незаконними діями відповідача їй була спричинена моральна шкода, яка виразилася у тому, що порушено її право на працю, втраті душевного спокою, вона постійно перебуває у роздратованому стані, не має засобів для забезпечення належного рівня життєвих потреб, а тому просить стягнути з відповідача на її користь 5000 грн. у відшкодування моральної шкоди.

В судовому засіданні позивач свої позовні вимоги підтримала, з підстав наведених у позовній заяві, просила позов задовольнити. Додатково суду пояснила, що 13 серпня 2015 року та 14 серпня 2015 року вона дійсно була відсутня на роботі, але час її відсутності становив менше трьох годин. Причини із-за яких вона не була на роботі наступні: 13 серпня 2015 року в смт. Маневичі приїхала її сестра, вона пішла з роботи, щоб зустріти та поспілкуватися з нею, надати певну консультацію щодо оформлення картки в банку, після спілкування вона повернулася на роботу та продовжила працювати. 14 серпня 2015 року було релігійне свято і крім того, її племінник, будучи в зоні АТО, отримав поранення, тому вирішила піти в церкву, помолитися та поставити свічку за його здоров'я, а тому з цих причин була відсутня на роботі. Крім того, вказувала, що дозволу в директора не просила, вважає, що порушила Правила внутрішнього трудового розпорядку, але це були поважні причини відсутності її на робочому місці в робочий час.

Представники відповідача в судовому засіданні позов не визнали, просили відмовити в його задоволенні, оскільки відсутність позивача на роті без поважних причин підтверджується наданими суду доказами.

Заслухавши думку осіб, які беруть участь у справі, покази свідків, аналізуючи матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов до задоволення не підлягає, з наступних підстав.

Статтею 40 КЗпП України визначені випадки розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, в т.ч і у випадку прогулу, систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувались заходи дисциплінарного чи громадського впливу.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 12 червня 1998 року працювала прибиральником службових приміщень у Маневицькій філії ПАТ «Волиньобленерго, що стверджується копією трудової книжки позивача (а.с. 7).

З наказу генерального директора ПАТ «Волиньобленерго» від 08 вересня 2015 року вбачається, що позивача звільнено з роботи із 10 вересня 2015 року на підставі п.4 ст. 40 КЗпПУ за прогул без поважних причин (відсутність на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) (а.с. 4).

На підтвердження вказаних обставин суду надано акти про відсутність позивача на робочому місці, в яких зазначено, що на робочому місці 13 серпня 2015 року з 08 год. до 12 год.30 хв. та 14 серпня 2015 року з12год.30хв. ОСОБА_1 була відсутня на робочому місці (а.с.101-102).

Разом із тим, звільнення за вчинення прогулу є дисциплінарним стягненням і повинне здійснюватися з дотриманням правил, встановлених для застосування дисциплінарних стягнень, тобто з дотриманням вимог ст.149 КЗпП України, якою вимагається перед застосуванням дисциплінарного стягнення відбирати у працівників письмові пояснення щодо причин вчинення проступку.

Позивачу було запропоновано надати пояснення щодо її відсутності на робочому місці у зазначений час, однак остання відмовилася це зробити, про що був складений акт від 19 серпня 2015 року (а.с.103-104).

Таким чином позивачем не доведено поважність її неявки на роботі, а її доводи про те, що вона була відсутня на робочому місці 13 та 14 серпня 2015 року менше ніж три години не підтверджуються будь-якими доказами у справі.

Твердження позивача про те, що вона 13 серпня 2015 року зявилася на роботу о 06 годині ранку та виконала всю роботу, а тому мала право відійтив від робочого місця, суперечать Правилам внутрішнього трудового розпорядку та інструкції прибиральника службових приміщень, де зазначено що робочий день триває з понеділка по четвер з 08 год. 00 хв. до 17 год. 00 хв., а з пятниці - з 08 год. 00 хв. до 15 год.45 хв., крім того прибиральнику під час роботи забороняється відлучатися з робочого місця без дозволу директора філії (а.с.9-98).

Позивачем ОСОБА_1 за час розгляду цивільної справи в суді не було надано жодного доказу, які б спростовували факти викладені в актах про відсутність позивача на роботі 13 та 14 серпня 2015 року.

Щодо невидачі ОСОБА_1 наказу про звільнення, то в судовому засіданні позивач вказала, що вона отримала копію наказу про звільнення, однак відмовилася ставити підпис про його отримання. Дана обставина також підтверджується актом про відмову працівника від ознайомлення з наказом (а.с. 108).

Крім того, звільнення позивача із роботи було проведено з дотриманням вимог ст. 43 КЗпПУ, тобто за попередньою згодою профспілкового комітету первинної профспілкової організації ПАТ «Волиньобленерго», що підтверджується поданням на звільнення позивача від імені першого заступника генерального директора ОСОБА_4, який виконував обовязки генерального директора на час звернення із поданням до голови профспілкового комітету від 31 серпня 2015 року (а.с. 106), витягом із протоколу спільного засідання профкому та адміністрації ПАТ «Волиньобленерго» (а.с.106-107, 118-119).

Відповідно до ст.149 КЗпП України при обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок і попередню роботу працівника.

Як вбачається з матеріалів справи, роботодавцем при звільненні ОСОБА_1 було враховано наведені у вказаній статті обставини, оскільки як вбачається із доповідних записок, адресованих директору філії, ОСОБА_1 не справляється із своїми обовязками прибиральниці (а.с.99,102), крім того раніше притягувалася до дисциплінарної відповідальності в вигляді догани за відсутність на робочому місці без поважних причин, а допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_5, ОСОБА_6 показали, що позивач неналежно здійснює прибирання, від працівників постійно надходять скарги на її неякісну роботу і вона недобросовісно виконує покладені обовязки.

Отже діями відповідача не були порушені встановлені законом гарантії права на працю позивача, її звільнення є законним, а відтак підстав для відшкодування моральної шкоди немає, а тому суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 57 - 60, 88, 212 215 ЦПК України, на підставі ст.ст.40, 149 КЗпП України, суд,

В И Р І Ш ИВ:

В позові ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Волиньобленерго» про визнання дій протиправними, скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Волинської області через Луцький міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Луцького міськрайонного суду Присяжнюк Л.М.