Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/2212/15 Головуючий у суді І-ї інстанції Адаменко І. М.
Доповідач Чельник О. І.
РІШЕННЯ

іменем України

01.10.2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

головуючого: Чельник О.І.

суддів: Белінської І.М., Франко В.А.

при секретареві: Постоєнко А.І.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кіровограді цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 28 липня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу, -

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2015 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 про стягнення на його користь боргу у сумі 22300 грн., обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що відповідач взяла на себе зобов'язання сплатити йому грошові кошти в зазначеній сумі в строк до 01.09.2014 року, але, оскільки добровільно зобов'язання не виконала, це змусило його звернутися до суду за захистом порушеного права. Просив позов задовольнити, стягнувши з ОСОБА_3 на користь позивача 22300 грн.

Рішенням Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 28 липня 2015 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 1218 грн. Вирішено питання про судові витрати.

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі. Вказав, що він звернувся до відповідача не як до працівника, а як до особи, яка взяла грошові кошти в борг, тому дані правовідносини регулюються не нормами КЗпП України, а ЦК України.

Заслухавши доповідача, представників сторін, дослідивши письмові докази по справі, показання свідка ОСОБА_4, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, встановлених ст.303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_3 підлягає задоволенню, а апеляційна скарга ОСОБА_2 частковому задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що 06.09.2011 року між сторонами укладено трудовий договір, відповідно до якого позивач, як приватний підприємець, взяв на роботу відповідача безстроково продавцем продовольчих товарів з виплатою заробітної плати у розмірі 100% мінімальної заробітної плати. Цей договір підписано сторонами та зареєстровано 06.09.2011 року в Бобринецькому РЦЗ за №3 (а.с.37). Із пункту 17 Трудового договору убачається, що його розірвано за згодою сторін 27 серпня 2014 року. 06 липня 2014 року в магазині позивача в с. Миколо-Бабанка, де працювала продавцем відповідач, проведено ревізію та виявлено недостачу товару на суму 22300 грн., ці обставини встановлено з пояснень відповідачки, наданих суду в порядку ст.62 ЦПК України, та підтверджених письмовим доказом - розпискою відповідача, яку вона власноручно написала та підписала 07.07.2014 року, та з якої убачається, що ОСОБА_3, працюючи в магазині ОСОБА_2 видала людям в борг товару на суму 22300 грн., які зобов'язувалася повернути до 01.09.2014 року (а.с.3, 107). Цим відповідач визнала факт нестачі товару та факт заподіяння майнової шкоди позивачу на суму 22300 грн. та не спростувала цей факт в судовому засіданні належними та допустимими доказами.

З такими висновками суду колегія суддів не погоджується, виходячи з такого.

Дійсно, як підтверджується письмовими доказами по справі відповідач працювала у позивача за трудовим договором.

Суд першої інстанції вірно встановив зазначені обставини та норми права, якими вони регулюються, що розписку, надану позивачем на обгрунтування своїх вимог, не можна вважати борговим документом у розумінні ч.2 ст.1047 ЦК України, оскільки з його змісту убачається, що розписка була складена саме у зв'язку з виконанням трудових обов'язків відповідачем (а.с.107,108) та дійшов обґрунтованого висновку, що між сторонами склалися трудові правовідносини.

Відповідно до вимог ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ч.2 вказаної статті).

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 по справі № 6-63цс13.

Між тим, у судовому засіданні було встановлено, що такі правовідносини між сторонами не склалися, оскільки ОСОБА_3 при виконанні своїх трудових обов'язків в магазині, що належить позивачеві, видавала покупцям у борг товар, про що і зазначено у документі під назвою «розписка». Грошових коштів від позивача або інших речей, визначених родовими ознаками, від позивача не отримувала, і про це у документі під назвою «розписка» не зазначено.

Представник позивача у судовому засіданні наполягав, що відповідач без дозволу позивача взяла речі, які належали особисто позивачеві, а не були товаром ФОП ОСОБА_2, на суму 22300 грн. і тому між сторонами існують боргові зобов'язання, які відповідачем не виконані. Проте, належних та допустимих доказів того, які саме речі взяла відповідач, та якими родовими ознаками вони визначені, суду надано не було.

Крім того, як показала у судовому засіданні апеляційного суду свідок ОСОБА_4 відповідач писала розписку у її присутності під тиском, що чинився з боку сина позивача - ОСОБА_5, який разом зі своєю дружиною фактично займається торгівельною діяльністю магазину, і їй це достовірно відомо, та під його диктовку, під час написання говорив різко, підвищеним тоном, погрожуючи відповідачеві звільненням у разі ненаписання такої розписки. Відповідач під час написання розписки була дуже схвильована та плакала. У той час батько відповідача тяжко хворів і вона, ймовірно, боялась залишитися без роботи.

Таким чином, у судовому засіданні встановлено, що між сторонами склалися правовідносини, що випливають з трудових, грошові кошти відповідачеві не передавалися, про що не заперечував у судовому засіданні і представник позивача, а також доказів передачі відповідачеві речей, визначених родовими ознаками, та належних на праві власності позивачеві як фізичній особі, а не як фізичній особі-підприємцю, стороною позивача не надано. Натомість, встановлено, що документ під назвою «розписка» було написано відповідачем під тиском, а в тексті документу зазначено про те, що працюючи в магазині ОСОБА_2 ОСОБА_3 видала людям в борг товару на 22300 грн.

Задовольняючи позовні вимоги частково суд першої інстанції дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення відповідно до ст.132 КЗпП України матеріальної відповідальності у межах середнього місячного заробітку.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком з огляду на те, що, задовольняючи позов частково, суд першої інстанції в порушення ст.11 ЦПК України вийшов за межі позовних вимог, оскільки позов було обґрунтовано тим, що відповідач взяла у позивача в борг 22300 грн., про що склала розписку, та зобов'язувалася їх повернути, та дійшов помилкового висновку про можливість задоволення позову частково з підстав, передбачених главою ІХ КЗпП.

Стаття 135-3 КЗпП України встановлює порядок визначення розміру шкоди, заподіяної працівником, яка визначається за фактичними втратами, на підставі даних бухгалтерського обліку, виходячи з балансової вартості (собівартості) матеріальних цінностей за вирахуванням зносу згідно з установленими нормами.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п.15 постанови «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» від 29 грудня 1992 року №14 розмір шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, суд визначає відповідно до ст.135-3 КЗпП, Закону України №217/95-ВР від 6 червня 1995 року "Про визначення розміру збитків, завданих підприємству, установі, організації розкраданням, знищенням (псуванням), недостачею або втратою дорогоцінних металів, дорогоцінного каміння та валютних цінностей" і затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 січня 1996 року №116 Порядку визначення розміру збитків від розкрадання, нестачі, знищення (псування) матеріальних цінностей. Визначаючи розмір шкоди, суд має виходити з цін на матеріальні цінності, що діють у даній місцевості на час вирішення справи, і застосовувати встановлені нормативно-правовими актами для даних випадків кратність, коефіцієнти, індекси, податок на добавлену вартість, акцизний збір тощо.

Днем виявлення шкоди слід вважати день, коли власнику або уповноваженому ним органу стало відомо про наявність шкоди, заподіяної працівником. Днем виявлення шкоди, встановленої в результаті інвентаризації матеріальних цінностей, при ревізії або перевірці фінансово-господарської діяльності підприємства, установи, організації, слід вважати день підписання відповідного акта або висновку (п.20 постанови).

Проте, матеріали справи не містять жодного доказу проведення ревізії, інвентаризації матеріальних цінностей тощо, та складення за їх результатами відповідних документів.

Тобто, належними та допустимими доказами розмір шкоди не визначався та позивачем не надавався, оскільки позивач звернувся до суду не з підстав відшкодування шкоди, завданої працівником при виконанні трудових обов'язків, а з підстав виникнення між сторонами боргових зобов'язань, про що наполягав у судовому засіданні апеляційного суду, та зазначені обставини також були доводами апеляційної скарги.

За таких обставин колегія суддів дійшла до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 319 колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 28 липня 2015 року скасувати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: