Справа № 500/8269/14-ц
Провадження № 2/500/407/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 грудня 2015 року Ізмаїльський міськрайонний суд Одеської області

в складі: головуючого судді Пепеляшкова С.М.

при секретарі Тюміній О.А.

за участю представника позивача ОСОБА_1

позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Ізмаїл цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог, - ОСОБА_4, про визнання дійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності,

В С Т А Н О В И В:

Позивачка ОСОБА_2 звернулася до суду з вищезазначеним позовом, який згодом уточнила та просить визнати дійсним договір купівлі-продажу житлового будинку по вул.. Тимошенко, 33 в смт. Суворове Ізмаїльського району Одеської області, що був укладений між нею та ОСОБА_5, припинити право власності на цей будинок за відповідачем ОСОБА_3 та визнати право власності на зазначений будинок за нею, посилаючись на те, що 28 серпня 2006 року між нею та ОСОБА_5 була досягнута домовленість щодо продажу старого та незакінченого будівництвом нового житлового будинку по вул. Тимошенко,33 в смт. Суворове Ізмаїльського району Одеської області за 2000 доларів США. Того ж дня вона дала ОСОБА_5 завдаток в розмірі 500 доларів США, та через рік виплатила ще 1000 доларів США. За рахунок ще 500 доларів США вона зайнялась оформленням документів на будинок та отримала від ОСОБА_5 відповідну довіреність на оформлення необхідних документів та відчуження житлового будинку. В березні 2007 року будівництво будинку було ними завершено та будинок було здано в експлуатацію. Однак, укладення договору відчуження не сталося, 13 жовтня 2007 року ОСОБА_5 померла. Всі документи на оформлення права власності були передані дочці померлої ОСОБА_4, яка зобовязалася укласти з нею договір купівлі-продажу будинку за 1000 доларів США, про що написала відповідну розписку. Власником житлового будинку став ОСОБА_3, який повинен був отримати державний акт на земельну ділянку, без якого неможливо було оформити договір купівлі-продажу. На даний час ОСОБА_3 відмовляється укласти з нею договір купівлі-продажу житлового будинку, а тому вона була змушена звернутися до суду.

В судовому засіданні позивачка та її представник підтримали уточнені позовні вимоги, просили задовольнити позов.

Відповідач ОСОБА_3 до судового засідання не зявився, про слухання справи сповіщений належним чином, надав заперечення на позовну заяву, відповідно до яких просить відмовити в задоволенні позову, оскільки отримана від ОСОБА_5 розписка не є підтвердженням укладення договору купівлі-продажу, який має укладатися в письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації та позивачем не надано доказів того, що вона дійсно сплатила за спірний будинок 2000 доларів США. Окрім того, вважає, що позивачем було пропущено строк позовної давності, оскільки всі документи на будинок були передані позивачем ОСОБА_4 в 2008 році, протягом більше ніж 6 років позивачем не було заявлено позову про визнання права власності на спірний будинок, в звязку з чим просить в задоволенні позову відмовити та розглянути справу за його відсутності.

Третя особа ОСОБА_4 до судового засідання не зявилась, про слухання справи сповіщена належним чином, надала заяву з проханням розглянути справу за її відсутності.

Вислухавши позивачку та її представника, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що у задоволенні позову необхідно відмовити, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.4,5 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові; якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Як встановлено в судовому засіданні, 28 серпня 2006 року ОСОБА_5 була складена розписка, відповідно до якої вона взяла завдаток в сумі 500 доларів США за продаж будинку, який вона продає за 2000 доларів США ОСОБА_2, при цьому в розписці не зазначено, про продаж якого саме будинку йдеться.

30 листопада 2006 року ОСОБА_5 на імя ОСОБА_2 була видана довіреність, якою вона уповноважила ОСОБА_2 бути її представником щодо оформлення права власності на імя ОСОБА_5 на житловий будинок по вул. Тимошенко,33 в смт. Суворове Ізмаїльського району Одеської області та підготовки всіх необхідних документів для укладення договору відчуження цього будинку.

01 березня 2007 року житловий будинок ОСОБА_5 по вул.. Тимошенко,33 в смт. Суворове Ізмаїльського району Одеської області було прийнято в експлуатацію та 23 березня 2007 року на імя ОСОБА_5 було видане свідоцтво про право власності на вищезазначений житловий будинок.

13 жовтня 2007 року ОСОБА_5 померла та свідоцтво про право на спадщину за законом на житловий будинок по вул.. Тимошенко,33 в смт. Суворове Ізмаїльського району Одеської області отримав її син ОСОБА_3 21 червня 2008 року.

18 липня 2008 року ОСОБА_4 було надано розписку, відповідно до якої вона отримала документи щодо права власності на житловий будинок по вул.. Тимошенко,33 в смт. Суворове Ізмаїльського району Одеської області та зобовязалася укласти договір купівлі-продажу цього будинку з ОСОБА_2 за 1000 доларів США.

При зверненні до суду з вищезазначеними позовними вимогами позивач посилається на частину 2 ст.220 ЦК України, якою передбачено, що суд може визнати договір дійсним та в цьому разі його наступне нотаріальне посвідчення не вимагається, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, однак в судовому засіданні не було надано жодного доказу на підтвердження того, що між сторонами було укладено договір щодо купівлі-продажу спірного будинку, розписка від 28 серпня 2006 року не є підтвердженням цього, оскільки відповідно до неї позивачкою було сплачено лише завдаток в розмірі 500 доларів США за продаж будинку, до того ж розписці не зазначено, якого саме будинку, наявність довіреності на підготовку документів не свідчить про наявність домовленості між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 щодо купівлі-продажу будинку, окрім того, статтею 657 ЦК України передбачено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі, а тому посилання на частину 2 ст. 220 ЦК України в даному випадку є безпідставними, до того ж позивач дізналася про смерть ОСОБА_5 ще в 2008 році та протягом шести років не зверталася до ОСОБА_3 з позовними вимогами щодо визнання права власності на спірний будинок, а тому жодних підстав для задоволення позовних вимог суд не вбачає та вважає за необхідне в задоволенні позову відмовити.

На підставі вищевказаного, керуючись ст.ст.10,60,212-215 ЦПК України, ст.220, 267, 657 ЦК України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог, - ОСОБА_4, про визнання дійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності відмовити.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: ОСОБА_6