Суддя Клименко А. М.
Провадження № 2/644/3125/15
Рішення

Іменем України

17 грудня 2015 року.

Орджонікідзевський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді Клименка А.М.,

при секретарі Литвиненко А.Л.,

з участю:

позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ДП завод «Електроважмаш» про стягнення заробітної плати за роботу за сумісництвом,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до ДП завод «Електроважмаш» про стягнення заробітної плати і просив стягнути з відповідача на його користь невиплачену суму доплат за сумісництво за період з 21 вересня 2000 року по 30 червня 2015 року в сумі 53783 грн посилаючись на те, що на підставі наказу № 161 від 18 вересня 2000 року його 21 вересня 2000 року було прийнято на роботу до відповідача фрезерувальником 6 розряду до енергетичного цеху № 125. Працюючи фрезерувальником, на прохання начальника цеху ОСОБА_3 з 21 вересня 2000 року він виконував токарні роботи і самостійно заточував фрези, але сумісництво в нього оформлено не було і оплата в розмірі 40% не здійснювалася.

В судовому засіданні позивач позов підтримав і пояснив, що після прийняття його на роботу фрезерувальником, на прохання начальника цеху ОСОБА_3, в разі виникнення необхідності, він виконував і токарні роботи. Робітники цеху № 125 виконували роботи по ремонту електричних двигунів. Під час виконання цих робіт, інколи, виникала необхідність у виготовленні шайб, розточування отворів та т.і., що він і здійснював. Також він самостійно точив фрези, які застосовував при виконання фрезерувальних робіт.

Представник відповідача позов не визнав і пояснив, що колективними договорами за період 2000 2015 років доплату за сумісництво в розмірі 40% від тарифної ставки за основною професією передбачено не було, в цей період позивач робіт за професією токаря та заточника не виконував, в штатному розкладі цеху, в якому позивач працював фрезерувальником, посада токаря була передбачена з 2000 року до 2004 року та починаючи з 2013 року по теперішній час, а посади заточника взагалі ніколи передбачено не було, тому підстави для будь-яких виплат позивачу, окрім вже виплаченої йому заробітної плати, відсутні.

Вислухавши позивача, представника відповідача, вивчивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає. До такого висновку суд дійшов виходячи з наступного…

Судовим розглядом встановлено, що на підставі наказу № 161 від 18 вересня 2000 року позивача 21 вересня 2000 року було прийнято на роботу на ДП завод «Електроважмаш» фрезерувальником 6 розряду енергетичного цеху № 125, де він і працює до теперішнього часу.

Відповідно до положень ст. 102-1 КЗпП України працівники, які працюють за сумісництвом, одержують заробітну плату за фактично виконану роботу.

Суд зазначає, що сумісництвом є виконання працівником, крім основної, іншої регулярної оплачуваної роботи на умовах трудового договору у вільний від основної роботи час на тому самому або іншому підприємстві, в установі, організації.

Згідно положень ст. 21 КЗпП України трудовий договір це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно ст. 24 КЗпП додержання письмової форми трудового договору є обов'язковим при укладенні трудового договору з фізичною особою.

При укладенні трудового договору громадянин зобов'язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров'я та інші документи.

Укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу.

Трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказ чи розпорядження не були видані, але працівника фактично було допущено до роботи.

Аналіз наведених положень ст. 24 КЗпП свідчить про те, що безумовною підставою для укладання трудового договору про роботу за сумісництвом між роботодавцем та фізичною особою повинно бути попереднє надання фізичною особою адміністрації підприємства певних документів, а саме: паспорту або іншого документу, що посвідчує особу, трудової книжки, а у випадках, передбачених законодавством, також документу про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров'я та інших документів.

Як встановлено судовим розглядом, позивачем не надавався відповідачу документ про наявність у нього відповідної освіти і кваліфікації за спеціальністю токаря та заточника, ніяких робіт за цими професіями у вільний від основної роботи час на ДП завод «Електроважмаш» фрезерувальником позивач не виконував, ніякого трудового договору про роботу за сумісництвом адміністрацією підприємства з ним не укладалося.

Частина перша статті 105 КЗпП України передбачає суміщення професій (посад), тобто можливість виконання працівником на тому ж підприємстві, в установі, організації поряд зі своєю основною роботою, обумовленою трудовим договором, додаткової роботи за іншою професією (посадою) або обовязків тимчасово відсутнього працівника без звільнення від основної роботи.

Порядок суміщення професій регулюється ОСОБА_4 Міністрів СРСР «Про порядок і умови суміщення професій (посад)» № 1145 від 4 грудня 1981 р. (далі постанова № 1145) та виданою щодо застосування цієї постанови Інструкцією Держкомпраці, Мінфіну СРСР і ВЦРПС «Про порядок і умови суміщення професій (посад)» № 53-ВЛ від 14 травня 1982 р. (далі Інструкція) в частині, що не суперечить Конституції та законам України.

ОСОБА_4 № 1145 ОСОБА_4 Міністрів СРСР передбачено, що суміщення професій (посад) допускається за згодою працівника протягом встановленої законодавством тривалості робочого дня (робочої зміни), якщо це економічно вигідно і не призводить до погіршення якості продукції, виконуваних робіт, обслуговування населення.

Отже, суміщення професій (посад) допускається в тих випадках, коли працівник за своєю кваліфікацією може забезпечити якісне виконання як основної, так і суміщуваної (додаткової) роботи.

Частиною 1 статті 21 КЗпП встановлено, що виконувана робота визначається угодою між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, а розміри доплат за суміщення професій (посад) або виконання обовязків тимчасово відсутнього працівника відповідно до частини другої статті 105 КЗпП встановлюються на умовах, передбачених у колективному договорі.

У постанові № 1145 ОСОБА_4 Міністрів СРСР зазначено, що доплати за суміщення професій (посад) не встановлюються в тих випадках, коли суміщувана робота передбачена в нормах трудових затрат, обумовлена трудовим договором (входить в коло обовязків працівника) або доручається працівникові в установленому законодавством порядку у звязку з недостатньою фактичною його зайнятістю порівняно з чинними нормами трудових затрат за основною роботою.

Доручення додаткової роботи в порядку суміщення професій (посад) і виконання обовязків відсутнього працівника та розмір доплати за таку роботу обовязково мають бути погоджені з працівником.

Вищезазначеною Інструкцією передбачено, що угода про суміщення оформлюється наказом, який і є єдиною законною підставою для встановлення робітнику передбаченої статтею 105 КЗпП доплати за виконання додаткової роботи.

Вищезгаданою постановою ОСОБА_4 Міністрів СРСР № 1145 передбачено, що для встановлення доплат за суміщення професій (посад) використовуються кошти фонду заробітної плати, заощаджені в результаті зменшення чисельності працівників порівняно зі штатним розписом.

Наведене означає, що суміщувана посада (робоче місце за відповідною професією) є в штатному розписі, але не заповнена, тобто залишається вакантною. Отже, для суміщення мають бути відповідні робочі місця, посади (штатні одиниці). Відсутність вакансій (штатних одиниць) означає, що немає ні відповідних тарифних ставок, ні посадових окладів, у звязку з чим неможливо встановити доплату за суміщення професій (посад).

Як вбачається з наданих відповідачем штатних розкладів цеху № 125, така штатна одиниця як «заточник» в них взагалі відсутня, а «токар» - була передбачена лише протягом 2000 2004 років та починаючи з 2013 року, коли була зайнята іншим робітником ніж позивач.

Наведене свідчить про неможливість суміщення позивачем під час його роботи фрезерувальником цеху № 125 професій токаря та заточника того ж цеху, оскільки вакантних штатних одиниць за такими професіями у цеху № 125 ДП завод «Електроважмаш» не існувало.

Позивачем не оспорювався той факт, що ніколи ніякої угоди про суміщення професій між ним та адміністрацією підприємства не укладалося, розмір доплати за таку роботу з ним не погоджувався і ніякого наказу про суміщення ним професій заточника та токаря не приймалося.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень.

Суд зазначає, що достатніх та допустимих доказів у підтвердження не тільки обєму та тривалості виконання позивачем робіт за професіями токаря та заточника, а і підтвердження самого факту виконання ним робіт за цими професіями протягом 2000 2015 років, суду надано не було, ця обставина представником відповідача не визнана, а тому, розмір заробітної плати або доплати до основного заробітку, які підлягають виплаті позивачу за роботу за сумісництвом та за суміщення професій, слід вважати позивачем не доведеними.

Судові витрати у справі суд вважає за необхідне віднести за рахунок держави.

Відповідно до ст. ст. 10, 15, 88, 209, 212, 215 ЦПК України, ст. 102-1 КЗпП України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ДП завод «Електроважмаш» про стягнення заробітної плати за роботу за сумісництвом - відмовити.

Судові витрати віднести за рахунок держави.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку протягом десяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до апеляційного суду Харківської області через районний суд.

Суддя: