Категорія 57Доповідач Медяний В. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2015 року м. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Вінницької області в складі :

головуючого: Медяного В.М.,

суддів : Пащенко Л.В., Жданкіна В.В.,

секретаря : Агеєвій Г.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Апеляційного суду Вінницької області цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про захист прав споживача та стягнення коштів за договором вкладу,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 17 листопада 2015 року, -

в с т а н о в и л а :

У червні 2015 року ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до ПАТ «Дельта Банк» про захист прав споживача та стягнення коштів за договорами вкладу.

Зазначає, що 29.10.2014 року між нею та ПАТ "Дельта Банк" в особі представника Вінницького відділення №2 було укладено договір №8838 банківського вкладу на суму вкладу у розмірі 1327,78 дол. США на строк до 27.04.2015 року включно зі сплатою процентної ставки 10% річних.

03.11.2014 року між нею та ПАТ "Дельта Банк" в особі представника Вінницького відділення №2 також було укладено договори банківського вкладу, а саме : договір №4378 на суму вкладу у розмірі 116,00 дол. США строком до 01.02.2015 року включно зі сплатою процентної ставки 5,5% річних та договір № 4362 на суму вкладу у розмірі 10500,00 грн. строком до 01.02.2015 року включно зі сплатою процентної ставки 13% річних.

Проте, на день звернення з позовом до суду грошові кошти та проценти, їй не повернуті, на поточний або картковий рахунок не перераховані, а тому просила зазначені грошові кошти в загальній сумі 46207,14 грн. стягнути з ПАТ "Дельта Банк" на її користь.

Також вважає, що протиправними діями відповідача їй була завдана моральна шкода у розмірі 6300 грн., яка полягає в порушенні права власності, способу життя й нормальних життєвих зв'язків.

В ході розгляду справи, у листопаді 2015 року позивач у справі ОСОБА_2 зменшила свої позовні вимоги, відповідно до яких просила стягнути з ПАТ "Дельта Банк" на її користь грошові кошти в загальній сумі 7157,72 грн., з яких:

- за договором № 8838 банківського вкладу від 29.10.2014 року: 1084,64 грн. проценти за користування вкладом та 325,39 грн. 3% річних;

- за договором № 4378 банківського вкладу від 03.11.2014 року: 185,96 грн. проценти за користування вкладом та 48,51 грн. 3% річних;

- за договором № 4362 банківського вкладу від 03.11.2014 року: 1503,80 грн. проценти за користування вкладом, 176,92 грн. 3% річних та 3832,50 грн. інфляційні збитки. А також просила стягнути з ПАТ "Дельта Банк" на її користь моральну шкоду у розмірі 6300 грн. та понесені нею витрати на правову допомогу в сумі 5000 гривень (а.с.91).

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 17 листопада 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено (а.с.101-104).

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції від 17 листопада 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким її позов задовольнити повністю. Зазначає, що рішення суду є незаконним і необґрунтованим через порушення норм матеріального та процесуального права, через неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи та недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими.

В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції представник позивача ОСОБА_2 ОСОБА_3 апеляційну скаргу повністю підтримав та просив її задовольнити, посилаючись на викладені в ній доводи.

Представник відповідача ПАТ "Дельта Банк" ОСОБА_4 апеляційну скаргу не визнав та заперечив проти її задоволення, посилаючись на її безпідставність та необґрунтованість.

Колегія суддів перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін у справі, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, виходячи з наступних підстав.

Згідно ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до вимог ст.214 ЦПК України, при ухваленні рішення суд зобовязаний прийняти рішення, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обовязково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст.4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст.ст.10, 57, 60 ЦПК України суд вирішує цивільно-правовий спір на засадах змагальності, кожна сторона зобовязана доказами довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, що мають значення для справи.

Відповідно до ч.1-3 ст.303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Так, відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_2 суд першої інстанції встановив та виходив з того, що відповідно до договору № 8838 банківського вкладу (депозиту) "Найкращий оn-line" у доларах США, укладеного 29.10.2014 року між ПАТ "Дельта Банк" та ОСОБА_2, остання внесла вклад на депозит банку в сумі 1327,78 дол. США на строк до 27.04.2015 року включно зі сплатою процентної ставки 10% річних.

03.11.2014 року між позивачем та ПАТ "Дельта Банк" було укладено договір №4378 банківського вкладу (депозиту) "Найкраща пропозиція оn-line" у доларах США, згідно умов якого позивач внесла вклад на депозит банку в сумі 116,00 дол. США на строк до 01.02.2015 року включно зі сплатою процентної ставки 5,5% річних .

Відповідно до п. 1.4.1. вищевказаного договору, у разі, якщо даний договір є діючим на дату закінчення строку залучення вкладу, зазначену в п. 1.3. цього Договору, то розмір процентної ставки, зазначений в п. 1.4. цього Договору, збільшується відповідно до валюти вкладу: на 12,5 процентів річних для вкладів у гривні, на 6,0 процентів річних для вкладів у доларах США, на 6,0 процентів річних для вкладів у євро, починаючи з моменту зарахування вкладу на рахунок, вказаний в п. 1.6. даного Договору. При цьому, банк здійснює перерахунок всіх нарахованих процентів за процентною ставкою, вказаною в цьому пункті Договору, одночасно із закінченням строку залучення вкладу, вказаного в п. 1.3. цього Договору.

Тому місцевий суд дійшов висновку, що даний договір був діючим на дату закінчення строку залучення вкладу, зазначену в п. 1.3. цього Договору 01.02.2015 року, тому процентна ставка по вкладу складає 11,5% річних.

Встановлено, що відповідно до договору № 4362 банківського вкладу (депозиту) "Найкраща пропозиція оn-line" у гривнях, укладеного між позивачем та ПАТ "Дельта Банк" 03.11.2014 року, ОСОБА_2 внесла вклад на депозит банку в сумі 10500,00 грн. на строк до 01.02.2015 року включно зі сплатою процентної ставки 13% річних.

Пунктом 1.4.1. даного договору визначено, що у разі, якщо даний договір є діючим на дату закінчення строку залучення вкладу, зазначену в п. 1.3. цього Договору, то розмір процентної ставки, зазначений в п. 1.4. цього Договору, збільшується відповідно до валюти вкладу: на 12,5 процентів річних для вкладів у гривні, на 6,0 процентів річних для вкладів у доларах США, на 6,0 процентів річних для вкладів у євро, починаючи з моменту зарахування вкладу на рахунок, вказаний в п. 1.6. даного Договору. При цьому, банк здійснює перерахунок всіх нарахованих процентів за процентною ставкою, вказаною в цьому пункті Договору, одночасно із закінченням строку залучення вкладу, вказаного в п. 1.3. цього Договору.

Таким чином, місцевий суд прийшов до висновку, що даний договір був діючим на дату закінчення строку залучення вкладу, зазначену в п. 1.3 цього Договору 01.02.2015 року, тому процентна ставка по вкладу складає 25,5% річних.

З розрахунку ціни позову, наданого позивачем, вбачається, що станом на 26.08.2015 року ПАТ "Дельта Банк" має заборгованість перед позивачем на загальну суму 7157,72 грн., з яких:

- за договором № 8838 банківського вкладу від 29.10.2014 року: 1084,64 грн. проценти за користування вкладом та 325,39 грн. 3% річних;

- за договором № 4378 банківського вкладу від 03.11.2014 року: 185,96 грн. проценти за користування вкладом та 48,51 грн. 3% річних;

- за договором № 4362 банківського вкладу від 03.11.2014 року: 1503,80 грн. проценти за користування вкладом, 176,92 грн. 3% річних та 3832,50 грн. інфляційні збитки.

Встановлено, що згідно роздруківки виплат ФГВФО, 26.08.2015 року ОСОБА_2 отримала: 36 691,67 грн., за договором № 8838 від 29.10.2014р.; 3 189,67 грн., за договором № 4378 від 03.11.2014 р. та 11 131,04 грн. за договором № 4362 від 03.11.2014 р..

Відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками, та продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності регулюються Законом України "Про захист прав споживачів". Цим Законом установлено права споживачів, а також визначено механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Встановлено, що постановою Національного банку України № 150 від 02.03.2015 року АТ "Дельта Банк" віднесено до категорії неплатоспроможних та рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 02.03.2015 року №51 "Про запровадження тимчасової адміністрації у АТ "Дельта Банк" уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів на здійснення тимчасової адміністрації з 03.03.2015 року призначено ОСОБА_5 і запроваджено тимчасову адміністрацію.

Відповідно до ч.1 ст.26 зазначеного Закону, Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, станом на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на цей день, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200000 гривень. Адміністративна рада Фонду не має права приймати рішення про зменшення граничної суми відшкодування коштів за вкладами.

Вклади позивача ОСОБА_2 по договорах банківського вкладу повністю охоплюється законодавчо визначеним граничним розміром відшкодування коштів за вкладами (200 000 грн.).

Наслідком введення тимчасової адміністрації є спеціальний порядок повернення коштів вкладників, який не передбачає можливості індивідуального задоволення вимог конкретного кредитора. До того ж, відповідно до положень Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", з дня призначення Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, призупиняються всі повноваження органів управління банку та наступають наслідки, встановлені нормами цього Закону.

Встановлено, що вимоги позивача враховані та їй виплачені вклади за договорами разом з відсотками.

Строк дії вищезазначених договорів банківського вкладу ОСОБА_2 закінчилися під час дії тимчасової адміністрації ПАТ "Дельта Банк", а виплата банківських вкладів позивача в межах суми відшкодування, що гарантується Фондом до 200000 грн. виплачується Фондом гарантування вкладів фізичних осіб у встановленому ним порядку і така виплата була здійснена Фондом.

Таким чином, місцевий суд прийшов правильного та обґрунтованого висновку, що у зв'язку з прийняттям рішення про введення в ПАТ "Дельта Банк" тимчасової адміністрації вимоги позивача про стягнення суми банківського вкладу, процентів, 3% річних та інфляційних збитків по них не можуть бути задоволені згідно з ч.5 ст.36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Що стосується моральної шкоди, то в цій частині, на думку місцевого суду, позов ОСОБА_2 також задоволенню не підлягає, оскільки нею документально не підтверджено дійсне погіршення здоровя, не надано медичної довідки з діагнозом нервового зриву та фіксацією дат, які відповідали б датам вчинення протиправних дій, якими було завдано моральну шкоду. Позивачем не доведено причинно-наслідкового зв'язку між діяльністю АТ "Дельта Банк" та обставинами, на які вона посилається.

Разом з тим, нормами Конституції України, законом чи іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності, договорами банківського рахунку не передбачено право на відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди у зв'язку з невиконанням договору банківського рахунку, тому суд першої інстанції дійшов висновку про те, що вимоги позивача в цій частині також є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

У звязку з тим, що суд дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову в цій частині позовних вимог, тому суд також і правильно згідно ст. 88 ЦПК України дійшов висновку про відмову в задоволенні позову в частині стягнення понесених позивачем витрат на правову допомогу.

Колегія суддів повністю погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки судом першої інстанції повно зясовані фактичні обставини справи, які мають істотне значення для справи в межах наданих сторонами доказів, правильно визначені правовідносини, що склалися між сторонами, їх обєктивний склад, права та обовязки сторін, вірно застосовані норми матеріального права та не порушені норми процесуального права, а основні доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не дають достатніх підстав для скасування рішення суду.

Частиною 1 статті 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» розяснено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками та продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності регулюються Законом України "Про захист прав споживачів". Цим Законом установлено права споживачів, а також визначено механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Згідно ст. 1 Закону України "Про захист прав споживачів", споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника. А виконавець - суб'єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги.

Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України "Про захист прав споживачів" споживач мас право відмовитися від договору про виконання робіт (надання послуг) і вимагати відшкодування збитків, якщо виконавець своєчасно не приступив до виконання зобовязань за договором або виконує роботу так повільно, що закінчити її у визначений строк стає неможливим.

Згідно розяснень, викладених в п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1996 року № 5 № "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про захист прав споживачів", вирішуючи справи про захист прав споживачів, суди мають виходити з того, що відповідно до ст.4 Закону держава: забезпечує громадянам захист їх інтересів як споживачів; надає можливість вільного вибору товарів (робіт, послуг) та набуття знань і кваліфікації, необхідних для прийняття самостійних рішень під час вибору й використання товарів (робіт, послуг) відповідно до їх потреб; гарантує придбання або одержання іншими законними способами товарів (робіт, послуг) в обсягах, що забезпечують рівень споживання, достатній для підтримання здоров'я та життєдіяльності.

Згідно ст. 1058 ЦК України визначено, що за договором банківського вклад (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобовязується виплачувати вкладникові таку суму та процента на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Відповідно до ст. 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про банки та банківську діяльність", вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.

Відповідно до ч.З ст. 1068 ЦК України, банк зобов'язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом.

Разом з тим, постановою Національного банку України № 150 від 02.03.2015 року АТ "Дельта Банк" віднесено до категорії неплатоспроможних та рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 02.03.2015 року №51 "Про запровадження тимчасової адміністрації у АТ "Дельта Банк" уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів на здійснення тимчасової адміністрації з 03.03.2015 року призначено ОСОБА_5 і запроваджено тимчасову адміністрацію.

Згідно ч.1 ст. 1074 ЦК України, обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму чи фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, передбачених законом.

Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" регулюються відносини, що виникають у звязку із створенням і функціонуванням системи гарантування вкладів фізичних осіб, виведенням неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків, регулюються цим Законом, іншими законами України, нормативно-правовими актами Фонду та Національного банку України.

Відповідно до п.п. 1, 2, 3, 5 ч. 5 ст. 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", під час тимчасової адміністрації не здійснюється, зокрема, задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку; примусове стягнення майна (у тому числі коштів) банку, накладення арешту та звернення стягнення на майно (у тому числі кошти) банку (виконавче провадження щодо банку зупиняється, у тому числі знімаються арешти, накладені на майно (у тому числі на кошти) банку, а також скасовуються інші вжиті заходи примусового забезпечення виконання рішення щодо банку); нарахування неустойки (штрафів, пені), інших фінансових (економічних) санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобовязань щодо сплати податків і зборів (обовязкових платежів), а також зобовязань перед кредиторами, у тому числі не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошових зобовязань банку; нарахування відсотків за зобовязаннями банку перед вкладниками та кредиторами.

Згідно п. 1 ч. 6 ст. 36 вищевказаного Закону, обмеження, встановлене пунктом 1 частини пятої цієї статті, не поширюється на зобовязання банку щодо виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників. Зазначені виплати здійснюються в межах суми відшкодування, що гарантується Фондом, в національній валюті України. Вклади в іноземній валюті перераховуються в національну валюту України за офіційним курсом гривні, встановленим Національним банком України до іноземних валют на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку та здійснення тимчасової адміністрації відповідно до цієї статті.

Відповідно до ч. 1 ст. 26 вищевказаного Закону, Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, станом на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на цей день, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200000 гривень. Адміністративна рада Фонду не має права приймати рішення про зменшення граничної суми відшкодування коштів за вкладами.

Судом встановлено, що вклади позивача ОСОБА_2 по договорах банківського вкладу повністю охоплюється законодавчо визначеним граничним розміром відшкодування коштів за вкладами (200 000 грн.).

Таким чином, наслідком введення тимчасової адміністрації є спеціальний порядок повернення коштів вкладників, який не передбачає можливості індивідуального задоволення вимог конкретного кредитора. Відповідно до положень Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", з дня призначення Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, призупиняються всі повноваження органів управління банку та наступають наслідки, встановлені нормами цього Закону.

Встановлено, що строк дії вищезазначених договорів банківського вкладу ОСОБА_2 закінчилися під час дії тимчасової адміністрації ПАТ "Дельта Банк", а виплата банківських вкладів позивача в межах суми відшкодування, що гарантується Фондом до 200000 грн. виплачується Фондом гарантування вкладів фізичних осіб у встановленому ним порядку і така виплата була здійснена Фондом.

У зв'язку з прийняттям рішення про введення в ПАТ "Дельта Банк" тимчасової адміністрації вимоги позивача про стягнення суми банківського вкладу, процентів, 3% річних та інфляційних збитків по них не можуть бути задоволені згідно з ч. 5 ст. 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного та обґрунтованого висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Колегія суддів не може погодитись з посиланнями позивача на вказує на те, що оскільки строк договорів № 4378 від 03 листопада 2014 року та № 4362 від 03 листопада 2014 року закінчився 02 лютого 2015р., а тому на його думку ненарахування відсотків за даний період нібито є безпідставним.

Так, постановою НБУ № 150 від 02.03.2015 року АТ «Дельта Банк» віднесено до категорії неплатоспроможних та рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 02 березня 2015 року № 51 «Про запровадження тимчасової адміністрації у АТ «Дельта Банк» уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів на здійснення тимчасової адміністрації з 03 березня 2015 року призначено ОСОБА_5 і запроваджено тимчасову адміністрацію.

Таким чином на сьогоднішній день, на сторони розповсюджується Закон України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", згідно статті 36 якого встановлено, що під час тимчасової адміністрації не здійснюється:

1)задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку (відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кредитором банку є юридична або фізична особа, яка має документально підтверджені вимоги до боржника щодо його майнових зобов'язані,) :

2) примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку;

3) нарахування неустойки (штрафів, пені), інших фінансових (економічних) санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобовязань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), а також зобовязань перед кредиторами, у тому числі не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошових зобовязань банку;

4) нарахування відсотків за зобовязаннями банку перед вкладниками та кредиторами.

Таким чином, нарахування відсотків не ґрунтується на нормах чинного законодавства.

Крім того, встановлено, що 02 лютого 2015 р. кошти за даними договорами вкладу були повернуті позивачу на його поточні рахунки.

Крім того, колегія суддів не погоджується з доводами позивача щодо нарахування 3% річних, оскільки підставою для нарахування 3 % річних є прострочення виконання грошового зобов'язання відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Так, в заяві про уточнення позовних вимог позивачем вказано, що 3% річних нараховано ним за період з 29.04.2015р. по 21.10.2015р. та з 03.02.2015р. по 21.10.2015р.

Відповідно до вимог ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» не здійснюється нарахування неустойки (штрафів, пені), інших фінансових (економічних) санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобовязань перед кредиторами за весь час прострочення виконання грошових зобовязань. Тобто, вказана норма свідчить про відсутність правових підстав для застосування будь-яких штрафних санкцій до банку, в якому введена тимчасова адміністрація, за весь час прострочення грошового зобов'язання.

Безпідставними колегія суддів вважає також доводи апеляційної скарги позивача про те, що він по даний час не отримав кошти за вкладами та вказує, що п. 2.3. договору передбачено, що розмір відсоткової ставки складає 30% річних і що сума відсотків за період з 13.12.2010р. по 14.10.2014р. складає 81 536,57 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, в п. 2.3. договорів взагалі не передбачено розмір відсоткової ставки. Жоден договір не містить відсоткової ставки у розмірі 30% річних.

Строк вкладів розпочався 29 жовтня 2014р. та 03 листопада 2014р., а тому посилання позивача на відсотки за період з 13.12.2010р. по 14.10.2014р. в сумі 81536,57 грн. , є необґрунтованими.

Встановлено, що позивач у повному обсязі отримала кошти за вкладами, про що сама зазначила в останній редакції заяви про уточнення позовних вимог.

Також колегія суддів не може погодитись з доводами апеляційної скарги позивача про те, що судом безпідставно відмовлено в стягнення на її користь моральної шкоди.

Відповідно до п. 5 постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» та ст. 1167 ЦК України для застосування такої міри відповідальності, як відшкодовування моральної шкоди, потрібна наявність повного складу цивільного правопорушення, а саме: моральна шкода як наслідок порушення особистих немайнових прав або посягання на інші нематеріальні блага; неправомірні рішення, дії чи бездіяльність заподіювача шкоди; причинний зв'язок між неправомірною поведінкою та моральною шкодою; вина заподіювана шкоди.

Відповідно до ст. 611 ЦК України в разі порушення зобов'язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування моральної шкоди.

Право на відшкодування моральної шкоди виникає за наявності передбачених законом умов або підстав відповідальності за заподіяну шкоду.

Статті 1058-1065 ЦК України, які регулюють спірні правовідношення, не передбачають права на стягнення моральної шкоди.

Правовідносини, що виникли між сторонами в даній справі, є договірними, тому відшкодування моральної шкоди, у випадку їх порушення, законом не передбачено.

Оскільки ні нормами Конституції України, ні законом чи іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності, ні договором банківського рахунку не передбачено право на відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди у звязку з невиконанням договору банківського рахунку, тому вимоги позивача в цій частині є необґрунтованими і задоволенню не підлягають.

Що стосується посилання позивача на ЗУ "Про захист прав споживачів , то моральна шкода, яка заподіяна споживачу, виплачується лише у разі, якщо така шкода заподіяна виключно продукцією, яка є небезпечною для життя і здоровя людей.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, колегія суддів прийшла до висновку, що посилання скаржника на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом застосування норм матеріального та процесуального права є безпідставним, не обґрунтованим та таким, що суперечить вимогам Закону та матеріалам справи.

Інші доводи апеляційної скарги, що наведені на її обґрунтування, які фактично зводяться до незгоди з ухваленим судом по справі рішенням та його суб'єктивної переоцінки, в даному випадку є несуттєвими, рішення суду, прийняте по суті розглянутого цивільно-правового спору не спростовують і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

На підставі викладеного та керуючись ст.303, 307, 308, 313-315, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 17 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий :підпис. ОСОБА_6

Судді :підписи. ОСОБА_7

ОСОБА_8

Згідно з оригіналом.

Суддя : В.М. Медяний