Справа № 548/264/15-ц
Провадження № 2/548/164/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28.12.2015 року Хорольський районний суд Полтавської області в складі:

головуючого - судді Старокожко В.П.,

при секретарі Листопад В.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Хорол цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк Приватбанк до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк Приватбанк, третя особа: ОСОБА_2, про захист прав споживачів та визнання окремого положення договору недійсним,-

В С Т А Н О В И В:

20.02.2015 року позивач звернувся в суд з позовом до відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, посилаючись на те, що між позивачем та ОСОБА_1 був укладений договір № PLG0GK від 04.04.2008 року, відповідно до якого ОСОБА_1 04.04.2008 року отримав кредит у розмірі 49000,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 04.04.2028 року.

Вказує, що в забезпечення виконання зобовязання за договором № PLG0GK від 04.04.2008 року між позивачем та ОСОБА_2 було укладено договір поруки.

Однак умови договору відповідач не виконав.

Станом на 05.02.2015 року утворилась заборгованість в загальному розмірі 164 465,27 доларів США, яка складається з:

49 688,42 доларів США заборгованість за кредитом,

39 484,55 доларів США заборгованість по процентам за користування кредитом,

1 217,37 доларів США заборгованість по комісії за користування кредитом,

66 230,02 доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором,

а також штрафи відповідно до договору:

13,90 доларів США штраф (фіксована частина),

7 831,02 доларів США штраф (процентна складова).

Позивач зазначив, що вказана сума еквівалентна 2 958 730 грн. 29 коп. відповідно до службового розпорядження НБУ від 05.02.2015 року.

Посилаючись на вказані обставини, просив стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованость за кредитним договором № PLG0GK від 04.04.2008 року в розмірі 164 465,27 доларів США, що еквівалентна 2 958 730 грн. 29 коп., а також просив стягнути з відповідачів солідарно судові витрати.

28.05.2015 року відповідач за первісним позовом ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічною позовною заявою до ПАТ КБ «Приват Банк», третя особа: ОСОБА_2, про захист прав споживачів, визнання окремого положення договору недійсним.

В обґрунтування своїх позовних вимог зазначив, що кредитний договір укладений в умовах застосування Банком (позивачем за первісним позовом) недобросовісної практики введення споживача в оману, так як позивачем було неправомірно визначено в п. 8.1. сума щомісячного ануїтентного платежу в розмірі 562,01 доларів США., що доводиться висновком експертизи № 1186 по цивільній справі № 548/561/13-ц. Зазначив, що оскільки у діях позивача вбачається застосування обману при визначенні розміру щомісячного платежу, наявні підстави для зміни даної умови договору. Також відповідач за первісним позовом наголосив на безпідставності умови банку про сплату ОСОБА_1 суми винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 2,00 % від суми виданого кредиту, так як він не є субєктом отримання такої послуги (субєктом підприємницької діяльності). Крім цього, ОСОБА_1 зазначив, що визначення умовою договору строку позовної давності збільшеного від визначеного законом, тобто 5 років, є протиправним, так як створює істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача, порушуючи принцип рівності сторін договору, а отже зазначена умова має бути визнана несправедливою та зміненою. Позивач за зустрічним позовом просив суд визнати недійсним п. 8.1. кредитного договором № PLG0GK від 04.04.2008 року про сплату ОСОБА_1 винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 2 ,00 % від суми виданого кредиту у момент надання цього кредиту та стягнути з ПАТ «КБ «Приватбанк» на користь позивача за зустрічним позовом суму отриманої за п. 8.1. кредитного договором № PLG0GK від 04.04.2008 року винагороди за надання фінансового інструменту. Також ОСОБА_1 просив визнати недійсним з моменту вчинення кредитного договору № PLG0GK від 04.04.2008 року п.8.1 такого в частині визначення розміру щомісячного платежу за кредитом у сумі 562,01 доларів США та змінити п. 8.1 договору в частині визначення розміру щомісячного платежу за кредитом, визначивши його розмір у сумі 556,02 доларів США та зобовязати ПАТ «КБ «ПриватБанк» здійснити перерахунок платежів по кредиту за Кредитним договором № PLG0GK від 04.04.2008 року місячного платежу у сумі 556,02 дол. США, та привести Додаток 2 до кредитного договору у відповідність із змінами в розмірі щомісячного платежу по кредиту. Крім цього ОСОБА_1 просив визнати недійсним п. 5.5. зазначеного кредитного договору.

Також відповідач ОСОБА_1 подав до суду заперечення на первісний позов, в якому зазначив, крім вищенаведених доводів, наступне. Відповідно до законодавства України відповідач не може використовувати надані банком валютні кошти на території України як засіб платежу, тобто позивач шляхом обману надав відповідачу кредитні кошти валютні цінності, підштовхнувши відповідача на вчинення правопорушення. Зважаючи на численні порушення позивача при укладенні кредитного договору, зазначені ОСОБА_1 у зустрічній позовній заяві та у запереченнях на первісний позов, ОСОБА_1 просив позов ПАТ «КБ «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Позивач за первісним позовом явку свого представника у судове засідання не забезпечив, подав до суду клопотання про розгляд справи за відсутності представника позивача у звязку з зайнятістю в іншій справі. Також представник ПАТ «КБ «ПриватБанк» ОСОБА_3 надала суду заперечення на зустрічну позовну заяву, в якому щодо неправомірності визначення банком щомісячного ануїтентного платежу вказала, що збільшення його розміру було зумовлене підвищенням відсоткової ставки за кредитом з 12 % до 15,12 %, а відповідач здійснював платежі в рахунок погашення заборгованості після підняття відсоткової ставки, тобто підтвердив свою згоду на зміну кредитних умов. Також вказала, що висновок експерта не є обовязковим для суду. Стосовно неправомірності включення до змісту договору умови про сплату винагороди представник позивача зазначила, що відповідач був ознайомлений з вартістю банківських послуг та погодився з їх розмірами, про що свідчить підпис в кредитному договорі. Неправомірність підвищення строку позовної давності заперечила, посилаючись на ст. 259 ЦК України, якою передбачена така можливість. Зазначила, що вказаний кредитний договір, укладений між позивачем і відповідачем ОСОБА_1, є правомірним, оскільки його недійсність прямо не встановлена законом, його зміст не суперечить законодавству України, між стронами було досягнуто згоди з усіх істотних умов договору, договір укладено в передбаченій законом формі письмовій, відповідач при укладенні договору мав необхідний обсяг цивільної дієздатності, договір спрямований на реальне настання правових наслідків, волевиявлення ОСОБА_1 було вільним і відповідало його волі.

В судовому засіданні відповідач за первісним позовом ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_4 первісні позовні вимоги не визнали, посилаючись на численні порушення Банком при укладенні договору, просили первісний позов залишити без задоволення, зустрічні позовні вимоги вважали обґрунтованими з підстав зазначених в позові.

28.05.2015 року судом винесено ухвалу про прийняття зустрічного позову та його обєднання в одне провадження з первісним позовом для розгляду в одному провадженні.

Розглянувши позовні вимоги за первісним позовом та зустрічні позовні вимоги, пояснення представників сторін та відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за первісним позовом, дослідивши матеріали справи та наявні докази, суд приходить до висновку, що первісні позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а зустрічні позовні вимоги також підлягають частковому задоволенню виходячи з таких підстав.

Вирішуючи спір в частині первісних позовних вимог, суд виходить із наступного.

Згідно зі ст. 14 ЦК України цивільні обов'язки виконуються у межах, установлених договором або актом цивільного законодавства.

Частиною 2 ст. 16 ЦК України визначено способи захисту цивільних прав та інтересів, а також те, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

За змістом ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Матеріали справи свідчать, і це не заперечується сторонами по справі, що 04 квітня 2008 року між позивачем та ОСОБА_1 укладено договір № PLG0GK. Предметом даного договору є надання банком позичальнику відповідачу ОСОБА_5 споживчого кредиту шляхом видачі готівки через касу на строк з 04.04.2008 року по 04.04.2028 року включно у вигляді не поновлюваної лінії у розмірі 60 900,00 (шістдесят тисяч девятсот) доларів США на наступні цілі: у розмірі 49 000,00 (сорок девять тисяч) доларів США на придбання нерухомості, а також у розмірі 11 900 (одинадцять тисяч девятсот) доларів США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених п.п.2.1.3., 2.2.7. даного договору зі сплатою за користування кредитом:

відсотків у розмірі 1 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредит,

винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 2 % від суми виданого кредиту в момент надання кредиту,

винагороди за резервування ресурсів у розмірі 0,48 % річних від суми зарезервованих ресурсів,

винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно п. 8.2. даного договору (періодом сплати вважати період із 22 по 04 число кожного місяця).

Відповідно до п. 2.3.1 договору банк має право в односторонньому порядку порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом в межах 10 % річних, про що повідомляється позичальник.

Погашення заборгованості за договором, яка складається з заборгованості по кредиту, заборгованості по відсоткам, винагороди, комісії, здійснюється шляхом внесення на картковий рахунок щомісячних платежів в розмірі 562,01 доларів США.

Договором передбачено, що у випадку несвоєчасного виконання зобовязання позичальником, він сплачує банку пеню в розмірі 0,15 % від суми простроченої заборгованості по кредиту за кожен день просрочки, вле не менше 1 гривні, а у випадку порушення позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобовязань, передбачених кредитним договором більш, ніж на 30 днів, позичальник зобовязаний сплатити банку штраф у розмірі 250 грн. + 5 % від суми позову.

Судом встановлено, що умови кредитного договору відповідач виконував неналежним чином, в звязку з чим станом на 05.02.2015 року утворилась заборгованість, яка згідно розрахунків позивача становить 164 465,27 доларів США, що еквівалентно 2 958 730 грн. 29 коп., та складається з:

49 688,42 доларів США заборгованість за кредитом,

39 484,55 доларів США заборгованості по процентам за користування кредитом,

1 217,37 доларів США заборгованості по комісії за користування кредитом,

66 230,02 доларів США пені за несвоєчасність виконання зобовязань за договором,

а також штрафів відповідно до договору:

13,90 доларів США штрафу (фіксована частина),

7 831,02 доларів США штрафу (процентна складова).

Проте суд, приймаючи до уваги висновок судової економічної експертизи № 1186 по цивільній справі № 548/561/13-ц від 31.01.2014 року, враховуючи заперечення відповідачів за первісним позовом щодо невірності розрахунку банком суми щомісячного платежу, вважає вищевказаний розрахунок заборгованості таким, що не відповідає дійсності.

Визначаючи сукупний розмір кредиту, який включає в себе: заборгованість по кредиту, заборгованість по відсоткам, винагороду за резервування ресурсів, суд виходив з наступного.

Висновком судової економічної експертизи № 1186 по цивільній справі № 548/561/13-ц від 31.01.2014 року встановлено, що по вказаному кредитному договорі розмір ануїтентного (щомісячного) платежу в сумі 562,01 доларів США було визначено невірно, що призвело до штучного збільшення відсоткової ставки з 12,48 % до 12,61 % (на 0,13 %) річних за період з 04.04.2008 року по 04.10.2008 року та відповідно до штучного збільшення відсоткової ставки з 15,6 % до 15,77 % (на 0,17 %) річних за період з 05.10.2008 року по 13.02.2013 року.

Таким чином сума заборгованості за кредитним договором станом на 05.02.2015 року, визначена позивачем у відповідному розрахунку, підлягає зменшенню на 0,13 % річних (0,01083 % за місяць) та на 0,17 % річних (тобто 0,01416 % за місяць) пропорційно до кількості місяців, коли діяли ставки 12,48 % та 15,6 %.

Загальна заборгованість відповідачів згідно розрахунку банку становить 164 465,27 доларів США та складається з:

заборгованості за кредитом,

заборгованості по процентам за користування кредитом,

заборгованості по комісії за користування кредитом,

пені за несвоєчасність виконання зобовязань за договором,

а також штрафів відповідно до договору:

штрафу (фіксована частина),

штрафу (процентна складова).

Судом встановлено наступні суми заборгованості за кредитним договором № PLG0GK від 04.04.2008 року:

1. Заборгованість по тілу кредиту згідно розрахунку банку становить 49 000 доларів США і підтверджується матеріалами справи.

2. Заборгованість по процентам за користування кредитом згідно розрахунку банку становить 39 484,55 доларів США. Заборгованість розрахована за період з 04.04.2008 року по 05.02.2015 року, тобто за 82 місяці, 6 місяців з яких діяла ставка 12,48 % річних (або 1,04 % за місяць), решту 76 місяців ставка 15,6 % (або 1,3 % за місяць). Середній борг за 1 місяць становить:

= 481,52 доларів США

Тобто борг за 6 місяців дії ставки в розмірі 12,48 % складає 2 889,06 доларів США, а за 76 місяців дії ставки в розмірі 15,6 % - відповідно 36 594,76 доларів США.

Оскільки судом встановлено, що в дійсності зазначені відсоткові ставки були збільшені за рахунок арифметичного викривлення при розрахунку щомісячного платежу, сума заборгованості 2 889,12 доларів США підлягає зменшенню на 0,13 % річних (тобто 0,01083 % за місяць), а відповідно 36 595,52 доларів США на 0,17 % річних (тобто 0,01416 % за місяць), а всього сума боргу по відсоткам має бути зменшена на:

(2 889,12 доларів США ? 0,01083 %) + (36 595,52 доларів США ? 0,01416 %) = 31,29 + 518,19 = 549,48 доларів США

Тобто встановлена судом сума заборгованості за відсотками по кредитному договору № PLG0GK від 04.04.2008 року, яка підлягає стягненню з відповідачів, становить:

39 484,55 доларів США 549,48 доларів США = 38 935,07 доларів США.

3. Заборгованість по комісії за користування кредитом згідно розрахунку банку становить 1 217,37 доларів США і підтверджується матеріалами справи.

4. Пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором згідно розрахунку банку становить 66 230,02 доларів США. Сума пені розрахована за період з 04.04.2008 року по 05.02.2015 року, тобто за 82 місяці, 6 місяців з яких діяла ставка 12,48 %, решту 76 місяців ставка 15,6 %. Середній борг за 1 місяць становить:

= 807,68 доларів США

Тобто пеня за 6 місяців дії ставки в розмірі 12,48 % складає 4 846,08 доларів США, а за 76 місяців дії ставки в розмірі 15,6 % - відповідно 61 383,68 доларів США.

Оскільки судом встановлено, що в дійсності зазначені відсоткові ставки були збільшені за рахунок арифметичного викривлення при розрахунку щомісячного платежу, сума заборгованості 4 846,08 доларів США підлягає зменшенню на 0,13 % річних (тобто 0,01083 % за місяць), а відповідно 61 383,68 доларів США на 0,17 % річних (тобто 0,01416 % за місяць), а всього сума пені за несвоєчасність виконання зобовязань за договором має бути зменшена на:

(4 846,08 доларів США ? 0,01083 %) + (61 383,68 доларів США ? 0,01416 %) = 52,48 + 869,19 = 921,67 доларів США

Тобто встановлена судом сума пені за несвоєчасність виконання зобовязань за договором № PLG0GK від 04.04.2008 року, яка підлягає стягненню з відповідачів, становить:

66 230,02 доларів США 921,67 долари США = 65 308,35 доларів США.

5. Штраф (фіксована частина) складає 250 грн. відповідно до п. 5.3 кредитного договору.

6. Штраф (процентна складова) згідно розрахунку банку становить 7 831,02 доларів США, як 5 % від суми позову згідно п. 5.3 кредитного договору № PLG0GK від 04.04.2008 року, тобто від суми заборгованості за кредитом, заборгованості по процентам за користування кредитом, заборгованості по комісії за користування кредитом та пені за несвоєчасність виконання зобовязань за договором.

Враховуючи, що судом встановлена сума позову, менша за розміром, ніж сума, вказана позивачем, розмір штрафу (процентної складової) становить:

(49 000 доларів США + 38 935,07 доларів США + 1 217,37 доларів США + 65 308,35 доларів США) ? 0,05 = 7 723,04 доларів США.

Судом встановлено, що у звязку з неналежним виконанням зобовязань відповідач ОСОБА_1 станом на 05.02.2015 року має заборгованістьв розмірі 162 183,83 долари США та 250 грн., яка складається з:

49 000,00 доларів США заборгованості за кредитом,

38 935,07 доларів США заборгованості по процентам за користування кредитом,

1 217,37 доларів США заборгованості по комісії за користування кредитом,

65 308,35 доларів США пені за несвоєчасність виконання зобовязань за договором,

а також штрафів відповідно до договору:

250 грн. штрафу (фіксована частина),

7 723,04 доларів США штрафу (процентна складова),

а всього складає суму, що еквівалентна 2 917 937 грн. 10 коп.

Також судом встановлено, для забезпечення виконання зобовязання за договором № PLG0GK від 04.04.2008 року між банком та відповідачем за первісним позовом ОСОБА_2 було укладено договір поруки.

Згідно ч. 1 ст. 543 Цивільного Кодексу України у разі солідарного обов'язку боржників кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і будь-кого з них окремо.

Згідно ч. 1 ст. 216 Цивільного Кодексу України, суд, ухвалюючи рішення на користь кількох позивачів або проти кількох відповідачів, повинен зазначити, в якій частині рішення стосується кожного з них або зазначити, що обов'язок чи право є солідарним.

Відповідно до ч. 1 ст. 554 Цивільного Кодексу України в разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання повинне виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша і фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України.

Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України.

Суд не враховує заперечення відповідачів про відмову в задоволенні первісного позову з підстав його необґрунтованості, так як судом встановлено неналежне виконання зобовязань відповідачем ОСОБА_1 по кредитному договору № PLG0GK від 04.04.2008 року, та при визначенні суми заборгованості відповідача відповідно до висновку судової економічної експертизи № 1186 по цивільній справі № 548/561/13-ц від 31.01.2014 року судом враховано помилку банку при визначенні розміру ануїтентного платежу та зменшено розмір заборгованості по процентам за користування кредитом, заборгованості по комісії за користування кредитом, пені за несвоєчасність виконання зобовязань за договором, штрафу (процентна складова).

Суд також не приймає заперечення відповідача за первісним позовом стосовно недійсності правочину з підстав застосування позивачем нечесної підприємницької практики відповідно до п. 6 ст. 19 ЗУ «Про захист прав споживачів», виходячи з наступного.

ОСОБА_1 в запереченнях до позову вказує, що застосування нечесної підприємницької практики позивачем відносно нього полягає в тому, що банк надав йому у кредит валютні цінності, які згідно законодавства відповідач не міг використовувати як засіб платежу, обмінювати або іншим чином запускати в обіг. Відповідач за первісним позовом зазначає, що використання валютних коштів є можливим лише за наявності відповідної ліцензії НБУ, а отже банк видав кредитні кошти, обмежені у праві користування, застосувавши обман, що свідчить про нечесну підприємницьку практику.

З матеріалів справи вбачається, що між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» 04 квітня 2008 року було укладено кредитний договір. Згідно умов даного договору останньому надано кредит в розмірі 49000 доларів США зі сплатою 12% річних та строком погашення кредиту не пізніше 04 квітня 2028 року. Позичальник зобовязався отримати кредит, використати його за цільовим призначенням, повернути суму кредиту до встановленої у договорі дати, сплатити проценти за користування кредитом, а також виконати інші обовязки, визначені цим договором.

Згідно зазначеного кредитного договору встановлено, що видача готівки позичальнику через касу банку здійснюється в іноземній валюті - доларах США, шляхом переведення цієї суми на картковий рахунок.

Відповідно до ст. 3 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року № 15-93 гривня (банкноти і монети) як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, який приймається усіма фізичними і юридичними особами без будь-яких обмежень на всій території України за всіма видами платежів, а також для зарахування на рахунки, вклади, акредитиви та для переказів.

За змістом ст. 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Також, сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Можливість використання в Україні іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом, передбачено ст. 192, ч. 3 ст. 533 Цивільного кодексу України.

Статтею 2 Закону України Про банки і банківську діяльність визначено, що кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент.

Статтею 49 Закону України Про банки і банківську діяльність встановлює ряд обмежень і заборон, що стосується умов здійснення окремих банківських операцій. Приписи вказаної статті не містять заборони на видачу кредитів у іноземній валюті (розміщення залучених коштів у іноземній валюті).

За наведеного випливає, що розміщення залучених коштів шляхом надання кредитів є однією з основних банківських операцій, незалежно від виду валюти, яка використовується.

Відповідно до ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України, «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями, банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральної ліцензії) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Вимога щодо необхідності отримання індивідуальної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями встановлена п. «в» ч. 4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», якщо терміни і суми кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Однак сьогодні такі терміни і суми кредитів в іноземній валюті законодавцем не визначено.

Згідно з п. 1. 5 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 р. № 483 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 р. за № 1429/10028, використання іноземної валюти як засобу платежу без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк України видав йому ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями).

Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитів в іноземній валюті згідно зі ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої у встановленому порядку.

З матеріалів справи вбачається, що Національним банком України публічному акціонерному товариству комерційному банку «ПриватБанк» видано банківську ліцензію № 22, якою банку надано право здійснювати банківські операції, визначені ч. 3 ст. 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність".

Відповідно до ст. ст. 627, 628, 629 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Так, сторони спірного договору в добровільному порядку визначили усі його умови, в тому числі і щодо валюти, порядку погашення кредиту та сплати відсотків за кредит.

Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Аналізуючи зібрані докази суд вважає, що позивач ОСОБА_1, заперечуючи дійсність кредитного договору, не довів наявність тих обставин, за якими закон пов'язує визнання правочину недійсним.

Посилання відповідача за первісним позовом на протиправність видачі кредитних коштів в іноземній валюті, як на підставу визнання недійсним кредитного договору не заслуговують на увагу, оскільки, діючим законодавством передбачена можливість надання банками кредитних коштів у іноземній валюті, і, як вбачається з матеріалів справи, при укладенні спірного договору ОСОБА_1 були відомі усі умови договору та не існувало ніяких інших умов, які б примусили його прийняти їх на вкрай невигідних для себе умовах.

Безпідставними є і доводи ОСОБА_1 про те, що на дані правовідносини розповсюджується дія Закону України» Про захист прав споживачів», оскільки, застосування зазначеного Закону до спорів, які виникають з кредитних правовідносин, можливе в тому разі, якщо предметом і підставою позову є питання надання інформації споживачеві про умови отримання кредиту, типи відсоткової ставки, валютні ризики, процедура виконання договору тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають кредитні правовідносини, тому до спорів щодо виконання цього договору цей закон не може застосовуватись, а застосуванню підлягає спеціальне законодавство в системі кредитування.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог за первісним позовом та солідарне стягнення з відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 суми заборгованості за кредитним договором № PLG0GK від 04.04.2008 року в розмірі 162 900,29 долари США та 250 грн., що еквівалентно 2 930 826,22 грн.

Вирішуючи спір в частині зустрічного позову ОСОБА_1 до ПАТ КБ «Приват Банк» про визнання недійсним п. 8.1. з моменту вчинення кредитного договором № PLG0GK від 04.04.2008 року в частині визначення розміру щомісячного платежу за кредитом в сумі 562,01 доларів США та зміну п. 8.1. в частині розміру щомісячного платежу за кредитом, визначивши його розмір у сумі 556,02 долари США, і задовольняючи вказану вимогу позивача за зустрічним позовом ОСОБА_1, суд виходить з наступного.

Як вбачається з доданого до зустрічного позову ОСОБА_1 висновку судової економічної експертизи № 1186 по цивільній справі № 548/561/13-ц від 31.01.2014 року за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк Приватбанк до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_6 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк Приватбанк про визнання договору про надання споживчого кредиту недійсним, ануїтентний платіж в розмірі 562,01 доларів США не відповідає відсотковій ставці, встановленої кредитним договором № PLG0GK від 04.04.2008 року в розмірі 12,48 %. При ануїтентному платежу 562,01 доларів США відсоткова ставка за період з 04.04.2008 року по 04.10.2008 року становить 12,61 %, а за період з 05.10.2008 року по 13.02.2013 року 15,77 %. За умовами кредитного договору № PLG0GK від 04.04.2008 року розмір ануїтентного платежу становить 556,02 доларів США.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Згідно зі статтею 217 ЦК недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Відповідно до ч.1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно вввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1 ст. 229 ЦК України), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Згідно з п. 20 Постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Відповідно до ч. 2 ст. 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Iстотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Відповідно до Постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» суд може визнати недійсною частину правочину, з'ясувавши думку сторін правочину. Якщо у недійсній частині правочин був виконаний однією зі сторін, суд визначає наслідки його недійсності залежно від підстав, з яких він визнаний недійсним.

За змістом статті 216 ЦК та виходячи із загальних засад цивільного законодавства суд може застосувати з власної ініціативи реституцію як наслідок недійсності оспорюваного правочину.

Відповідно до п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» висновок експертизи може бути доказом у справі лише в тому разі, коли експертиза була проведена на підставі ухвали суду відповідними судово-експертними установами.

Суд детально проаналізував і приймає до уваги висновок судової економічної експертизи № 1186 по цивільній справі № 548/561/13-ц від 31.01.2014 року щодо дійсного розміру щомісячного платежу за кредитним договором № PLG0GK від 04.04.2008 року. Суд також приймає до уваги інші обґрунтування вказаної експертизи, оскільки ця експертиза проведена уповноваженою на те особою експертом ОСОБА_7, який внесений у встановленому порядку до Реєстру атестованих судових експертів, в межах його компетенції і цей експерт має право проводити даний вид експертизи.

Суд не бере до уваги заперечення відповідача за зустрічним позовом стосовно правомірності нарахування суми ануїтентного платежу з тих підстав, що його розмір був збільшений з урахуванням підвищення відсоткової ставки з 12 % до 15,12 %, оскільки судом встановлено, що розмір щомісячного платежу було визначено при укладенні договору 04.04.2008 року за відсоткової ставки 12 %, і про її підвищення саме до 15,12 % у визначений строк, з чого б можна було розрахувати дійсну суму ануїтентного платежу, в договорі зазначено не було.

Позивачем за зустрічним позовом не доведено наявність умислу в діях відповідача і сам факт обману, разом з тим суд приймає до уваги істотність порушення банком договору, а саме помилково розрахована сума щомісячного платежу, так як внаслідок цього позивач за первісним позовом значною мірою був позбавлений того, на що він розраховував при укладенні договору.

Враховуючи умови кредитного договору та вищевказаний висновок експерта, те, що на момент вчинення правочину розрахована сума ануїтентного платежу не відповідала визначеній сторонами відсотковій ставці кредитного договору, тобто була помилково розрахована,що є істотним порушенням договору, зважаючи на те, що при сумі щомісячного платежу в розмірі 562,01 доларів США фактично процентна ставка була збільшена на 0,13 % річних за період з 04.04.2008 року по 04.10.2008 року, та на 0,17 % річних за період з 05.10.2008 року по 13.02.2013 року, умова кредитного договору № PLG0GK від 04.04.2008 року, зазначена в п. 8.1., про визначення ануїтентного платежу в розмірі 562,01 доларів США має бути зміненою, а саме: розмір ануїтентного платежу має бути зменшений з 562,01 доларів США до 556,02 доларів США.

Вирішуючи спір в частині зустрічного позову ОСОБА_1 до ПАТ КБ «Приват Банк» про визнання недійсним п. 8.1. кредитного договором № PLG0GK від 04.04.2008 року про сплату ОСОБА_1 винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 2,00 % від суми виданого кредиту у момент надання цього кредиту та стягнення з ПАТ «КБ «Приватбанк» на користь позивача за зустрічним позовом суми отриманої винагороди за надання фінансового інструменту, приходить до наступних висновків.

У зустрічному позові ОСОБА_1 зазначав, що між ним та позивачем був укладений договір № PLG0GK від 04.04.2008 року, відповідно до якого ОСОБА_1 04.048.2008 року отримав кредит у розмірі 49000,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 04.04.2028 року, із сплатою єдино разової винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 2 % від суми наданого кредиту на момент отримання кредиту.

Зазначав, що частина вказаного правочину, а саме зобов'язання позичальника сплатити винагороду за надання фінансового інструменту у розмірі 2 % від суми наданого кредиту є недійсною, оскільки відповідно до визначення поняття фінансового інструменту, зазначеного в Постанові Правління НБУ від 1806.2003 року за № 255, фінансовий інструмент це контракт, який одночасно приводить до виникнення (збільшення) фінансового активу в одного суб'єкта підприємницької діяльності і фінансового зобов'язання або інструмента власного капіталу в іншого. Тобто поняття фінансовий інструмент стосується лише суб'єктів господарювання, а ОСОБА_1 не є таким. Відповідач за первісним позовом вказував, що сплата ним винагороди за надання фінансового інструменту є нікчемною умовою договору, а отже банк безпідставно стягнув з ОСОБА_1 кошти в розмірі 2 % від суми наданого кредиту (980 доларів США), просив стягнути з позивача за первісним позовом вказану суму.

Суд дослідивши матеріали справи, вважає, що вказана вимога не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з кредитного договору №PLG0GK від 04.04.2008 року ОСОБА_1 погодився з запропонованими умовами, що підтверджуються його підписом.

Будь-яких заперечень з його боку щодо вказаної умови, та визнання її недійсною на протязі всього часу до звернення ПАТ КБ «Приватбанк» до суду не було, сума у розмірі 2 % від отриманого кредиту була сплачена ОСОБА_1 в повному обсязі, що свідчить про фактичне визнання зазначеної умови ОСОБА_1

Обставини, на які посилається позивач, не є підставами для визнання договору недійсним, згідно діючого законодавства, оскільки угода є дійсною, підписана позивачем, поняття зазначене в договорі як фінансовий інструмент не змінює його зміст та виниклі між сторонами правовідносини.

Тому, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ПАТ «Приватбанк» про визнання недійсним п. 8.1. кредитного договором № PLG0GK від 04.04.2008 року про сплату ОСОБА_1 винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 2,00 % від суми виданого кредиту у момент надання цього кредиту та стягнення з ПАТ «КБ «Приватбанк» на користь позивача за зустрічним позовом суми отриманої винагороди за надання фінансового інструменту, - не підлягають задоволенню.

Вирішуючи спір в частині зустрічного позову ОСОБА_1 до ПАТ КБ «Приват Банк» про визнання недійсним п. 5.5. кредитного договором № PLG0GK від 04.04.2008 року щодо збільшеного строку позовної давності, і відмовляючи в задоволенні цих позовних вимог, суд виходить з наступного.

Відповідач за первісним позовом вважає, що підставою визнання недійсності вказаної умови кредитного договору є порушення принципу рівності сторін договору, вказана умова є несправедливою, відповідно має бути визнана недійсною.

Судом встановлено, що між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» 04 квітня 2008 року було укладено кредитний договір, згідно умов якого позивачу за зустрічним позовом надано кредит в розмірі 49000 доларів США зі сплатою 12% річних та строком погашення кредиту не пізніше 04 квітня 2028 року.

Статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Статтею 259 ЦК визначено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін.

Згідно п. 5.5. укладеного кредитного договору сторони погодили, що терміни позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, відсотків за використання кредитом, винагород, неустойки - пені, штрафів за даним договором встановлюється сторонами тривалістю 5 років.

Згідно зі ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ч. 1 ст. 638 та ч. 1 ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту досягнення в належній формі згоди з усіх істотних умов договору.

Вищевказане зазначено в правовій позиції Верховний Суд України висловив у постанові від 11.03.2015 року у справі №6-16цс15, з якої вбачається, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (частина перша статті 259 ЦК України). Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Таким чином, при укладенні кредитного договору між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1, засвідчивши своїм підписом, останній надав згоду на збільшення строку позовної давності відносно стягнення заборгованості за кредитом до п'яти років, що не заборонено ст. 259 ЦК України, а тому вимога позивача за зустрічним позовом про визнання недійсним п. 5.5. кредитного договором № PLG0GK від 04.04.2008 року щодо збільшеного строку позовної давності не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 10, 11, 88, 209, 212, 214-215, 218 ЦПК України, ст. ст. 230, 526, 554, 626, 627, 638, 640, 651, 1054 суд,

В И Р І Ш И В:

Первісний позов Публічного акціонерного товариства комерційний банк Приватбанк до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний податковий номер: НОМЕР_1, та ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний податковий номер: НОМЕР_2, суму заборгованості по кредитному договору № PLG0GK від 04.04.2008 року в розмірі 162 183 (сто шістдесят дві тисячі сто вісімдесят три) долари 83 центи США та 250 грн., яка складається з:

49 000,00 доларів США заборгованості за кредитом,

38 935,07 доларів США заборгованості по процентам за користування кредитом,

1 217,37 доларів США заборгованості по комісії за користування кредитом,

65 308,35 доларів США пені за несвоєчасність виконання зобовязань за договором,

а також штрафів відповідно до договору:

250 грн. штрафу (фіксована частина),

7 723,04 доларів США штрафу (процентна складова),

а всього складає суму, що еквівалентна 2 917 937 (два мільйони дев'ятсот сімнадцять тисяч дев'ятсот тридцять сім) грн. 10 коп.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний податковий номер: НОМЕР_1, та ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний податковий номер: НОМЕР_2, судові витрати в розмірі 3 654 (три тисячі шістсот п'ятдесят чотири) грн. 00 коп.

В іншій частині позовні вимоги залишити без задоволення.

Зустрічний цивільний позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк Приватбанк про захист прав споживачів та визнання окремого положення договору недійсним задовольнити частково.

Змінити п. 8.1 кредитного договору № PLG0GK від 04.04.2008 року в частині визначення розміру щомісячного платежу за кредитом, визначивши його розмір у сумі 556,02 доларів США замість 562,01 доларів США.

В іншій частині зустрічні позовні вимоги залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Полтавської області через Хорольський районний суд Полтавської області шляхом подання апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення, або з дня отримання копії рішення, в разі якщо особа, яка подає апеляційну скаргу, не була присутня під час проголошення рішення суду.

Головуючий: