АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа № 22-Ц-9028/2011р.
Категорія: стягнення суми
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2011 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого - ШвецовоїЛ.А.

суддів - Даниленка В.М., Малінської С.М.

при секретарі - Подпрядовій В.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 06 травня 2010 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства „Банк Фінанси та кредит" в особі філії „ Слобожанське РУ „ АТ „ Банк Фінанси та кредит" до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2009 року ПАТ „Банк Фінанси та кредит" в особі філії „ Слобожанське РУ „ АТ „ Банк Фінанси та кредит" звернувся до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 97416,04 грн., а також судових витрат. В обгрунтування позову вказав, що 19.03.2008 року між позивачем та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір на суму 500000 грн. строком до 19.03.2010 року зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 23% річних. В забезпечення виконання зобов"язання ОСОБА_3, між ПАТ „Банк Фінанси та кредит" та ОСОБА_4 19.03.2008 року було укладено договір поруки, відповідно до якого ОСОБА_4 зобов"язалася відповідати перед банком в тому ж обсязі, що й ОСОБА_3 Також в забезпечення виконання зобов'язання ОСОБА_3, між ПАТ „Банк Фінанси та кредит" та ОСОБА_1 19.03.2008 року було укладено договір поруки, відповідно до якого ОСОБА_1, зобов'язався відповідати перед банком в тому ж обсязі, що й ОСОБА_3 Позивач вказав, що у випадку невиконання зобов'язання, відповідно до ст. 1050 ЦК України має право вимагати дострокового повернення своєї заборгованості за кредитним договором та сплати процентів.

У зв'Язку з невиконання позичальником своїх зобов'язань банк просив стягнути з відповідачів суму 97416,04 грн.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 06 травня 2010 року позовні вимоги ПАТ „ Банк Фінанси та кредит" задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_1 солідарно на користь ПАТ «Банк Фінанси та кредит" заборгованість за Кредитним договором в загальному розмірі 143295,31 грн. та судові витрати у сумі 1094,31 грн.

На погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подав на нього апеляційну скаргу, в якій, з посиланням на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення районного суду відповідно до положень ст. 303 ЦПК України, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції частковій зміні, виходячи з наступного.

Згідно ч. З ст. 303 ЦПК України апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Відповідно до ст. 213 ЦПК рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Обгру нтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності та підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

В даному ж випадку рішення суду першої інстанції, ухвалене по справі, не в повній мірі відповідає цим вимогам процесуального закону.

Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтями 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст.ст. 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема з договорів та інших правочинів.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори) (ст. 202 ЦК України).

Згідно зі ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Правовідносини з надання кредиту регулюються параграфом 2 главою 71 Цивільного кодексу України.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 «Позика» глави «Позика, кредит, банківський вклад», якщо інше не встановлено параграфом 2 «Кредит» і не випливає із суті кредитного договору. Викладене міститься у статті 1054 Цивільного кодексу України.

За змістом положень ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строїс та в порядку, що встановлені договором.

Загальні умови виконання зобов'язань передбачені ст. 527 ЦК України. Згідно цій правової норми зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, в разі якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Правові наслідки порушення зобов'язання та відповідальність за йото пору шенн визначені у Главі 51 ЦК України.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з пор/шенням умов визначених змістом зобов'язання (неналежне) виконання (ст. 610 ЦК України).

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом зокрема: сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він ш приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором абс законом.

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошовогс зобов'язання (ч. 1 ст. 625 ЦК України).

Наслідки порушення договору позичальником встановлені ст. 1050 ЦК України.

Згідно з частиною 2 вказаної правової норми, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з ростроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася (тобто, залишку боргу в цілому), та сплати процентів.

Відповідно до ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Зі змісту наведеної правової норми випливає, що порука є угодою щодо прийняття третьою особою на себе обов'язку поручитися перед кредитором за виконання боржником свого зобов'язання та нести відповідальність за невиконання або неналежне виконання зобов'язання боржником шляхом відшкодування у грошовій формі того, що не було виконане боржником.

Таким чином, порука є способом забезпечення виконання зобов'язання (як правило, грошового).

Відповідно до ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Згідно з ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Основне зобов'язання - це зобов'язання боржника за договорами позики, кредиту, купівлі- продажу, лізингу, а також зобов'язання, яке виникає з інших підстав, виконання якого забезпечене іпотекою.

Як встановлено судом та підтверджено матеріалами цивільної справи, 19 березня 2008 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_3 був укладений Кредитний договір, згідно якого останньому на умовах строковості, платності та цільового характеру використання було надано споживчій кредит у розмірі 50 000,00 грн. із кінцевим строком його погашення 19 березня 2010 року та сплатою щомісячних процентів за користування кредитними коштами в розмірах, визначених у договорі та додатковій угоді до нього.

За умовами вказаного Кредитного договору позичальник зобов'язувався погашати заборгованість за кредитом та сплачувати проценти за користування кредитними коштами щомісячними платежами відповідно до погодженого сторонами графіка погашення кредитної заборгованості.

При цьому, з метою забезпечення виконання позичальником ОСОБА_3 своїх договірних зобов'язань за Кредитним договором, того ж дня, тобто 19 березня 2008 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_3 був укладений договір поруки, згідно якого останній поручився перед кредитором за виконання позичальником у повному обсязі узятих на себе кредитних зобов'язань та взяв на себе солідарну з боржником відповідальність за їх невиконання. Також, з метою забезпечення виконання позичальником ОСОБА_3 своїх договірних зобов'язань за Кредитним договором, 19 березня 2008 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_1 був укладений договір поруки, згідно якого останній поручився перед кредитором за виконання позичальником у повному обсязі узятих на себе кредитних зобов'язань та взяв на себе солідарну з боржником відповідальність за їх невиконання.

Банківська установа свої договірні зобов'язання за Кредитним договором виконала в повному обсязі, надавши позичальнику ОСОБА_3 кредит у вищезазначеному розмірі шляхом зарахування кредитних коштів на поточний рахунок позичальника, але останній узяті на себе зобов'язання належним чином не виконує та порушує умови кредитного договору щодо погашення заборгованості за кредитом, а також сплати відсотків, у зв'язку з чим станом на 12.04.2010 року утворилася значна кредитна заборгованість на загальну суму 143295,31 грн., яка складається із основної заборгованості по кредиту, простроченої заборгованості по процентах за користування кредитними коштами.

Проте, останній усупереч досягнутим між сторонами домовленостям узяті на себе зобов'язання належним чином не виконує та протягом тривалого часу порушує умови кредитного договору щодо погашення заборгованості за кредитом, а також сплати відсотків за користування кредитними коштами, в зв'язку з чим утворилася значна кредитна заборгованість, яка позичальником залишається не погашеною, незважаючи навіть на відповідні неодноразові письмові повідомлення банку про наявність таких порушень.

Приймаючи рішення у справі, суд першої інстанції у цілому правильно керувався зазначеними вище нормами матеріального права та умовами укладених між сторонами кредитного договору та договорів поруки, а тому встановивши факт неналежного виконання позичальником ОСОБА_3 своїх договірних зобов'язань, що останнім, як і іншими відповідачами по справі, визнається й не заперечується, обгрунтовано задовольнив заявлені позивачем позовні вимоги в частині стягнення з відповідача ОСОБА_3 на користь банківської установи заборгованості за кредитом, яка має місце, а також нарахованої банком пені та штрафів за прострочку виконання боржником грошових зобов'язань.

Однак, при цьому суд першої інстанції не звернув уваги на те, що відповідно до ч. 1 ст. 543 ЦК України у разі солідарного обов"язку боржників ( солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання зобов"язань частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Як вбачається з матеріалів справи, договір, згідного якого ОСОБА_4 та ОСОБА_1 несуть спільну солідарну відповідальність по укладеним договорам поруки не укладений, тому суд першої інстанції помилково стягнув солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_1 суму заборгованості.

За таких обставин, враховуючи наведене вище, рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 06 травня 2010 року, ухвалене по справі, не може бути визнане цілком правильним, законним, обгрунтованим, а тим більше, справедливим, у зв'язку з чим судова колегія вважає за необхідне на підставі п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України змінити це судове рішення та стягнути суму 143295,31 з ОСОБА_3 солідарно з ОСОБА_4 та солідарно з ОСОБА_1.

Що ж стосується питання про розподіл судових витрат по справі, то це питання судова колегія вирішує з урахуванням положень ст. 88 ЦПК України.

Таким чином, на підставі викладеного та керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 06 травня 2010 року змінити.

Стягнути з ОСОБА_3 солідарно з ОСОБА_4 та солідарно з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Банк Фінанси та кредит" заборгованість за Кредитним договором в загальному розмірі 143295,31 грн.

Стягнути з ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_1 на користь ПАТ «Банк Фінанси та кредит" судові витрати по 364,77 грн з кожного.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає чинності негайно, але може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня його проголошення.

Головуючий:

Судці: