У х в а л а

іменем україни

16 грудня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.

суддів: Журавель В.І., Хопти С.Ф., Черненко В.А., Штелик С.П.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Юридична компанія «Лігал Едвайс» до ОСОБА_1, третя особа - ОСОБА_2, про звернення стягнення на предмет іпотеки за касаційною скаргою ОСОБА_2, поданою його представником ОСОБА_3, на рішення апеляційного суду Київської області від 29 квітня 2015 року,

встановила:

У лютому 2013 року товариства з обмеженою відповідальністю «Юридична компанія «Лігал Едвайс» (надалі - ТОВ «ЮК «Лігал Едвайс») звернулось до суду з позовом, в якому просило в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 12 вересня 2006 року звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме на дві земельні ділянки площею по 2,2842 га, які належать ОСОБА_1 на праві власності, розташовані на території Сеньківської селищної ради Бориспільського району Київської області та шляхом продажу з прилюдних торгів за початковою ціною 7 млн грн.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що 12 вересня 2006 року між Акціонерним комерційним банком «Європейський» (далі - АКБ «Європейський») та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 800 тис. доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 11 вересня 2009 року. З метою забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором 15 листопада 2006 року між банком та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого остання передала в іпотеку банку дві земельні ділянки площею по 2,2842 га, які розташовані на території Сеньківської селищної ради Бориспільського району Київської області. Протягом 2010 року між банком та ОСОБА_2 були укладені додаткові договори до кредитного договору, якими було змінено процентну ставку. Зазначав, що ОСОБА_2 свої зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконав, у зв'язку з чим у нього утворилась заборгованість перед банком. 29 квітня 2009 року між АКБ «Європейський» та ТОВ «Вектор-Прогрес» укладено договір відступлення права вимоги за договором іпотеки, відповідно до умов якого товариство набуло право вимоги за кредитним договором. 22 листопада 2010 року між ТОВ «Вектор-Прогрес» і ПАТ КБ «Володимирський» укладено договір про заміну іпотекодержателя (відступлення права вимоги) за договором іпотеки, відповідно до умов якого до нового іпотекодержателя перейшли права вимоги до ОСОБА_1 29 серпня 2011 року між ПАТ КБ «Володимирський» та ТОВ «Юридична компанія «Лігал Едвайс» укладено договір про відступлення права вимоги за договором застави майнових прав від 25 серпня 2011 року, відповідно до умов якого до товариства перейшло право вимоги за кредитним договором та визначено вартість предмета застави у розмір 7 490 035 грн 13 коп. 30 серпня 2011 року між ПАТ КБ «Володимирський» та ТОВ «Юридична компанія «Лігал Едвайс» укладено договір про заміну нового іпотекодержателя на наступного (відступлення права вимоги) за договором іпотеки, відповідно до умов якого товариство набуло право вимоги за кредитним договором, додаткових угод до нього та договору іпотеки. Того ж дня між ПАТ КБ «Володимирський» та ТОВ «Юридична компанія «Лігал Едвайс» укладено додатковий договір до договору про відступлення прав вимоги за договором застави майнових прав, відповідно до якого до заставодержателя перешли усі права вимоги за кредитним договором на загальну суму 7 491 855 грн 13 коп.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 1 липня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 30 жовтня 2013 року, позов задоволено.

Звернуто стягнення на предмети іпотеки: дві земельні ділянки площею по 2,2842 га, які розташовані на території Сеньківської сільської ради Бориспільського району Київської області, шляхом продажу з прилюдних торгів за початковою ціною 7 млн грн.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 січня 2014 року рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 1 липня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 30 жовтня 2013 року скасовано, направлено справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 27 лютого 2014 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 22 липня 2014 року рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 27 лютого 2014 року скасовано, звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: земельні ділянки площею 2,2842 га, які розташовані на території Сеньківської сільської ради у Бориспільському районі Київської області, шляхом проведення прилюдних торгів за початковою ціною 7 млн грн.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 грудня 2014 року рішення апеляційного суду Київської області від 22 липня 2014 року скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 29 квітня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено.

У рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором від 12 вересня 2006 року (з усіма послідуючими додатковими договорами) у розмірі 7 491 035 грн 13 коп (в тому числі: заборгованість за кредитом - 6 368 880 грн; заборгованість за процентами - 1 121 155 грн 13 коп.) звернуто стягнення на предмет іпотеки:

- земельну ділянку площею 2,2842 га, що розташована в Київській обл, Бориспільському районі, на території Сенківської селищної ради, кадастровий номер НОМЕР_1, яка належить на праві власності ОСОБА_1 на підставі державного акту на право власності серія НОМЕР_2, виданого 6 вересня 2006 року Бориспільським районним відділом земельних ресурсів;

- земельну ділянку площею 2,2842 га, що розташована в Київській обл., Бориспільському районі, на території Сенківської селищної ради, кадастровий номер НОМЕР_3, яка належить на праві власності ОСОБА_1 на підставі державного акту на право власності серія НОМЕР_4, виданого 6 вересня 2006 року Бориспільським районним відділом земельних ресурсів,

шляхом проведення прилюдних торгів відповідно до процедури, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», за початковою ціною на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення апеляційного суду скасувати, рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволені позову, виходив із того, що ТОВ «Юридична компанія «ЛігалЕдвайс» пропущено строк позовної давності, встановлений ст. 257 ЦК України, який сплинув 11 вересня 2012 року відповідно до умов договору, а саме п. 33.6, яким передбачено, що ОСОБА_2 зобов'язаний повернути кредитні кошти до 11 вересня 2009 року. При цьому суд послався на висновок експертизи від 22 березня 2013 року, в якому зазначено, що підписи у додаткових договорах від 02 листопада 2010 року, відповідно до умов якого збільшено строк повернення кредиту до 20 листопада 2011 року, 23 листопада 2010 року та від 29 грудня 2010 року від імені ОСОБА_2 виконані не ним, а іншою особою.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позов, виходив із того, що позов є обґрунтованим. ОСОБА_2 має процесуальний статус третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, а тому він та його представник не мають права заявляти вимоги про застосування строків позовної давності.

Проте повністю погодитись з таким висновком апеляційного суду не можна з наступних підстав.

Судами установлено, що 12 вересня 2006 року між АКБ «Європейський» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 800 тис. доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 11 вересня 2009 року.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором 15 листопада 2006 року між банком та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого остання передала в іпотеку банку дві земельні ділянки площею по 2,2842 га, які розташовані на території Сеньківської селищної ради Бориспільського району Київської області.

14 листопада 2006 року між АКБ «Європейський» та ОСОБА_2 укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору.

1 жовтня 2008 року між банком та ОСОБА_2 укладено додатковий договір № 2 до договору кредиту, яким встановлено, що за користування кредитом позичальник сплачує банку проценти у розмірі 15% річних до 31 жовтня 2008 року, а з 1 листопада 2008 року - 16,75%.

2 листопада 2010 року між банком та ОСОБА_2 укладено додатковий договір до кредитного договору, відповідно до умов якого збільшено строк повернення кредиту до 20 листопада 2011 року, а нараховані відсотки у розмірі 54 670,27 доларів США - до 2 лютого 2011 року.

23 листопада 2010 року між банком та ОСОБА_2 укладений додатковий договір до кредитного договору про встановлення процентної ставки за користування кредитними коштами у розмірі 14 %.

29 грудня 2010 року між банком та ОСОБА_2 укладено додатковий договір до кредитного договору про встановлення процентної ставки за користування кредитними коштами у розмірі 16 %.

29 квітня 2009 року між АКБ «Європейський» та ТОВ «Вектор-Прогрес» укладено договір відступлення права вимоги за договором іпотеки, відповідно до умов якого товариство набуло право вимоги за кредитним договором.

22 листопада 2010 року між ТОВ «Вектор-Прогрес» і ПАТ КБ «Володимирський» укладено договір про заміну іпотекодержателя (відступлення права вимоги) за договором іпотеки, відповідно до умов якого до нового іпотекодержателя перейшли права вимоги до ОСОБА_1

29 серпня 2011 року між ПАТ КБ «Володимирський» та ТОВ «Юридична компанія «Лігал Едвайс» укладено договір про відступлення права вимоги за договором застави майнових прав від 25 серпня 2011 року, відповідно до умов якого до товариства перейшло право вимоги за кредитним договором та визначено вартість предмета застави у розмір 7 490 035 грн 13 коп.

30 серпня 2011 року між ПАТ КБ «Володимирський» та ТОВ «Юридична компанія «Лігал Едвайс» укладено договір про заміну нового іпотекодержателя на наступного (відступлення права вимоги) за договором іпотеки, відповідно до умов якого товариство набуло право вимоги за кредитним договором додаткових угод до нього та договору іпотеки. Того ж дня між ПАТ КБ «Володимирський» та ТОВ «Юридична компанія «Лігал Едвайс» укладено додатковий договір до договору про відступлення прав вимоги за договором застави майнових прав, відповідно до якого до заставодержателя перешли усі права вимоги за кредитним договором на загальну суму 7 491 855 грн 13 коп.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про іпотеку" іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Таким чином, іпотека як майновий спосіб забезпечення виконання зобов'язання є особливим (додатковим) забезпечувальним зобов'язанням, що має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов'язання та запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобов'язань або зменшити їх.

Згідно з ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Отже підставою для звернення стягнення на предмет іпотеки є порушення зобов'язань з боку боржника.

Суд апеляційної інстанції дав належну оцінку експертному висновку від 22 березня 2013 року та дійшов вірного висновку про те що він не може бути прийнятий судом як належний доказ.

Відповідно до науково - методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 8 жовтня 1998 року № 53/5, (далі - Рекомендації) вільними зразками є рукописи і підписи особи, яка ідентифікується, виконані до порушення кримінальної справи і не пов'язані з нею.

Згідно п. 4 Рекомендацій, вільні зразки за можливості повинні відповідати об'єкту, який досліджується, за часом виконання (бажано в межах одного року).

Як убачається з вищевказаного висновку від 22 березня 2013 року, для проведення експертизи експерту було надано електрофотокопії додаткових договорів до кредитного договору від 12 вересня 2006 року.

Крім того, у резолютивній частині висновку вказано, що підписи в графі «Підпис» в електрофотокопіях додаткових договорів від 2 листопада 2010 року, від 23 листопада 2010 року, від 29 грудня 2010 року до кредитного договору від 12 вересня 2006 року виконані ймовірно не ОСОБА_2, а іншою особою.

Сторонами також не ставилось питання щодо визнання недійсними вказаних договорів, чи кредитного договору в цілому, а тому вимоги позивача є обґрунтованими.

Проте, в порушення вимог ст. 316 ЦПК України, судом апеляційної інстанції не наведено розрахунку суми заборгованості за кредитним договором, з якої суд виходив, звертаючи стягнення на майно.

Положеннями частини першої статті 39 Закону «Про іпотеку» передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Виходячи зі змісту поняття «ціна», як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу норм статей 38, 39 Закону «Про іпотеку», судові палати у цивільних та господарських справах Верховного Суду України дійшли правового висновку, що у розумінні норми статті 39 Закону «Про іпотеку» встановлення початкової ціни предмету іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 цього Закону.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 27 травня 2015 року № 6-61цс15, яка згідно ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Висновки апеляційного суду ґрунтуються на припущеннях, що є неприпустимим (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Відповідно до ч. 4 ст. 338 ЦПК України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Однак у порушення вимог ст. 338 ЦПК України при новому розгляді справи апеляційний суд не врахував висновки й мотиви, з яких судом касаційної інстанції було скасовано попередні рішення, порушення, вказані в ухвалі суду касаційної інстанції, не усунув, зокрема, не визначив та не навів розрахунку кредитної заборгованості та не вказав усіх її складових, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки.

Зазначене свідчить про порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, що унеможливило встановлення дійсного розміру заборгованості.

Таким чином судом апеляційної інстанції були допущені порушення норм матеріального та процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а тому ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_2, подану його представником ОСОБА_3, задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Київської області від 29 квітня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко

С.П. Штелик