Києво-Святошинський районний суд Київської області
Справа № 369/1190/14-ц
провадження № 2/369/4830/15
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
31.12.2015 року Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі головуючої судді Ковальчук Л.М., при секретарі Кондратенко М.Л., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за договором позики, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення фактів неотримання грошових коштів і неукладення договору позики,
У лютому 2014 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за договором позики, посилаючись на те, що 26 квітня 2013 року він позичив ОСОБА_2 на строк до 01 грудня 2013 року 30 000 доларів США під 8 % річних.
Для підтвердження отримання коштів ОСОБА_2 видав розписку від 26 квітня 2013 року, яка була оформлена в одному екземплярі, та скріпив її своїм підписом. Таким чином між ним та ОСОБА_2 був укладений строковий договір позики.
ОСОБА_2 до 01 грудня 2013 року отримані грошові кошти не повернув, та не сплатив, передбачені в договорі відсотки за користування позикою.
Сума відсотків за користування позикою станом на 01 грудня 2013 року становить 1426,28 доларів США. Загальна сума заборгованості станом на 01 грудня 2013 року становить 31 426,28 доларів США.
Після закінчення строку дії договору він неодноразово звертався до ОСОБА_2 з вимогою повернути позику та сплатити нараховані відсотки за користування коштами.
На час звернення з позовом до суду ОСОБА_2 отримані кошти не повернув, тому з нього необхідно стягнути грошові кошти в загальній сумі 31 426,28 доларів США.
Враховуючи викладене, позивач ОСОБА_1 просив стягнути з ОСОБА_2 суму позики у розмірі 30 000 доларів США за договором позики від 26 квітня 2013 року, та заборгованість по процентам за користування позикою в розмірі 1426,28 доларів США.
В подальшому на підставі вимог ст. 31 ЦПК України позивач ОСОБА_1 уточнював свої позовні вимоги.
Так, 02 листопада 2015 року, ОСОБА_1 подав остаточну заяву про збільшення позовних вимог.
Свої вимоги ОСОБА_1 обґрунтовував тим, що на час звернення з позовом до суду ним були заявлені позовні вимоги про стягнення суми коштів у розмірі 31 426,28 доларів США, яка складається з: суми позики 30 000 доларів США, суми нарахованих процентів в період з 26 квітня 2013 року по 01 грудня 2013 року 0 1 426,28 доларів США.
До розміру позовних вимог не були включені проценти за користування позикою з 02 грудня 2013 року по 25 березня 2014 року (період за користування коштами за межами строку дії договору позики), а також сума боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення зобовязання та три проценти річних від простроченої суми.
Станом на 01 листопада 2015 року ОСОБА_2 свої зобовязання за договором позики не виконав, та продовжує користуватися коштами, які отримав від нього у борг.
За договором позики між ним та ОСОБА_2 була встановлена домовленість про отримання процентів за користування коштами в розмірі 8 % річних.
Строк користування позикою за період з 26 квітня 2013 року по 01 листопада 2015 року становить 555 днів.
Проценти за користування коштами за один рік становлять: 30 000 доларів США х 8 % річних: 100 = 3 649,32 доларів США.
Сума нарахованих процентів за договором позики та трьох процентів річних від простроченої суми, за період з 26 березня 2014 року по 02 листопада 2015 року становить 5 082,87 доларів США, з них: 3 649,32 доларів США сума нарахованих процентів за користування позикою; 1 433,55 доларів США 3 % річних від простроченої суми.
Враховуючи викладене, позивач ОСОБА_1 просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь суму позики в розмірі 30 000 доларів США, проценти за користування позикою в розмірі 5 837,13 доларів США, 3 % річних від простроченої суми в розмірі 1653,50 доларів США, всього стягнути 37 490,63 доларів США та понесені судові витрати.
У квітні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1 про встановлення фактів неотримання грошових коштів і не укладення договору позики.
Свої вимоги позивач за зустрічним позовом (відповідач за первісним) ОСОБА_2 обґрунтовував тим, що 26 квітня 2013 року він дійсно позичив у ОСОБА_1 грошові кошти відповідно до договору позики, укладеного у письмовій формі, на підтвердження чого 26 червня 2012 року видав йому відповідну розписку. В рахунок забезпечення виконання зобовязань за цим договором позики він на ім'я дочки ОСОБА_1 передав частину статутного фонду заводу, який розміщується в Республіці Білорусь.
Згодом 25 квітня 2013 року у присутності свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було остаточно повернуто ОСОБА_1 борг у сумі 300 000 доларів США і цим самим закрив перед ним всі боргові зобовязання, на підтвердження чого ОСОБА_1 видав йому відповідну розписку, де чітко зазначив, що він не має до нього жодних претензій за грошовими та майновими зобовязаннями, а також повернув йому оригінал розписки від 26 червня 2012 року, згідно якої він позичав кошти.
У зв'язку з виконанням ним своїх боргових зобовязань, як і було погоджено мін ним та ОСОБА_1 попередньо, його дочка вийшла зі складу засновників вище згаданого заводу, а для вирішення бюрократичних питань, повязаних з цим, він видав ОСОБА_1 аркуш паперу, який містив лише його підпис, що давало змогу розмістити на ньому необхідний текст від його імені для погодження виходу зі складу засновників підприємства його доньки.
Проте ОСОБА_1 попри їхні домовленості, користуючись його довірою, вчинив недобросовісно і оформив без його відома та погодження на аркуші паперу з його підписом розписку на 30 000 доларів США, яку предявив до суду для стягнення з нього коштів.
26 квітня 2013 року він не вчинив жодної дії, спрямованої по відношенню до ОСОБА_1 на набуття прав та обовязків за договором позики.
Жодної пропозиції від ОСОБА_1 укласти договір позики він не приймав, не направляв такої пропозиції сам, не отримував, відповідно у борг грошових коштів і не видавав йому на підтвердження жодної боргової розписки. Жодного правочину, повязаного з отриманням коштів, з ОСОБА_1 він не укладав.
У зв'язку з відсутністю між ним та ОСОБА_1 правовідносин за договором позики у нього не виникло жодного права позикодавця, включаючи право на повернення боргу з відсотками.
На підставі положень ст. ст. 234, 235, 256 ЦК України ОСОБА_2 просив встановити факт, що він не отримував у борг від ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 30 000 доларів США, та не представляв йому на підтвердження цього розписку від 26 квітня 2013 року, а також договір позики, який підтверджується розпискою від 26 квітня 2013 року, не був укладено між ними.
Враховуючи викладене, позивач за зустрічним позовом (відповідач за первісним) ОСОБА_2 просив встановити факт, що він не отримував у борг від ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 30 000 доларів США та не представляв йому на підтвердження цього розписку від 26 квітня 2013 року; встановити факт, що договір позики, який підтверджується розпискою від 26 квітня 2013 року, не було укладено між ним та ОСОБА_1, стягнути з ОСОБА_1 понесені судові витрати.
Ухвалою суду від 31 грудня 2015 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення фактів неотримання грошових коштів і неукладення договору позики залишено без розгляду, на підставі вимог п. 3 ч. 1 ч. 2 ст. 207 ЦПК України.
У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 позов підтримав та просив його задовольнити.
У судове засідання відповідач ОСОБА_2 не з'явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини своєї неявки суду не повідомив.
Оскільки у судовому засіданні представник позивача не заперечував проти заочного розгляду справи, а відповідач належним чином повідомлявся про дату, час і місце розгляду справи, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи.
Суд, вислухавши думку учасників процесу, вивчивши матеріали справи та дослідивши письмові докази, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що 26 квітня 2013 року ОСОБА_2 позичив у ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 30 000 доларів США на строк до 01 грудня 2013 року під 8 % річних.
На підтвердження даної обставини ОСОБА_2 видав 26 квітня 2013 року розписку та скріпив її своїм підписом.
Відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність іншій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з вимогами ч. 3 ст. 1049 ЦК України позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.
Відповідно до вимог п.1 ч.2 ст. 11 ЦК України підставою для виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 14 ЦК України цивільні обовязки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 взяв у борг у ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 30 000 доларів США, та зобовязався їх повернути до 01 грудня 2013 року, що підтверджується відповідною розпискою, виданою ОСОБА_2 26 квітня 2013 року.
Під час розгляду справи судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 заперечував проти заявленого до нього позову, заперечував факт отримання від ОСОБА_1 у борг грошових коштів у розмірі 30 000 доларів США і факт видання ним боргової розписки від 26 квітня 2013 року.
Так, за клопотанням представника відповідача ОСОБА_2 судом було призначено судову хіміко-технічну експертизу.
Згідно висновків експертів за результатами проведення судово-технічної експертизи документів за № 7699/7700/14-34/7701/14-33 від 02 жовтня 2015 року було встановлено, що у дослідженій розписці від 26 квітня 2013 року, складеній щодо отримання ОСОБА_2 30 000 доларів США у ОСОБА_1, підпис від імені ОСОБА_2 та рукописний запис «ОСОБА_2М.» виконані рукописним способом за допомогою пишучої ручки, спорядженої пастою синьо-фіолетового кольору. У дослідженій розписці від 26 квітня 2013 року про отримання у ОСОБА_1 30 000 доларів США відсутні ознаки штучного зістарювання. У дослідженій розписці від 26 квітня 2013 року про отримання ОСОБА_2 30 000 доларів США у ОСОБА_1, спочатку був надрукований текст документа, після чого виконаний підпис від імені ОСОБА_2. Встановити, у якій послідовності виконувались друкований текст та рукописний запис «ОСОБА_2М.» у дослідженій розписці від 26 квітня 2013 року, складеній щодо отримання ОСОБА_2 30 000 доларів США у ОСОБА_1 не видалось можливим, у зв'язку з відсутністю взаємних перетинів їх штрихів. Встановити дату виконання друкованого тексту в розписці від 26 квітня 2013 року, складеній щодо отримання ОСОБА_2 30 000 доларів США у ОСОБА_1, не видалось можливим із причини відсутності в експертів на цей час впроваджених у судово-експертну практику України методик встановлення абсолютного часу виконання текстів, котрі надруковані за допомогою знакосинтезуючих пристроїв з лазерним способом друку тонером чорного кольору.
Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами.
Згідно з вимогами ст. 526 ЦК України зобовязання повинні виконуватися належним чином і відповідно до умов договору.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається.
Згідно з вимогами ст. 610 ЦК України, порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання.
Відповідно до вимог ст. 611 ЦК України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Відповідно до вимог ст. 599 ЦК України, зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Відповідно до вимог ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Згідно з положеннями ч. ч. 2, 3 ст. 60 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.
Суд, зясувавши дійсні обставини справи, дослідивши зібрані в справі докази в їх сукупності, Висновок експертів № 7699/7700/14-34/7701/14-33 від 02 жовтня 2015 року, дійшов висновку, що згідно боргової розписки, виданої
26 квітня 2013 року ОСОБА_2 отримав у борг від ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 30 000 доларів США на строк до 01 грудня 2013 року під 8 % річних.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 виконав свої зобовязання за договором позики належним чином, а позичальник ОСОБА_2 не виконав свого обовязку щодо повернення коштів за договором позики у передбачений сторонами строк.
У позовній заяві позивач ОСОБА_1 просив стягнути з ОСОБА_2: суму позики 30 000 доларів США; нараховані проценти за користування позикою 5 837,13 доларів США; 3 % річних від простроченої суми 1 653,50 доларів США.
Станом на 02 листопада 2015 року загальний розмір заборгованості ОСОБА_2 становить 37 490,63 доларів США.
Вказана заборгованість, що виникла у відповідача перед позивачем за договором позики, підтверджується розрахунком заборгованості станом на 02 листопада 2015 року.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Вимогами ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Оскільки відповідач ОСОБА_2 не виконує взятих на себе за договором позики зобовязань, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, а тому вирішив стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики з урахуванням нарахованих відсотків, передбачених договором позики, 3 % річних від простроченої суми в розмірі 37 490,63 доларів США.
Також, слід зазначити, що звертаючись з позовом до суду позивач ОСОБА_1 просив стягнути з ОСОБА_2 заборгованість по договору позики в іноземній валюті, а саме в доларах США.
Відповідно до п. 14 постанови Пленуму ВСУ «При судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009 року суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК, частина третя статті 533 ЦК (435-15); Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого
1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і
валютного контролю»).
Згідно положень ст. 2 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» за № 15-93 від 19 лютого 1993 року, резиденти та нерезиденти мають право здійснювати валютні операції з урахуванням обмежень, встановлених цим Декретом та іншими актами валютного законодавства України.
Положеннями ч. 4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» зазначені види операцій для здійснення яких необхідна індивідуальна ліцензія на здійснення разової валютної операції.
Вказаною нормою не передбачено отримання ліцензії для надання позики в іноземній валюті, отже укладаючи договір позики в іноземній валюті, сторони не порушили норми чинного законодавства.
На час розгляду справи офіційний курс гривні щодо іноземних валют Національного банку України становить 100 доларів США = 2299,3727 грн..
Судові витрати по справі слід стягнути з відповідача згідно з вимогами ст. 88 ЦПК України на користь позивача.
Керуючись п. 1 ч. 2 ст. 11, ч. 1 ст. 14, ст. ст. 525, 526, 599, 610, 611, 612, 625, 629, 1046, 1047, ч.ч. 1, 3 ст. 1049, ч. 1 ст. 1050 ЦК України, ст. ст. 88, 213-215, 218, 224, 226 ЦПК України, суд
Позов ОСОБА_1 задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 за договором позики 37 490,63 доларів США, що включає:суму позики в розмірі 30 000 доларів США, суму процентів за користування позикою в розмірі 5 837,13 доларів США, 3% річних від простроченої суми в розмірі 1 653,50 доларів США, та понесені витрати по сплаті судового збору в розмірі 3 964 грн..
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Київської області через Києво-Святошинський районний суд Київської області шляхом подання апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення суду або шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення в разі відсутності в судовому засіданні осіб, які брали участь у справі, під час проголошення судового рішення.

Суддя Ковальчук Л.М.