У х в а л а

іменем україни

5 жовтня 2016 рокм. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,
суддів:Демяносова М.В., Ситнік О.М., Леванчука А.О., Маляренка А.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визнання удаваним договору дарування та поділ майна подружжя, за касаційною ОСОБА_7 на рішення апеляційного суду Херсонської області від 13 січня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2015 року ОСОБА_6 звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що він з ОСОБА_7 перебував у зареєстрованому шлюбі з 26 грудня 2006 року по 8 травня 2014 року. 4 липня 2008 року вони за спільні кошти придбали у ОСОБА_8 45/100 частини житлового будинку по АДРЕСА_1. Однак замість договору купівлі-продажу відповідачі оформили договір дарування, про що він дізнався тільки після розірвання шлюбу, у 2015 році.

ОСОБА_7 відмовляється поділити зареєстровану за нею частину будинку. Просив визнати удаваним договір дарування 45/100 частини житлового будинку по АДРЕСА_1 та розділити спільне сумісне майно, визнати за ним право власності на

22/100 частини, а за ОСОБА_7 залишити 23/100 частини.

Рішенням Комсомольського районного суду м. Херсона від 3 листопада 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Херсонської області від 13 січня 2016 року рішення Комсомольського районного суду м. Херсона від 3 листопада 2015 року скасовано.

Позов ОСОБА_6 задоволено.

Визнано удаваним договір дарування 45/100 частини жилого будинку АДРЕСА_1

Визнано, що між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 4 липня 2008 року укладено договір купівлі-продажу 45/100 частини вказаного будинку.

Визнано за ОСОБА_7 право власності на 22/100 частини, залишивши у власності ОСОБА_7 право власності на 23/100 його частини.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погодившись із вищезазначеними судовими рішеннями,

ОСОБА_7 звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою, в якій просила скасувати рішення апеляційного суду Херсонської області від 13 січня 2016 року, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII«Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на наступне.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не є стороною договору і не довів допустимими доказами того факту, що між відповідачами фактично було укладено договір купівлі-продажу частини жилого будинку.

Скасовуючи рішення районного суду та задовольняючи позов, апеляційний суд виходив із того, що договір дарування було укладено з метою приховання договору про купівлі-продажу, оскільки між сторонами договору відсутні будь-які родинні та дружні зв'язки.

Проте висновки судів першої та апеляційної інстанцій не ґрунтуються на нормах матеріального закону та не відповідають наявним у справі доказам.

Судом встановлено, що 4 липня 2008 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 укладено договір дарування, за яким ОСОБА_7 отримала в дар 45/100 частини житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 6).

Згідно із п. 10 спірного договору сторони домовились, що під передачею будинку слід вважати символічну передачу речі. Прийняття обдарованою примірника договору дарування свідчить про те, що передача речі відбулась.

Заочним рішенням Комсомольського районного суду м. Херсона від

8 травня 2014 року шлюб, укладений 26 грудня 2006 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_6, розірвано.

Згідно з п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від

6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» за удаваним правочином (ст. 235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст. 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені ст. 216 ЦК України, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний.

Враховуючи викладене, позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладання правочину, що за його думкою є удаваним, 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети ніж приховати інший правочин, 4) настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Однак суд першої інстанції, як і апеляційний суд, у порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 303, 316 ЦПК України не встановив фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення справи, та норми права, які регулюють ці правовідносини, не перевірив належним чином доводи позивача про те, що воля ОСОБА_7 та ОСОБА_8 була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин ніж ті, що виникли між ними в результаті укладення оспорюваного договору.

Водночас апеляційний суд, вирішуючи спір, взяв до уваги лише пояснення відповідача ОСОБА_8 про те, що він отримав від ОСОБА_7 гроші за будинок, при цьому суд належним чином не перевірив наявність доказів на підтвердження вказаних пояснень, а саме наявність розписки, квитанції чи інших доказів передачі грошових коштів, та не встановив джерело вказаних коштів.

Крім того, суди першої та апеляційної інстанції, всупереч вимогам ч. 3 ст. 61 ЦПК України, не звернули уваги на те, що заочним рішенням Комсомольського районного суду м. Херсона від 8 травня 2014 року встановлено відсутність спору з приводу розподілу майна між ОСОБА_7 та ОСОБА_6

Таким чином, ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами повністю не встановлені, оскаржувані рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені порушення норм процесуального права призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ч. 3 ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити частково.

Рішення Комсомольського районного суду м. Херсона від 3 листопада 2015 року та рішення апеляційного суду Херсонської області від 13 січня 2016 рокускасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: М.В. Дем'яносов

А.О.Леванчук

А.В.Маляренко

О.М.Ситнік