УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Кузнєцова В.О., Мостової Г.І., Наумчука М.І.,-
розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання недійсним договору дарування, відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 11 вересня 2015 року та ухвалу колегії суддівсудової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Івано-Франківської області від 12 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про визнання недійсним договору дарування, відшкодування моральної шкоди. Позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що у 2000 році він переніс інфаркт, його становище після цього було важким і невпевненим. Він з дочкою - відповідачем ОСОБА_5 проживали у квартирі АДРЕСА_1, яку вдвох приватизували у рівних частках на підставі свідоцтва про право власності на житло від 26 червня 2001 року. 28 листопада 1991 року Липівською сільською радою Тисменицького району Івано-Франківської області йому було надано дозвіл на будівництво житлового будинку на виділеній земельній ділянці площею 0,15 га. Станом на 01 січня 2001 року будинок був майже повністю закінчений, але не введений в експлуатацію. Відповідач умовила його, щоб він подарував їй зазначений незавершений будівництвом будинок, розташований у с. Липівка Тисменицького району Івано-Франківської області, а згадана квартира, яка належала їм обом, залишилася йому. У червні 2001 року він звернувся із заявою до Липівської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області про надання дозволу на дарування незавершеного будинку по вул. Копанки і переоформлення на дочку присадибної земельної ділянки. Рішенням Липівської сільської ради від 17 червня 2001 року такий дозвіл йому було надано, і наступного дня, після отримання свідоцтва про приватизацію квартири, 27 червня 2001 року ним було подаровано відповідачу недобудований житловий будинок, відповідно до договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Тисменицького районного нотаріального округу Магас О.Є. та зареєстрованого за реєстровим номером 1-312. У 2006 році та 2012 році ним було перенесено ішемічні інсульти. Підставою для звернення до суду з даним позовом стало звернення відповідача у червні 2014 року до суду з позовом до нього про усунення перешкод в користуванні зазначеною вище квартирою, де він проживає. Вважаючи, що відповідач, використовуючи його поганий стан здоров'я, навмисно ввела його в оману; підставами для визнання недійсним оспорюваного договору вважає помилку (ст.229 ЦК України), обман з боку відповідачки (ст.230 ЦК), вчинення правочину під впливом тяжкої обстановки (ст.233 ЦК України). Позивач зазначав, що своїми неправомірними діями відповідач спричинила йому моральну шкоду, яку оцінює у 100 тис грн. Просив визнати недійсним оспорюваний договір дарування від 27 червня 2001 року, повернути йому у власність будинок і присадибну земельну ділянку та стягнути з відповідача у його користь вказану суму на відшкодування завданої моральної шкоди.

Рішенням Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 11 вересня 2015 року, залишеним без змін ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Івано-Франківської області від 12 жовтня 2015 року, у задоволенні позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить судові рішення першої та апеляційної інстанції скасувати із залишенням його позовної заяви без розгляду, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. При визнанні такого правочину недійсним застосовуються наслідки, встановлені статтею 216 цього Кодексу. Сторона, яка скористалася тяжкою обставиною, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки і моральну шкоду, що завдані їй у зв'язку з вчиненням цього правочину (ст. 233 ЦК України).

З роз'яснень, викладених у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 (далі - постанова) вбачається, що відповідно до статей 229 - 233 ЦКправочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

В пункті 20 вказаної постанови роз'яснено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Частиною 2 ст. 59 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, визначившись вірно з характером спірних правовідносин, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, та надавши оцінку наданим сторонами доказам, у їх сукупності, дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позову.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з недоведеності вчинення позивачем оспорюваного правочину від 27 червня 2001 року під впливом помилки, обману чи тяжкої обставини.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, апеляційний суд дійшов ґрунтовного висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду першої інстанції без змін, оскільки на стадії апеляційного провадження позовна заява не може бути залишена без розгляду за заявою позивача, або у зв'язку з неявкою позивача без поважних причин у зв'язку із закінченням розгляду справи по суті в суді першої інстанції.

Відповідно до вимог ст. 306 ЦПК України, в апеляційному суді позивач має право відмовитися від позову, а сторони - укласти мирову угоду відповідно до загальних правил про ці процесуальні дії незалежно від того, хто подав апеляційну скаргу.

Встановлено і це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 11 вересня 2015 року та ухвала колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Івано-Франківської області від 12 жовтня 2015 року постановлені з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відсутні й передбачені ст. 338 ЦПК України підстави для обов'язкового скасування судового рішення.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 11 вересня 2015 року та ухвалу колегії суддівсудової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Івано-Франківської області від 12 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.О. Кузнєцов
Г.І. Мостова
М.І. Наумчук