АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження: № 22-ц-/790/4984/15 Головуючий: 1 інстанції
Справа: № 611/1198/14-ц Черних Є.А.
Категорія: земельні Доповідач: Даниленко В.М.
Р ІШ Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2015 року м. Харків

Судова колегія судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого: судді - Даниленка В.М.,

Суддів: Швецової Л.А., Кокоші В.В.,

За участю секретаря: Каменської Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в приміщенні суду цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма «Лан» на рішення Барвінківського районного суду Харківської області від 26 травня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма «Лан» про визнання договору оренди земельної ділянки недійсним, -

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2014 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з вищезазначеним позовом, у якому вказував на те, що на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1, виданого Барвінківською райдержадміністрацією 10.12.2002 року, він є власником земельної ділянки сільськогосподарського призначення, кадастровий № НОМЕР_2, площею 5,7504 га., розташованої на території Мечебилівської сільської ради Барвінківського району Харківської області, КСП «Іскра».

У 2014 році позивачеві стало відомо, що належна йому земельна ділянка знаходиться у користуванні (оренді) Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма «Лан» (далі: ТОВ АФ «Лан») на підставі нібито укладеного між сторонами договору оренди землі б/н від 30.03.2007 року, зареєстрованого у Барвінківському районному відділі реєстрації земель (запис у Державному реєстрі земель № 84 від 14.12.2007 року), за яким позивач передав, а відповідач прийняв у строкове платне користування терміном на 15 років земельну ділянку, що належить позивачеві на праві приватної власності.

Додатком до цього договору оренди землі є акт приймання-передачі належної позивачеві земельної ділянки орендарю без зазначення дати його складання та посилання на конкретний договір оренди землі.

Проте, ані договору оренди належної йому земельної ділянки, засвідченого мокрими печатками ТОВ АФ «Лан» та районного відділу реєстрації земель, ані акту приймання-передачі цієї земельної ділянки позивач не підписував, підписи на цих документах вчинені невідомою йому особою (особами), а відтак відповідач - ТОВ АФ «Лан» безпідставно використовує належну йому земельну ділянку у своїх господарських цілях.

Посилаючись на вказані обставини, а також на те, що наміру передавати належну йому земельну ділянку в оренду ТОВ АФ «Лан» він не мав, свого волевиявлення на укладення з відповідачем вищезазначеного договору оренди землі не виявляв, позивач ОСОБА_2 просив суд на підставі ст.ст. 11, 202, ч.ч. 1, 3-4 ст. 203, ч. 2 ст. 207, ч. 1 ст. 208, ч. 1 ст. 236 ЦК України, ст.ст. 1, 2, 14, 16 Закону України «Про оренду землі» визнати недійсним договір оренди земельної ділянки б/н від 30.03.2007 року, укладений між ним та ТОВ АФ «Лан», який зареєстрований у Барвінківському районному відділі реєстрації земель Харківської філії Державного підприємства Центр державного земельного кадастру Державного комітету України по земельних ресурсах, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 14.12.2007 року № 84.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_2 та його представник підтримали заявлені ним вимоги в повному обсязі й наполягали на їх задоволенні, посилаючись на обставини, наведені в позовній заяві, та висновок судової почеркознавчої експертизи № 251 від 16.04.2015 року, проведеної по справі судовим експертом Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса.

Представники відповідача - ТОВ АФ «Лан» заявлені позивачем ОСОБА_2 вимоги не визнали та заперечуючи проти задоволення цих вимог, вказували на те, що спірний договір оренди землі укладено між сторонами з дотриманням вимог законодавства, цей договір містить всі істотні умови, передбачені ст. 15 Закону України «Про оренду землі», та був підписаний позивачем власноручно.

Кожна із сторін виконувала умови укладеного договору, зокрема, позивач протягом 2007-2014 років особисто отримував від ТОВ АФ «Лан» орендну плату та певні послуги за користування його земельною ділянкою й будь-яких претензій чи заперечень щодо спірного договору не мав. Крім того, належним та безспірним свідченням того, що позивач ОСОБА_2 знав про наявність спірного договору оренди землі, є видатковий касовий ордер від 26.10.2010 року про отримання останнім орендної плати за 2010 рік у сумі 1 738,00 грн., а тому в будь-якому випадку позивач пропустив трирічний строк позовної давності для звернення до суду з вимогою про визнання спірного договору недійсним.

Рішенням Барвінківського районного суду Харківської області від 26 травня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено.

Визнано недійсним договір оренди землі б/н від 30.03.2007 року, укладений між ОСОБА_2 та ТОВ АФ «Лан», щодо належної позивачеві земельної ділянки сільськогосподарського призначення, площею 5,7504 га., кадастровий № НОМЕР_2, розташованої на території Мечебилівської сільської ради Барвінківського району Харківської області, який зареєстрований у Барвінківському районному відділі реєстрації земель 14.12.2007 року за № 84.

При цьому судом першої інстанції вирішено й питання щодо розподілу судових витрат по справі.

Стягнуто з відповідача - ТОВ АФ «Лан» на користь позивача ОСОБА_2 судові витрати, понесені ним по справі, а саме: 243,60 грн. сплаченого судового збору та 4 736,00 грн. витрачених на оплату проведеної по справі судової почеркознавчої експертизи.

Не погодившись із таким рішенням районного суду, відповідач - ТОВ АФ «Лан» в апеляційній скарзі просить скасувати це судове рішення та ухвалити по справі нове рішення, яким відмовити в задоволенні заявлених позивачем ОСОБА_2 вимог за їх безпідставністю.

В обґрунтування своєї скарги ТОВ АФ «Лан» посилається на неповне з'ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, та порушення судом норм матеріального й процесуального права, що призвело до неправильного вирішення цивільно-правового спору по суті.

Зокрема, апелянт вказує на те, що суд першої інстанції, приймаючи рішення у справі, не надав належної правової оцінки факту спливу строку позовної давності за вимогами позивача ОСОБА_2, який протягом 2007 - 2014 років щорічно особисто отримував орендну плату та відповідні послуги за користування відповідачем належною тому земельною ділянкою.

Так, 26 жовтня 2010 року за видатковим касовим ордером № 705 позивач ОСОБА_2 отримав у рахунок передплати (авансу) за оренду землі за 2010 рік грошові кошти в сумі 1 738,00 грн.

Також, 28 листопада 2011 року позивач особисто отримав від відповідача за видатковим касовим ордером № 786 грошові кошти у сумі 1 270,00 грн. у рахунок передоплати (авансу) за оренду землі за 2011 рік.

Тобто, особисте отримання позивачем орендної плати за оренду належної йому земельної ділянки в 2010 році є належним свідченням того, що він вже тоді знав і про існування спірного договору, і про користування відповідачем його земельною ділянкою, в зв'язку з чим перебіг позовної давності для вимог позивача розпочався не пізніше 26.10.2010 року та сплинув 27.10.2013 року, але з вищезазначеним позовом до суду останній звернувся лише в грудні 2014 року.

Крім того, апелянт посилається на те, що договір оренди земельної ділянки б/н від 30.03.2007 року, який був укладений між позивачем та відповідачем, підписаний обома сторонами та виконується належним чином з 2007 року. Цей оригінальний договір знаходиться у відповідача та експертом не досліджувався, а відтак висновок експерта щодо виконання в екземплярі договору, який зберігався у позивача, його підпису іншою особою, не може свідчити про недійсність договору в цілому, оскільки не спростовано підпис належних осіб на усіх інших оригінальних екземплярах цього договору.

Також, апелянт вказує на те, що навіть допускаючи той факт, що підпис на екземплярі договору, який наданий до суду позивачем, виконаний не ним, а іншою особою, не є підставою для визнання укладеного між сторонами договору оренди землі недійсним, оскільки щорічна сплата відповідачем орендної плати за користування належною позивачеві земельною ділянкою, яку той приймав, не висовуючи жодних заперечень чи претензій, свідчить про вчинення сторонами неодноразових дій, спрямованих на прийняття спірного договору до виконання, та схвалення позивачем договору оренди земельної ділянки, укладеного від його імені іншою особою.

Представник позивача ОСОБА_2 у своїх письмових запереченнях на подану апеляційну скаргу просить її відхилити, а рішення суду першої інстанції, ухвалене по справі, залишити без змін, вважаючи його законним і обґрунтованим. При цьому він вказує на те, що факт отримання позивачем від ТОВ АФ «Лан» грошових коштів у період 2010-2011 років за видатковими касовими ордерами, на які посилається апелянт, будь-якого відношення до спірного договору оренди землі не має, оскільки підставою для отримання цих коштів були інші позадоговірні відносини сторін, а про наявність спірного договору оренди належної йому земельної ділянки позивач дізнався лише в 2014 році після звернення до відділу Держкомзему у Барвінківському районі Харківської області, де й отримав оригінал цього договору.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення районного суду у відповідності до ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга ТОВ АФ «Лан» підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції, ухвалене по справі, скасуванню з ухваленням у справі нового рішення, виходячи з наступного.

Відповідно до 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених дослідженими в судовому засіданні доказами.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущений строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Проте, в даному випадку ухвалене судом першої інстанції у справі рішення не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам процесуального закону.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2, районний суд виходив із того, що спірний договір оренди належної останньому земельної ділянки ним не підписувався, що свідчить про відсутність його волевиявлення на укладення цього договору та є підставою для визнання зазначеного договору недійсним.

При цьому відмовляючи в задоволенні заяви відповідача ТОВ АФ «Лан» про застосування до спірних правовідносин правил позовної давності, суд першої інстанції послався на те, що про наявність спірного договору оренди землі позивач ОСОБА_2 дізнався лише в 2014 році, а тому строк позовної давності для звернення до суду за захистом своїх прав останнім не пропущено.

Однак, повністю погодитися з такими висновками районного суду судова колегія не може, з наступних підстав.

За приписами ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтями 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст.ст. 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведеності перед судом їх переконливості.

Особи, які беруть участь у справі, розпоряджаються своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема, звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги із них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно зі ст. ст. 59, 60 цього ж Кодексу доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу, надавши до суду належні та допустимі докази на їх підтвердження, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Обставини, які мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтями 15, 16 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, у тому числі й у судовому порядку.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

За приписами ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема є договори та інші правочини.

За змістом ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори) (ст. 202 ЦК України).

Будь-який правочин має набути чинності, тобто набрати юридичної сили. Для цього він має відповідати вимогам, встановленим законом, зокрема вимогам ч. 3 ст. 203 ЦК України, згідно якої волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Як вольова дія правочин являє собою поєднання волі та волевиявлення.

Таким чином, будь-який правомірний правочин реалізується суб'єктом через його відповідне зовнішнє волевиявлення, яке повинно бути виражене об'єктивно та відповідати внутрішній волі учасника правочину, оскільки в противному випадку можуть мати місце негативні наслідки.

Відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 Цивільного кодексу України, а саме: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі ; 4) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно ч. 1 ст. 216, ч. 1 ст. 236 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

За змістом ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст.ст. 6, 627 ЦК України).

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Закон передбачає вчинення правочинів в усній або письмовій формі (ст. 205 ЦК України). Окремі правочини, вчинювані в письмовій формі, потребують нотаріального посвідчення, а також спеціальної державної реєстрації. Вимоги закону щодо необхідності вчинення правочинів у певній формі спрямовані сприяти фіксації волевиявлення суб'єкта правочину, що зрештою у разі судового спору забезпечить доказовість реального існування між сторонами відповідного правовідношення та реальність їхніх взаємних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 2 ст. 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Спеціальним законом, яким регулюються відносини, пов'язані з орендою землі, є Закон України «Про оренду землі» від 6 жовтня 1998 року № 161-XIV.

За змістом ст. 1 Закону України «Про оренду землі» оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Згідно ст. 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

За приписами ст.ст. 14, 16 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі укладається у письмовій формі. Укладення договору оренди земельної ділянки із земель приватної власності здійснюється за згодою орендодавця та особи, яка згідно із законом вправі набувати право оренди на таку земельну ділянку.

Передача об'єкта оренди орендарю здійснюється орендодавцем у строки та на умовах, що визначені у договорі оренди землі, за актом приймання-передачі.

За змістом статей 18, 20 Закону України «Про оренду землі» (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації, після здійснення якої договір набуває чинності, а орендар право використання орендованої ним земельної ділянки.

Частиною першою статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Отже, сторони договору, дійшовши згоди щодо всіх істотних умов договору оренди землі, складають і підписують договір, надаючи згоді встановленої форми, з метою подальшої реалізації своїх взаємних прав та обов'язків, обумовлених цим договором.

Статтями 317, 321 ЦК України, ст. 41 Конституції України передбачено, що право володіння, користування та розпорядження своїм майном належить власнику.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно зі ст. 373 ЦК України, ст. 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону.

Відповідно до положень ст. 386 ЦК України, ст. 152 Земельного кодексу України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності, у тому числі й прав власності на землю.

Власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його права на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з частиною третьою статті 152 ЗК України, зокрема шляхом: визнання угоди недійсною, або застосування інших, передбачених законом, способів захисту (стаття 16 ЦК України).

Як встановлено по справі, позивач ОСОБА_2 на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1, виданого Барвінківською райдержадміністрацією 10.12.2002 року, є власником земельної ділянки сільськогосподарського призначення, площею 5,7504 га., кадастровий № НОМЕР_2, розташованої на території Мечебилівської сільської ради Барвінківського району Харківської області (а.с. 12).

По справі також встановлено, що 14.12.2007 року Барвінківським районним відділом реєстрації земель Харківської філії Державного підприємства Центр державного земельного кадастру Державного комітету України по земельних ресурсах був зареєстрований договір оренди належної позивачеві ОСОБА_2 земельної ділянки, укладений 30.03.2007 року між ним та відповідачем - ТОВ АФ «Лан» в особі його директора ОСОБА_4 строком на 15 років, про що у Державному реєстрі земель вчинено відповідний запис від 14.12.2007 року за № 84 (а.с. 61-62).

Додатком до цього договору оренди землі є акт прийому-передачі, згідно якого позивач ОСОБА_2 передав, а відповідач - ТОВ АФ «Лан» в особі його директора ОСОБА_4 прийняв в оренду належну останньому земельну ділянку, площею 5,7504 га., кадастровий № НОМЕР_2, розташовану на території Мечебилівської сільської ради (а.с. 63).

Проте, як стверджував позивач ОСОБА_2, наміру передавати належну йому земельну ділянку в оренду ТОВ АФ «Лан» він не мав, спірного договору оренди землі ніколи не підписував, будь-яких осіб на підписання цього договору від його імені не уповноважував, а про наявність зазначеного договору та його державну реєстрацію дізнався в 2014 році при зверненні до відділу Держкомзему у Барвінківському районі Харківської області, де ним було отримано один із оригіналів його примірників.

Згідно висновку судової почеркознавчої експертизи № 251 від 16.04.2015 року, проведеної по справі судовим експертом Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса, підписи від імені ОСОБА_2 у : договорі оренди землі, укладеному 30.03.2007 року між ОСОБА_2, з одного боку, та ТОВ АФ «Лан» в особі ОСОБА_4, з іншого боку, розташований на 4-1 сторінці документа в графі: «Орендодавець»; а також в акті прийому-передачі земельної ділянки без номера та без дати, розташований у графі: «Земельну ділянку здав: ОСОБА_2, - виконані не ОСОБА_2, а іншою особою (а.с. 75-83).

За таких обставин, суд першої інстанції, приймаючи рішення у справі, дійшов обґрунтованого висновку про наявність передбачених ч. 3 ст. 203 ЦК України підстав для визнання договору оренди належної позивачу ОСОБА_2 земельної ділянки сільськогосподарського призначення, площею 5,7504 га., кадастровий № НОМЕР_2, розташованої на території Мечебилівської сільської ради Барвінківського району Харківської області, укладеного 30.03.2007 року між ОСОБА_2 та ТОВ АФ «Лан», недійсним, як такого, що був укладений за відсутності волевиявлення позивача (орендодавця).

Однак, при цьому, вирішуючи питання про застосування до спірних правовідносин правил позовної давності за заявою відповідача ТОВ АФ «Лан», суд першої інстанції без повного та всебічного з'ясування обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення цього питання, а також належної перевірки обґрунтованості доводів відповідача з урахуванням наданих останнім доказів, дійшов помилкового висновку про те, що строк позовної давності для звернення до суду за захистом своїх прав позивачем ОСОБА_2 у даному випадку не пропущений, безапеляційно узявши на віру виключно його твердження, що про наявність спірного договору оренди належної йому земельної ділянки, а відтак і про порушення його прав відповідачем, він дізнався лише в 2014 році.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Таким чином, початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно роз'яснень, наведених у п. 28 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до частини першої статті 261 ЦК - від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Як вбачається з наявних у матеріалах цивільної справи видаткових касових ордерів за: № 705 від 26.10.2010 року, № 786 від 28.11.2011 року, №№ 718 від 14.11.2012 року та 30.11.2012 року, № 762 від 24.10.2013 року, № 690 від 10.06.2014 року та № 757 від 31.07.2014 року, наданих представником відповідача - ТОВ АФ «Лан» на підтвердження своїх заперечень проти заявленого ОСОБА_2 позову, останній щорічно отримував від товариства грошові кошти в рахунок оплати за пай (а.с. 97-100), що представником позивача визнається й не заперечується.

Крім того, згідно наданих відповідачем письмових розрахункових відомостей за 2011, 2013 роки, позивач ОСОБА_2 неодноразово отримував від орендаря - ТОВ АФ «Лан» орендну плату за пай у натуральній формі, а також у формі надання відповідних послуг з обробітки городу (а.с. 101-108).

При цьому, хоча в указаних платіжних документах і зазначено, що орендна плата стосується паю, доводи представника відповідача про те, що це орендна плата, саме за користування належною позивачеві земельною ділянкою згідно спірного договору оренди землі від 30.03.2007 року, стороною позивача не спростовані й будь-яких належних та допустимих, в розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України, доказів на підтвердження протилежного чи наявності між сторонами спору якихось інших оплатних договірних, або позадоговірних відносин, до суду не представлено.

Більш того, як вбачається з письмової заяви позивача ОСОБА_2 про виплату йому орендної плати за 2015 рік, датованої 07.07.2015 року, останній підтвердив, що орендну плату за користування відповідачем належною йому земельною ділянкою згідно спірного договору оренди землі від 30.03.2007 року він за попередні роки отримував у повному обсязі й будь-яких претензій з цього приводу до орендаря не має (а.с. 164, 165).

Таким чином, принаймні з 2010 року позивач ОСОБА_2 вже достеменно знав і про наявність спірного договору оренди належної йому земельної ділянки сільськогосподарського призначення, який ним не підписувався, і про факт використання відповідачем - ТОВ АФ «Лан» цієї земельної ділянки для ведення власного товарного с/г виробництва без її належного оформлення, але до суду з вищезазначеним позовом за захистом своїх прав, як землевласника, звернувся лише в грудні 2014 року, тобто після спливу загального трирічного строку позовної давності, встановленого ст. 257 ЦК України, що з урахуванням відповідної заяви представника ТОВ АФ «Лан», є підставою для відмови в задоволенні заявлених позивачем ОСОБА_2 вимог.

За таких обставин, враховуючи наведене вище, рішення Барвінківського районного суду Харківської області від 26 травня 2015 року, ухвалене у справі, не може бути визнане законним, обґрунтованим, а тим паче справедливим, у зв'язку з чим судова колегія вважає за необхідне на підставі п.п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України скасувати це судове рішення та ухвалити по справі нове рішення, яким відмовити в задоволенні заявлених позивачем ОСОБА_2 вимог, у зв'язку з пропуском останнім строку позовної давності для захисту своїх порушених прав у судовому порядку.

Таким чином, з огляду на викладене та керуючись ст. ст. 11, 15, 16, 202, 203, 205, 215, 216, 236, 253, 256, 257, 260, 261, 267, 386, 626 ЦК України, ст.ст. 1, 13, 14, 16, 152 Закону України «Про оренду землі», ст. ст. 1, 3, 4, 10, 11, 57-61, 213, 214, 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма «Лан» - задовольнити частково.

Рішення Барвінківського районного суду Харківської області від 26 травня 2015 року, ухвалене по справі, - скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма «Лан» про визнання договору оренди земельної ділянки б/н від 30.03.2007 року недійсним - відмовити в зв'язку з пропуском строку позовної давності для звернення до суду за захистом своїх прав.

Рішення апеляційного суду набирає чинності негайно, але може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня його проголошення.

Головуючий:

Судді: