АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження №22-ц/790/5199/15 Головуючий 1 інстанції -
Справа № 639/2945/15-ц ТрухановичВ.В.
Категорія: захист прав споживача Доповідач -Гальянова І.Г.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого , судді: Гальянової І.Г.,

суддів: Швецової Л.А.,

Костенко Т.М.,

за участю секретаря: Сватенко Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Холдінг» на рішення Жовтневого районного суду м.Харкова від 08 червня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Холдінг» про захист прав споживача, визнання договору та угоди до нього недійсним, стягнення матеріальної та моральної шкоди,-

ВСТАНОВИЛА :

30 березня 2015 року представник позивача звернувся до суду з позовом, в кому просив : визнати недійсними з моменту укладання Договір №000001 фінансового лізингу від 04.11.2014 року та Угоду №1 до договору №000001 фінансового лізингу, укладені між ТОВ «Євролізинг Холдінг» та позивачем ; стягнути з відповідача на користь ОСОБА_3 на відшкодування матеріальних збитків та моральної шкоди грошові кошти в розмірі 103 713,23 грн., а саме: матеріальні збитки у подвійному розмірі 52 250 грн., матеріальні збитки у вигляді упущеної вигоди у розмірі 21 193,23 грн., витрати на правову допомогу у розмірі 10 000 грн., моральну шкоду у розмірі 20 000 грн.

В обґрунтування своїх позовних вимог представник позивача посилається на те, що 04.11.2014 року між ТОВ «Євролізинг Холдінг», як лізингодавцем, та ОСОБА_3, як лізингоодержувачем, було укладено договір №000001 фінансового лізингу на придбання трактору МТЗ-892. В цей же день, 04.11.2014 року, між сторонами було укладено Угоду №1 до вказаного договору про надання інформаційних та консультативних послуг. На підставі вищевказаного Договору та Угоди, ОСОБА_3 сплатив на рахунок ТОВ «Євролізинг Холдінг» грошові кошти у розмірі 26000 грн. за надання інформаційно-консультативних, консультативно-роз'яснювальних та довідкових послуг з питань виконання умов Договору №000001 фінансового лізингу від 04.11.2014 року.

Представник позивача, посилаючись на ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», вказує на те, що Договір №000001 фінансового лізингу від 04.11.2014 року та Угода № 1 від 04.11.2014 року про надання інформаційних та консультативних послуг до вказаного Договору № 000001 фінансового лізингу вчинені відповідачем шляхом нечесної підприємницької практики, яка полягає у введення позивача в оману ненаданням та наданням у нечіткий, незрозумілий та двозначний спосіб інформації, необхідної для здійснення позивачем свідомого вибору, що стосується основних характеристик предмету лізингу, способу розрахунку ціни, статусу відповідача та наявності у нього ліцензії на здійснення фінансового лізингу, у зв'язку з чим вказані Договір та Угода підлягають визнанню судом недійсними з моменту їх укладання.

Також вважає, що до договору №000001 фінансового лізингу від 04.11.2014 року та до угоди №1 від 04.11.2014 року про надання інформаційних та консультативних послуг до відповідачем включені умови, які є несправедливими, оскільки вони суперечать принципу добросовісності, а їх наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду позивача як споживача, у зв'язку з чим умови п. 4.3.5, 5.4, 8.15, 12.11 Договору та п. 1.1, 1.2, 2.1, 3.1, 6.3, 6.4, 6.5 Угоди, на підставі ч. 7 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», повинні бути визнані судом недійсними з моменту їх укладання.

При цьому, позивач зазначає, що Угода №1 від 04.11.2014 року про надання інформаційних та консультативних послуг, у тому числі і п. 1.1. її умов, взагалі не містить інформації та реквізити Договору фінансового лізингу та Додатків до нього, виконання яких Відповідач зобов'язався роз'яснити позивачу, а позивач повинен був оплатити, у зв'язку з чим надання послуги за вказаною Угодою відповідач обумовив на власний розсуд.

На думку представника позивача, вказаними діями відповідач ввів ОСОБА_3 в оману шляхом замовчування найменування продавця предмету лізингу, фактичної наявності предмета лізингу у цього продавця, дати виготовлення предмета лізингу, специфікації, року випуску, кольору та походження предмета лізингу, тобто його детальних особливостей, що свідчить про відсутність в зазначеному Договорі основних характеристик та індивідуальних ознак предмета лізингу.

Надання у нечіткий, незрозумілий та двозначний спосіб вищевказаної інформації, необхідної позивачу для здійснення свідомого вибору, викладеної у вищевказаних умовах Договору, ввели Позивача в оману щодо ціни та способу розрахунку ціни предмета лізингу.

Представник позивача також зазначає, що після укладання 04.11.2014 року з відповідачем Договору №000001 фінансового лізингу та Угоди №1 до нього позивачу стало очевидним, що умови вказаного Договору фінансового лізингу не будуть та не можуть бути виконані з вини відповідача, оскільки останній не має статусу фінансової установи, та не має ліцензії на здійснення діяльності з надання фінансових послуг, тобто не має права надавати фінансові послуги з фінансового лізингу, у зв'язку з чим фактично не може виконати умови п. 1.1, та інші умови Договору фінансового лізингу.

У зв'язку з вищевикладеним представник позивача вважає, що ОСОБА_3 завдано матеріальні збитки та моральну шкоду на загальну суму 103 713,23 грн., з яких: матеріальні збитки у подвійному розмірі 52 250 грн., матеріальні збитки у вигляді упущеної вигоди у розмірі 21 193,23 грн., витрати на правову допомогу у розмірі 10 000 грн., моральну шкоду у розмірі 20 000 грн.

06 травня 2015 року представником відповідача було надано суду першої інстанції письмові заперечення, в яких він, посилаючись на безпідставність позовних вимог позивача, просив суд відмовити в задоволенні позову.

Як на підставу своїх заперечень представник відповідача посилався на те , що відповідно до положень Угоди ОСОБА_3 отримав консультативні послуги та сплатив за них 26 000 грн. Спірна угода укладена з дотриманням загальних засад цивільного законодавства, та відповідач мав необхідний обсяг цивільної дієздатності для її вчинення.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Харкова від 08 червня 2015 року вказані позовні вимоги позивача задоволені частково.

Суд визнав недійсними з моменту їх укладання Договір фінансового лізингу №000001 від 04.11.2014 року та Угоду про надання інформаційних та консультативних послуг від 04.11.2014 року укладені між ТОВ «Євролізинг Холдінг» та ОСОБА_3

Суд стягнув з ТОВ «Євролізинг Холдінг» на користь ОСОБА_3 матеріальну шкоду у розмірі 52 520 грн. та 10 000,00 грн. витрат на правову допомогу та на рахунок держави 552,52 грн. судового збору. Суд відмовив позивачу в задоволенні позовних вимог в іншій частині.

В апеляційній скарзі представник відповідача просить скасувати вказане рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги обгрунтовує невідповідністю висновків суду обставинам справи та наявним у справі доказам, порушенням судом першої інстанції норм матеріального права.

Представник відповідача зазначає, що при ухваленні рішення суд не врахував положення статей 204 та 627 ЦК України , які визначають презумпцію правомірності правочину та оспорюваний позивачем правочин, відповідав його волі та був спрямований на реальне настання правових наслідків , що ним були обумовлені , а тому, на думку представника відповідача факт того, що на час укладення договору відповідач не був взятий на облік в Нацкомфінпослуг, не є підставою для визнання такого договору недійсним та відповідач мав намір виконувати даний договір та здійснював всі необхідні дії для його виконання , тому відсутність ліцензії на надання послуг з фінансового лізингу не свідчать про те,що відповідач не мав права укладати даний договір. Також зазначає на безпідставний висновок суду про те, що в договорі фінансового лізингу відсутні індивідуалізуючи ознаки предмета лізингу та зазначає, що в додатку № 3 до Договору вказана марка предмету лізингу та його модель,що є індивідуальними ознаками даного його предмету .

В запереченнях на апеляційну скаргу , представник позивача, посилаючись на законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та безпідставність доводів апеляційної скарги, просить рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та заперечень на апеляційну скаргу, судова колегія приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно до вимог ч.1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови позивачу в задоволенні позовних вимог сторонами в апеляційному порядку не оскаржується , а тому законність і обґрунтованість рішення суду в цій частині судом апеляційної інстанції не перевіряється.

Задовольняючи частково вказані позовні вимоги позивача, визнаючи недійсними з моменту їх укладання Договір фінансового лізингу №000001 від 04.11.2014 року та Угоду про надання інформаційних та консультативних послуг від 04.11.2014 року укладені між ТОВ «Євролізинг Холдінг» та ОСОБА_3 та стягуючи з ТОВ «Євролізинг Холдінг» на користь ОСОБА_3 матеріальну шкоду у розмірі 52 520,00 грн., суд першої інстанції , з посиланням на вимоги статі 1, 2, 3,16 Закону України «Про фінансовий лізинг», п. З ч.І ст. 9 Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності», ст. 2, ч.І ст. 1, ч.ч.1 та 2 ст. 7, ч. 2 ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» ч. 1 ст. 227 ст. 806 ,ч. 1 ст. 227, ч.1 ст.229, ст.230 ЦК України, ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», виходив з того, що вказані правочини вчинені відповідачем шляхом нечесної підприємницької практики, через ненадання та надання у нечіткий, незрозумілий та двозначний спосіб інформації, необхідної для здійснення позивачем свідомого вибору що стосується основних характеристик предмету лізингу, способу розрахунку ціни, статусу відповідача та наявності у нього ліцензії на здійснення фінансового лізингу, замовчування представником ТОВ «Євролізинг Холдінг» відсутності у товариства статусу фінансової установи та відсутності ліцензії на здійснення діяльності з надання послуг фінансового лізингу, у зв'язку з чим ввів позивача в оману , визнаючи недійсною Угоду про надання інформаційних та консультативних послуг від 04.11.2014 року укладені між ТОВ «Євролізинг Холдінг» та ОСОБА_3 , суд виходив з того, що вона є похідною від зазначеного договору фінансового лізингу, який підлягає визнанню недійсним , а стягуючи з відповідача на користь позивача матеріальні збитки в розмірі 52520,00грн., суд з посиланням на ч.2 ст. 230 ЦК України, виходив з введення відповідачем позивача при укладенні вказаного договору внаслідок чого спричинив позивачу матеріальні збитки в зазначеному розмірі.

При цьому, судом першої інстанції встановлено , підтверджено наявними у справі доказами та сторонами не заперечується, що 04 листопада 2014 року між ТОВ «Євролізинг Холдінг», яке на час укладання договору не мало статусу фінансової установи та ліцензії на укладання договору фінансового лізинг, як лізингодавцем та позивачем як лізингоодержувачем було укладено Договір №000001 фінансового лізингу (а.с. 29-43).

Відповідно до п. 1.1 умов вказаного договору, лізингодавець зобов'язується придбати предмет лізингу, а лізингоодержувач зобов'язується прийняти предмет лізингу та сплачувати платежі та інші платежі згідно з умовами цього договору. Згідно п. 3.1 умов договору фінансового лізингу, предметом лізингу є трактор МТЗ-892.

Умовами договору фінансового лізингу також передбачено, що складові лізингових платежів, їх суми та дати платежів, визначені у Графіку лізингових платежів у Додатках №1, 2 до цього договору, які є його невід'ємною частиною (п. 8.1 договору).

До складу лізингових платежів включаються: 1) Перший лізинговий платіж, який складається з комісійної винагороди за організаційні заходи, авансу ціни предмета лізингу, комісійної винагороди за передачу предмета лізингу; 2) Періодичний авансовий платіж, 3) Другий авансовий платіж, який складається з періодичних лізингових платежів (п. 8.2 договору).

Усі поточні авансові та лізингові платежі (в тому числі періодичні лізингові платежі) по даному Договору сплачуються лізингоодержувачем рівними частинами з 1-го по 10-е число поточного місяця, що вказується в Додатках №1,2 (п. 8.5 договору).

Згідно Додатку №1 (Графік сплати першого лізингового платежу), вартість предмета лізингу становить 260 000 грн., сума виплат - 130 000 грн., щомісячний платіж - 10 833,33 грн., комісія за організацію - 26 000 грн., комісія за передачу - 7 800 грн. (а.с. 41).

Суми зазначені у Додатку №1 відповідно до п. 2.1. договору є Авансовим платежем - сумою, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу, в розмірі вказаному в Додатку №1, сплачена лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця до дати передачі предмета лізингу.

Додатком №2 (Графік сплати другого лізингового платежу) передбачено, що вартість предмета лізингу становить 260 000 грн., сума виплат - 130 000 грн., викупна вартість - 3 900 грн., відсоткова ставка - 12,00%, комісія - 5,00%, період лізингу - 60 місяців, щомісячний платіж - 3 230,83 грн.

Додатком №3 до договору фінансового лізингу визначено специфікацію предмета лізингу, та зазначено в його якості: марка - трактор МТЗ, модель - 892, кількість - 1, ціна - 260 000,00 грн. , та в зазначеному додатку ознаки, відсутні ознаки які можуть бути властиві тільки йому, зокрема рік випуску, колір, номер кузова, шасі, та виробник (а.с. 43).

Судом першої інстанції також встановлено та підтверджено наявними у справі доказами, що в цей же день сторонами було укладено Угоду №1 про надання інформаційних та консультаційних послуг до Договору №000001 фінансового лізингу (а.с. 46).

Відповідно до п. 1.1 умов вказаної угоди, замовник доручає, а виконавець приймає на себе зобов'язання надати замовнику інформаційно-консультаційні, консультаційно-роз'яснювальні, довідкові послуги з питань виконання замовником та виконавцем умов Договору та Додатків до нього.

Замовник сплачує одноразово на користь виконавця Одноразовий платіж у сумі 26 000 грн., 10% від вартості товару, яка визначена у Додатку №1 до Договору та сплачується шляхом перерахування вказаної суми у гривні на розрахунковий рахунок виконавця в момент підписання сторонами даної угоди (п. 2.1 умов Угоди).

Судом першої інстанції також встановлено та підтверджено наявними у справі доказами, що 04.11.2014 року позивачем було сплачено 26 260,00 грн. в якості сплати витрат за Угодою №1 до договору фінансового лізингу №000001 від 04.11.2014 року. (а.с. 44-45).

Судом першої інстанції також встановлено та підтверджено наявними у справі доказами, що можливість надавати послуги з фінансового лізингу виникла у ТОВ «Євролізинг Холдінг» лише з 18.02.2015 року, з дати взяття на облік товариства як юридичної особи, яка може систематично надавати фінансову послугу з фінансового лізингу (а.с. 27-28, 76).

Матеріали справи також свідчать про те, що у січні 2015 року позивач звертався до відповідача з заявою, в якій посилаючись на при укладенні вказаних договору фінансового лізингу та додаткової угоди № 1 до нього він був введений в оману, просив переглянути умов вказаного договору та в разі відмови в такому перегляді, розірвати як договір , так і додаткову угоду до нього № 1 та повернути йому сплачені 26000,00 грн.(а.с. 49-52).

Відповідно до повідомлення директора ТОВ « Євролізинг Холдінг від 30 січня 2015 року», вказаний договір на підставі зазначеної заяви позивача вважається розірваним на підставі ст. 6 Угоди № 1 до вказаного договору ( а.с.53).

Між тим, за змістом ст.6 умов Угоди № 1 до зазначеного вище договору лізингу, яку як на підставу повідомлення про розірвання договору посилався директор ТОВ «Євролізинг Холдінг» в зазначеній статті, а саме пунктах 6.1 - 6.5 її умов, передбачено порядок розірвання саме Угоди до договору лізингу, а не порядок розірвання самого договору ( а.с.46-48).

Оскільки ж розірвання вказаного договору та визнання вказаного договору та Угоди до нього недійсними передбачають різні правові наслідки, то таке розірвання договору не позбавляє позивача права на звернення до суду з позовом про визнання вказаних правочинів недійсними.

В пункті 2 частини 1 статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність, що вводить споживача в оману.

Відповідно до пунктів 1 та 5 частини 2 вказаної норми Закону, якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно, зокрема, основних характеристик продукції, таких як: її наявність, переваги, небезпека, склад, методи використання, гарантійне обслуговування, метод і дата виготовлення або надання, поставка, кількість, специфікація, географічне або інше походження, очікувані результати споживання чи результати та основні характеристики тестів або перевірок товару; наявність ліцензії на здійснення такої діяльності.

Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Частиною 6 даної статті передбачено, що правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Вказані обставини справи та вимоги норм матеріального права свідчать про те, що суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку щодо укладення позивачем та відповідачем зазначеного договору фінансового лізингу з застосуванням останнім нечесної підприємницької діяльності, у вигляді : замовчування ним при укладанні вказаного договору відсутності у Товариства статусу фінансової установи та відсутності ліцензії на здійснення діяльності з надання послуг фінансового лізингу в внаслідок чого ввів в оману позивача щодо прав ТОВ «Євролізинг Холдінг» на укладання такого договору фінансового лізингу, а також не надав позивачу інформації найменування продавця предмету лізингу, фактичної наявності предмета лізингу у цього продавця, дати виготовлення предмета лізингу, специфікації, року випуску, кольору та походження предмета лізингу, тобто його детальних особливостей та замовчування вказаних обставин спонукало споживача дати згоду на здійснення вказаного правочину, на який в іншому випадку він не погодився б.

Судова колегія також погоджується з висновком суду першої інстанції , що Угода №1 до Договору фінансового лізингу є похідною від Договору фінансового лізингу №000001 від 04.11.2014 року та її чинність безпосередньо пов'язана з чинністю Договору.

Між тим, судова колегія не може погодитись з висновком суду щодо визнання вказаних правочинів недійсними, виходячи з наступного.

Згідно з частинами 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. За положенням ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Таким чином, указаний Закон установив недійсність правочинів, здійснених із використанням нечесної підприємницької діяльності, яка полягає, зокрема у зазначений вище спосіб .

Як роз'яснено у п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

Частиною 2 ст. 215 ЦК України встановлено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Таким чином, суд першої інстанції, встановивши, що оспорюваний позивачем договір є нікчемним, внаслідок того, що його недійсність передбачена законом, дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для задоволення цієї вимоги позивача, а повинен був лише обмежитись констатацією факту нікчемності як зазначеного договору фінансового лізингу так і Угоди № 1 до цього договору, яка є похідною від Договору фінансового лізингу №000001 від 04.11.2014 року та її чинність безпосередньо пов'язана з чинністю цього Договору.

Також не можна погодитися з висновком суду першої інстанції щодо стягнення з відповідача на користь позивача збитків у подвійному розмірі, виходячи з наступного.

Правові наслідки недійсності правочину передбачені ст. 216 ЦК України. Відповідно до ч. 1 вказаної статті у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.У ч. З ст. 216 ЦК України зазначено, що правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Зі змісту рішення суду першої інстанції вбачається, що судом встановлена нікчемність укладеного сторонами правочину відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України і при цьому застосовані особливі правові наслідки недійсних правочинів, передбачені ст. 230 ЦК України, а саме: стягнуто з відповідача як з особи, яка застосувала обман, збитки у подвійному розмірі, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину. При цьому суд не звернув увагу, що кошти у розмірі 26 260,00 гри, сплачені позивачем на виконання спірної угоди, не є збитками у розумінні ст. 22 ЦК України.

Судова колегія також не може погодитись з висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для стягнення з відповідача на користь позивача 10 000,00 грн. витрат на правову допомогу .

Так, за змістом частин І ст. 88, частин 1 та 2 ст.79 , ч.1 ст. 84 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати пов»язані з розглядом справи які включають також і витрати на правову допомогу.

Позивач звільнений від сплати судового збору при подачі позову , пов»язаного з захистом його прав споживача .

Судом першої інстанції встановлено, що позивачем було сплачено 10 000 грн. за надання адвокатом Статівка О.Є. правової допомоги за договором про надання правової допомоги від 10.12.2014 року (а.с. 57).

В роз»ясненнях, які містяться в пунктів 47, 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», зазначено витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено Законом України від 02 червня 2011 року № 3460-У1 « Про безоплатну допомогу», положення якого забезпечуватимуться поетапно, починаючи з 01 січня 2015 року, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов»язаних з наданням правової допомоги у конкретній справі. Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Крім квитанції про сплату позивачем адвокату 10000,00 грн. на правову допомогу, матеріали справи не містять доказів доведеності та розрахунку таких витрат, і це є підставою для відмови позивачу в задоволенні вимог щодо стягнення з відповідача на його користь таких витрат.

За таких обставин рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову позивачу в задоволенні вимог щодо відшкодування витрат на правову допомогу.

Згідно до вимог частин 1 та 5 ст. 88 ЦПК України, ст. 4 Закону України «Про судовий збір», з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 262,60 грн.

Керуючись ст.ст. 303, 309, 316, 317, 319, 218 ЦПК України, судова колегія,-

ВИРІШИЛА :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Холдінг» задовольнити частково.

Змінити рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 08 червня 2015 року, скасувавши його в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3 та в частині вирішення питання щодо розподілу судових витрат у справі.

Позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Холдінг» на користь ОСОБА_3 26260 (двадцять шість тисяч двісті шістдесят), 00 грн., сплачених за Договором фінансового лізингу №000001 від 04.11.2014 року та Угодою № 1 про надання інформаційних та консультативних послуг від 04.11.2014 року до Договору фінансового лізингу №000001 від 04.11.2014 року.

Відмовити позивачу в задоволенні іншої частини позовних вимог.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Холдінг»на користь держави 262,60 грн. судового збору.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий, суддя:

Судді :