Ухвала

іменем україни

23 грудня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

Колодійчука В.М., Фаловської І.М.,

розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення кредитної заборгованості, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення апеляційного суду Вінницької області від 26 травня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2014 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк» ) звернулось до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказував, що 28 грудня 2006 року між банком та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір, згідно якого позичальник отримала кредит у розмірі 46 000 євро. Своїх зобов'язань за договором позичальник належним чином не виконувала, у зв'язку з чим станом на 20 серпня 2014 року утворилася заборгованість у розмірі 28 362,93 євро, що згідно офіційного курсу Національного банку України станом на 20 серпня 2014 року складає 500605 грн 71 коп., яка складається з: 25 035,90 євро - заборгованість за кредитом, 2 052,82 євро - заборгованість за процентами за користування кредитом, 1 012 євро - заборгованість з комісії за користування кредитом, 262,21 євро - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором.

У забезпечення виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, 28 грудня 2006 року між банком та ОСОБА_3 було укладено договір поруки.

На підставі вищевикладеного, уточнивши позовні вимоги, позивач просив стягнути з поручителя ОСОБА_3 на свою користь заборгованість за кредитним договором у розмірі 28 362,93 євро.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 09 лютого 2015 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 28 грудня 2006 року у розмірі 28 362,93 євро, що згідно офіційного курсу Національного банку України станом на 20 серпня 2014 року складає 500605 грн 71 коп., яка складається з: 25 035, 90 євро - заборгованість за кредитом, 2 052, 82 євро - заборгованість за процентами за користування кредитом, 1 012 євро - заборгованість з комісії за користування кредитом, 262, 21 євро - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 26 травня 2015 року скасовано рішення суду першої інстанції та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_4 умови кредитного договору належним чином не виконувала, допустила заборгованість, яку слід стягнути з поручителя ОСОБА_3, яка несе відповідальність за належне виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором.

Скасовуючи рішення міського суду та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд виходив з того, що порука ОСОБА_3 припинилась згідно з положенням ч. 4 ст. 559 ЦК України, оскільки банк не пред'явив вимоги до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, тому підстави для стягнення з неї як з поручителя суми заборгованості за кредитним договором відсутні.

Проте погодитись з таким висновком суду апеляційної інстанції не можна з наступних підстав.

За наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд, у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 307 ЦПК України, має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити рішення по суті позовних вимог.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням установленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду було зумовлено поважними причинами.

Зазначеним вимогам закону рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Судом встановлено, що 28 грудня 2006 року між закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого позичальник отримала кредит у розмірі 53 202 євро, з яких: 46 000 євро на купівлю нерухомості та 7 202 євро на сплату страхових платежів, зі сплатою 0,75 % річних, з остаточним терміном повернення 26 грудня 2021 року.

У забезпечення виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором 28 грудня 2006 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладено договір поруки, за умовами якого остання поручилась за належне виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором.

ОСОБА_4 зобов'язань по поверненню кредитних коштів належним чином не виконувала, у зв'язку з чим утворилась заборгованість.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 01 березня 2011 року з ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» було стягнуто заборгованість за кредитним договором у розмірі 44 040 євро та у рахунок погашення зазначеної суми заборгованості звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1.

Вказаний предмет іпотеки було реалізовано банком 12 липня 2013 року за ціною 34 576, 79 євро.

У зв'язку з чим банк звернувся до суду з даним позовом до поручителя про стягнення залишку боргу, що залишився після реалізації предмета іпотеки.

Частиною 1 ст. 553 ЦК України передбачено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

У ч. 4 ст. 559 ЦК України зазначено, що порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, апеляційний суд зазначив про те, що шестимісячний строк, протягом якого банк може пред'явити вимогу до поручителя, обраховується з 08 грудня 2010 року, тобто з наступного дня після пред'явлення позову до ОСОБА_4 про дострокове стягнення заборгованості (звернення стягнення на предмет іпотеки), та закінчився 08 червня 2011 року.

Таким чином, непред'явлення кредитором вимоги до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання у разі, якщо строк дії поруки не встановлено, є підставою для припинення останнього, а отже, і обов'язку поручителя нести солідарну відповідальність перед кредитором разом із боржником за основним зобов'язанням.

Згідно з п. 12 договору поруки порука припиняється після закінчення 5 років з дня настання повернення кредиту за кредитним договором.

Апеляційним судом встановлено, що банк, пред'явивши 07 грудня 2010 року позов до позичальника ОСОБА_4, скористався правом, передбаченим ч. 2 ст. 1050 ЦК України, на дострокове стягнення боргу, тим самим змінив строк виконання основного зобов'язання, а тому саме з цієї дати, відповідно до вимог п. 12 договору поруки, почався перебіг строку пред'явлення вимоги до поручителя.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції не взяв до уваги вказаний пункт договору поруки, яким встановлено строк, після закінчення якого порука припиняється, тому висновок суду про припинення поруки з 09 червня 2011 року є неправильним.

У правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року № 6-170цс14, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України, зазначено, що за змістом другого речення частини четвертої ст. 559 ЦК України у разі, якщо строк договору поруки не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить до поручителя вимоги. Отже, сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, так само як закінчення строку, установленого договором поруки, та закінчення одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся до поручителя з позовом.

Отже враховуючи те, що банк, пред'явивши 25 вересня 2014 року позов до поручителя ОСОБА_3, звернувся до поручителя з вимогою в межах строку дії договору поруки, тому порука не є припиненою.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд апеляційної інстанції, у порушення вимог статей 212 - 214, 316 ЦПК України вищезазначених вимог закону до уваги не взяв, належним чином доводи сторін не перевірив, не врахував вимоги ч. 4 ст. 60, статей 57, 212 ЦПК України про те, що рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях, а всі докази оцінюються у сукупності і жоден з них не має для суду наперед встановленого значення. При цьому, відхиляючи одні докази і беручи за основу інші, суд має дати оцінку всіх доказів в сукупності, що судом зроблено не було.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, ухвалене апеляційним судом рішення - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав, передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись статтями 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Вінницької області від 26 травня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

О.В.Кафідова

В.М.Колодійчук

І.М. Фаловська