У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоКузнєцова В.О.,
суддів: Ізмайлової Т.Л., Карпенко С.В., Мостової Г.І., Наумчука М.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за договором позики, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 16 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 16 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за договором позики та процентів за користування грошовими коштами.

На обґрунтування вимог позивач посилався на те, що за договором позики від 01 квітня 2012 року ОСОБА_7 отримала у нього в борг 15 200 доларів США та зобов'язалася повернути гроші з розстрочкою по 1 000 доларів США щомісячно. Однак свої зобов'язання за договором позики відповідач не виконує.

Уточнивши позовні вимоги, позивач просив стягнути з відповідача 14 162 доларів США за договором позики, 3 % у розмірі 852, 46 доларів США, відсотки від суми позики у розмірі 2 383, 62 доларів США, а всього 17 398,08 доларів США, що за курсом Національного банку України станом на 01 грудня 2014 року еквівалентно із курсом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» 273 149 грн 85 коп., а також судовий збір та витрати на правову допомогу у розмірі 3 654 грн.

Рішенням Котовського міськрайонного суду Одеської області від 16 грудня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 16 лютого 2015 року, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за договором позики відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 порушує питання про скасування оскаржуваних рішень судів із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу неправильним застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Судами встановлено, що згідно із розпискою від 01 квітня 2012 року ОСОБА_7 винна ОСОБА_6 15 200 доларів США та зобов'язується їх повернути з розстрочкою платежу по 1 000 доларів США в місяць.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що позивачем не доведено факт укладення між сторонами саме договору позики.

Проте повністю з такими висновками судів попередніх інстанцій погодитися не можна.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК Україниправочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором (ч. 1 ст. 1051 ЦК України).

Заперечуючи проти позову про стягнення грошових коштів за договором позики, відповідач посилався на те, що кошти він не отримував від позивача, а сама розписка не містить відомостей про передачу позичальнику визначеної суми.

Згідно із ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57-60 ЦПК України.

З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу, саме на відповідача покладено обов'язок довести, що грошові кошти насправді не були одержані ним від позикодавця.

Оскільки позивач надав до суду оригінал розписки, в якій зазначено, що ОСОБА_7 повинна ОСОБА_6 15 200 доларів і зобов'язується повернути з розстрочкою платежу 1 000 доларів в місяць, не можна погодитися з висновками судів попередніх інстанцій про належне дослідження цього факту, оскільки суди не врахували, що саме на відповідача покладено обов'язок довести, що грошові кошти насправді не були одержані ним від позикодавця, а сам факт заперечення про неотримання коштів від позивача не може свідчити про таке, у зв'язку з чим суди попередніх інстанцій дійшли передчасного висновку про відмову у задоволенні позову.

Порушення норм процесуального права (ст. ст. 10, 60, 179 ЦПК України) унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, тому рішення судів першої та апеляційної інстанцій не можуть вважатись законними і обґрунтованими та в силу ст. 338 ЦПК України підлягають скасуваннюз передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити.

Рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 16 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 16 лютого 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: В.О. Кузнєцов Т.Л. Ізмайлова С.О. Карпенко Г.І. Мостова М.І. Наумчук