Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 грудня 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі: головуючого судді: ОСОБА_1,

суддів Оніпко О.В., Рожина Ю.М.,

секретар судового засідання Шептицька С.С.,

з участю голови ліквідаційної комісії

ДП «Моквинторф» - ОСОБА_2,

представника ДП «Моквинторф»

та ДП «Рівненторф» - ОСОБА_3,

представника ДП «Рівненторф» - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Голови ліквідаційної комісії дочірнього підприємства «Моквинторф» державного підприємства «Рівнеторф» - ОСОБА_2, на рішення Рівненського міського суду від 28 жовтня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_5 до дочірнього підприємства «Моквинторф» державного підприємства «Рівнеторф», державного підприємства «Рівнеторф» про внесення змін у наказ про звільнення з роботи щодо підстав звільнення, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, грошової допомоги при звільненні з роботи, грошової компенсації за невикористану відпустку, відшкодування грошових коштів, стягнених за виконавчим листом, та витрат на правову допомогу,

в с т а н о в и л а :

У березні 2015 року ОСОБА_5 звернулась до суду з позовом до дочірнього підприємства «Моквинторф», державного підприємства «Рівнеторф» та ОСОБА_6

Під час провадження справи в суді позивачка позовні вимоги уточнила, просила суд:

-визнати її звільнення з роботи у зв»язку з виходом на пенсію;

- стягнути з дочірного підприємства «Моквинторф» на її користь середньомісячний заробіток з 11 травня 2013 року по 11 жовтня 2015 року з в сумі 172 757,96 грн. з урахуванням індексації в сумі 8 620,51 грн. та 3 % річних в сумі 3666,51 грн.;

- компенсацію за 84 дні невикористаної відпустку в сумі 23 348,64 грн.;

- грошову допомогу при звільненні в сумі 3040,00 грн. згідно колективного договору; - 20 000 гривень матеріальної допомоги при виході на пенсію;

- 24 055,87 гривень незаконно стягнутих коштів за виконавчими листами ;

- стягнути судові витрати та моральну шкоду в сумі 2 610 грн, які були відшкодовані їй рішенням апеляційного суду від 15.05.2013 року і яке не виконане;

- стягнути витрати по оплаті правової допомоги в сумі 2 500 грн.

Від позовних вимог до ОСОБА_7 відмовилась і відмова прийнята судом(а.с.228,224).

Рішенням Рівненського міського суду від 28 жовтня 2015 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з ДП «Моквинторф» на користь ОСОБА_5 середній заробіток за період з 11 травня 2013 року по 11 жовтня 2015 року в сумі 172 757,96 грн. з урахуванням індексації в сумі 8 620,51 грн. та 3 % річних в сумі 2 666,51 грн.; компенсацію за невикористану відпустку в сумі 23 348,64 грн.; грошову допомогу при звільненні в сумі 3040,00 грн. згідно колективного договору. В решті позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.

__________________________________________________________________________Справа № 569/4382/15-ц Головуючий в суді І інстанції ОСОБА_8.

Провадження № 22-ц 787/2362/2015 Суддя-доповідач ОСОБА_1

Рішення суду в частині відмови в задоволенні позову сторонами не оскаржено, а тому, відповідно до ст.303 ЦПК України, в апеляційному порядку не переглядається.

Вважаючи рішення суду незаконним, необґрунтованим, ухваленим без повного та всебічного зясування обставин справи в частині задоволення позовних вимог, Голова ліквідаційної комісії дочірного підприємства «Моквинторф» оскаржив його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі вказує на порушення місцевим судом ч. 3 ст. 61 ЦПК України та наголошує, що рішенням апеляційного суду Рівненської області від 15.05.2013 року датою звільнення позивачки з роботи визначено 12 травня 2013 року, а також встановлено відсутність підстав для її поновлення на роботі. Пояснює, що на підставі цього судового рішення було видано наказ № 25-к від 21.06.2013р. про звільнення позивачки, проте необхідності ознайомлювати із ним не було, оскільки підстава і дата звільнення були вказані у рішенні суду, яке позивачка отримала ще 22.05.2013р.; трудову книжку позивачка відмовилась надати для внесення в неї запису. Стверджує, що з метою недопущення порушення трудових прав ОСОБА_5 в частині нарахувань заробітку за час вимушеного прогулу було здійснено нарахування за період з 05.03.2012р. по 11.05.2013 р. середнього заробітку та компенсації за невикористану відпустку, при чому в рахунок виплати середнього заробітку позивачці за її заявою було відвантажено торфяні напівбрикети на загальну суму 56 130,37 грн., які вона отримала у серпні-вересні 2014 року, та в рахунок заборгованості із заробітної плати перераховано 04.07.2014р. на картковий рахунок 11 209,29 грн. Заперечує стягнення грошової допомоги при звільненні в сумі 3040,00 грн., оскільки контракт, за яким працювала позивачка, не передбачає такої виплати, а колективного договору позивачка, працюючи на посаді директора, не укладала. У звязку з цим вважає вимоги щодо стягнення будь-яких коштів та середньомісячного заробітку безпідставними. Звертає увагу на грубе порушення судом матеріального права щодо нарахування 3% річних, адже така норма застосовується до боржника, котрий прострочив грошове зобовязання, а з боку ДП «Моквинторф» таких прострочень не було. Зазначає, що довідка про середній заробіток ОСОБА_5, яку суд взяв за основу нарахувань, не є обєктивним доказом тому, що видана і підписана самою позивачкою як директором ДП «Моквинторф». Вказує на порушення процесуальних норм, а саме вимог ст. 31, 195 ЦПК України та пояснює, що після закінчення судового розгляду, проведення дебатів та видалення до нарадчої кімнати, суд без мотивованої ухвали, поновив судове слідство та прийняв відмову позивачки від позовних вимог до ОСОБА_7, тим самим вийшовши за межі позовних вимог. З наведених підстав просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову повністю.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, беручи до уваги пояснення учасників процесу, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Згідно ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Ухвалюючи рішення про стягнення з ДП «Моквинторф» на користь позивачки середньомісячний заробіток за час затримки розрахунку з врахуванням індексації та 3% річних, суд першої інстанції, виходив з того, що після звільнення позивачки по закінченню дії контракту, належні їй при звільненні кошти не виплачені, а тому, стягненню підлягає середньомісячний заробіток за період з 11 травня 2013 року по 11 жовтня 2015 року. Окрім цього, на думку суду, позивачці не виплачено компенсацію за невикористану відпустку в сумі 23 348,64 грн. та вихідну допомогу при звільненні, яка передбачена колективним договором в сумі 3040,00 грн..

З таким висновком місцевого суду колегія суддів апеляційної інстанції не погоджується.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 перебувала у трудових відносинах з державним підприємством «Рівнеторф», працюючи на посаді директора дочірного підприємтства «Моквинторф» відповідно до контракту, укладеного між нею та ДП «Рівнеторф» на термін з 04 лютого 2011 року по 11 травня 2013 року.

Наказом директора ДП «Рівнеторф» від 03 лютого 2012 року № 4-к «Про звільнення» ОСОБА_5 була звільнена з посади директора дочірного підприємства «Моквинторф» з 03 лютого 2012 року на підставі п.2 ч.1 ст. 36 КЗпП України у зв'язку із закінченням строку дії контракту.

Даний наказ позивачка оскаржила в судовому порядку.

Рішенням колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області від 15 травня 2013 року позов ОСОБА_5 до ДП «Рівнеторф» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди задоволено частково: визнано наказ №4-к «Про звільнення» від 03 лютого 2012 року незаконним; визнано ОСОБА_9 звільненою з підстав, передбачених п.2 ч.1ст. 36 КЗпП України за закінченням строку дії контракту з 11 травня 2013 року; стягнуто з ДП «Рівнеторф» на користь ОСОБА_5 1000,00 грн.. моральної шкоди та 1610,00 грн. понесених витрат по оплаті правової допомоги. Цим же рішенням було відмовлено ОСОБА_5 у стягненні середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу з тих підстав, що такі вимоги були заявлені до ДП «Рівнеторф», а відповідно до контракту позивачці нарахування та виплату заробітної плати проводилось за рахунок коштів(доходу) дочірного підприємства «Моквинторф».

Вказане рішення набрало законної сили і має преюдиційне значення для вирішення даної справи.

Обгрунтовуючи свої позовні вимоги. ОСОБА_5 зазначила, що дочірне підприємство «Моквинторф» належні їй при звільненні суми не виплатило.

При цьому позивачкою долучено до матеріалів справи довідку про нараховану заборгованість по заробітній платі, з врахуванням обов»язкових платежів до бюджету та стягнень за виконавчими документами, за період з лютого 2012 року по 11 травня 2013 року в сумі 84 744,94 грн. Компенсація за 54 дні невикористаної відпустки складає 15009,84 грн.

Відповідно до цієї довідки загальна сума нарахованої та невиплаченої заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку, яка підлягала до виплати позивачці, без врахування всіх обов»язкових утримань, складає 56130,37 грн(а.с.56).

Заперечуючи проти позову, відповідач зазначив, що всі належні ОСОБА_5 при звільненні суми були виплачені та на підтвердження своїх заперечень до матеріалів справи долучив належні докази.

Відповідно до платіжного доручення № 489 від 4 липня 2014 року ОСОБА_5 перераховано в рахунок погашення заборгованості по заробітній платі 11 209,29 грн(а.с.107).

В серпні та вересні 2014 року ОСОБА_5 тричі зверталась з проханням виплатити їй заборгованість по заробітній платі торфобрикетом(а.с.111-113,256-257).

Згідно накладних № 1096 від 1 серпня 2014 року, № 1131 від 11 серпня 2014 року, № 1265 від 29 серпня 2014 року, № 1437 від 19 вересня 2014 року, № 1378 від 11 вересня 2014 року, № 1531 від 30 вересня 2014 року ОСОБА_5 в рахунок погашення боргу по заробітній платі отримала торфобрикет на загальну суму 56 130 гривень(а.с.114-119,259-264).

У накладних про фактичний відпуск продукції ОСОБА_5 особисто підписалась про її отримання і такий факт позивачка в судовому засіданні підтвердила.

Загальна сума коштів, виплачених у серпні-вересні 2014 року для ОСОБА_5 в рахунок погашення заборгованості по виплаті середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу та компенсації за невикористану відпустку складає 67 339 гривень 29 копійок.

Вказана сума коштів, виплачена позивачці у гривнях та в товарах, без врахування всіх обов»язкових платежів та сум, які стягуються з позивачки за виконавчим листом.

Тобто, відповідно до долученої позивачкою довідки сума боргу підприємства з відрахуванням всіх обов»язкових платежів на час звільнення складала 56 130,37 грн (а.с.56), а після звільнення з роботи позивачка в серпні-вересні 2014 року в рахунок погашення заборгованості отримала 67 339 гривень 29 копійок.

Згідно з ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

За ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Пленум Верховного Суду України у п. 4 Постанови від 06 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" роз'яснив, що встановлені статтями 228, 223 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений ст. 233 КЗпП України місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору.

Також Пленум Верховного Суду України у п. 25 постанови від 24 грудня 1999 року № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" роз'яснив, що непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку.

Пропуск без поважних причин тримісячного строку звернення до суду є самостійною підставою для відмови в позові, однак якщо суд установить, що останній є необґрунтованим, він відмовляє в його задоволенні саме з цих підстав.

Тобто, перебіг тримісячного терміну звернення до суду, встановленого ст. 233 КЗпП України, починається з дня, коли звільнений працівник.

Відповідно до ст. 34 Закону України "Про оплату праці" передбачена компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати, яка провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Такий порядок було встановлено постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1427, якою затверджено Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати (далі Положення).

Згідно п. 2 Положення компенсація працівникам проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати заробітної плати, нарахованої працівникові за період роботи починаючи з 01 січня 1998 року, якщо індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги за цей період зріс більше як на один відсоток.

дізнався, що власник або уповноважений орган фактично з ним розрахувався.

Враховуючи норми трудового законодавства та обставини справи, колегія суддів приходить до висновку, що не провівши з ОСОБА_5 розрахунок у день звільнення ДП «Моквинторг» допустило порушення ст.116 КЗпП України.

Рішенням апеляційного суду Рівненської області від 15 травня 2013 року встановлено, що середньомісячний заробіток позивачки, з якого сплачено єдиний внесок, становив 5445 грн щомісячно, тобто складався з окладу 3630 грн та 50% надбавки за інтенсивність в сумі 1815 грн.(а.с.31).

Середньоденна заробітна плата позивачки за січень-лютий 2012 року складає 143 грн 29 коп. ( 5445 грн. : 38 днів).

Кількість робочих днів за весь час затримки розрахунку з 12 травня 2013 року по 30 вересня 2014 року становить 349 днів.

Розмір середньомісячного заробітку за час затримки розрахунку становить 50 008 гривень 21 копійку. Сума індексації на невиплачений середній заробіток за час затримки розрахунку складає 9 701,59 грн.

Позовні вимоги ОСОБА_5 про стягнення середньомісячного заробітку за час затримки розрахунку з дня звільнення по день остаточного розрахунку, тобто по 30 вересня 2014 року та сума індексації на невиплачений середній заробіток за час затримки розрахунку є обгрунтованими.

Оскільки, остаточний розрахунок з позивачкою проведено 30 вересня 2014 року, а з позовними вимогами про стягнення середньомісячного заробітку за час затримки розрахунку, які вона подала під час провадження справи в суді, вона звернулась до відповідача 3 червня 2015 року(а.с.165), то колегія суддів приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог про стягнення середньомісячного заробітку за час затримки розрахунку з 11 травня 2013 року по 30 вересня 2014 року та суму індексацію на невиплачений середній заробіток за час затримки розрахунку слід відмовити за пропуском строку звернення до суду.

Рішенням Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року у справі щодо офіційного тлумачення положень ст. 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями ст. ст. 117, 237-1 цього кодексу встановлено, що невиплата працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

З огляду на зазначене позовні вимоги ОСОБА_5 про стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу з 30 вересня 2014 року по 10 жовтня 2015 року є безпідставними, оскільки порушення її прав, що було підставою застосування ст.117 КЗпП україни, припинилось з моменту повного розрахунку.

Стаття 625 ЦК України встановлює відповідальність за порушення грошового зобов'язання.

Аналіз ч. 2 ст. 625 ЦК України дає підстави для висновку, що відповідальність за порушення грошового зобов'язання, встановлена статтею 625 ЦК України, передбачає насамперед наявність договірних правовідносин, тобто положення зазначеної статті поширюються на порушення грошового зобов'язання.

У разі наявності між сторонами правовідносин, які регулюються нормами трудового законодавства, положення ст. 625 ЦК України застосуванню не підлягають.

Отже, на думку колегії суддів, суд першої інстанції безпідставно стягнув пеню в розмірі 3 % річних.

ОСОБА_5 працювала на посаді директора дочірного підприємтства «Моквинторф» з 04 лютого 2011 року по 11 травня 2013 року за Контрактом, укладеним між нею та ДП «Рівнеторф».

Відповідно до п.16 Контракту керівникові надається щорічна оплачувана відпустка тривалістю 35 календарних днів. Оплата відпустки провадиться виходячи з його середньоденного заробітку, обчисленого в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Керівник визначає час і порядок своєї щорічної відпустки(час початку та закінчення, поділу її на частин тощо) за погодженням з Директором підприємствазасновника.

В первинних позовних вимогах, поданих до суду в березні 2015 року, ОСОБА_5 просила стягнути середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу.

Обгрунтовуючи суму середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу, позивачка долучила до позовної заяви довідку про невиплачену заробітну плату за весь час вимушеного прогулу з 3 лютого 2013 року по 11 травня 2014 року(а.с.56). Відповідно до цієї довідки при звільненні їй нараховано і невиплачено компенсацію за 56 днів невикористаної відпустки в сумі, з врахуванням всіх обов»язкових платежів, в сумі 15009,84 коп.

Як встановлено в судовому засіданні вказану суму заборгованості позивачка отримала.

15 жовтня 2015 року позивачка долучила до матеріалів справи розрахунок середньомісячного заробітку за час затримки розрахунку з 11 травня 2014 року по 10 жовтня 2015 року та розрахунок компенсації за цей період за 84 дні відпустки (а.с.207,208).

Відповідно до ч. 1 ст. 83 КЗпП України та ст. 24 Закону України "Про відпустки", у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки.

З огляду на зазначене позовна вимога про стягнення грошової компенсації за 84 дні невикористаної відпустки в сумі 23 348,64 грн. за період, в який позивачка не працювала, не узгоджується з вимогами ч. 1 ст. 83 КЗпП України та ст. 24 Закону України "Про відпустки", а тому, вимоги про стягнення компенсації за 84 дні відпустки є безпідставними.

Як встановлено в судовому засіданні, адміністрація ДП «Моквинторф» за період роботи позивачки на посаді директора з трудовим колективом трудовий договір не укладала, а тому, посилання позивачки, що вона має право на грошову допомогу при звільненні в сумі 3040,00 грн. відповідно до колективного договору, безпідставні.

Оскільки в частині відмови в задоволенні позовних вимог рішення суду не оскаржено, то в цій частині не переглядається в апеляційному порядку.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ зясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обовязку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції вирішенні даного спору були невірно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами, та застосовано правові норми, які не підлягали застосуванню, в звязку із чим апеляційну скаргу слід задовольнити, а рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 303, 309, 313-315 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу Голови ліквідаційної комісії дочірнього підприємства «Моквинторф» державного підприємства «Рівнеторф» - ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Рівненського міського суду від 28 жовтня 2015 року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_5 до дочірнього підприємства «Моквинторф» державного підприємства «Рівнеторф», державного підприємства «Рівнеторф» про внесення змін у наказ про звільнення з роботи щодо підстав звільнення, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, грошової допомоги при звільненні з роботи, грошової компенсації за невикористану відпустку, відшкодування грошових коштів, стягнених за виконавчим листом, та витрат на правову допомогу відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий суддя Ковальчук Н.М.

Судді : Оніпко О.В.

ОСОБА_10