Справа №591/9382/14-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 22-ц/788/2029/15 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2015 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Околота Г. М.,

суддів - Левченко Т. А. , Собини О. І.

при секретарі судового засідання Чуприні В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та представника ОСОБА_6 ОСОБА_7

на рішення Зарічного районного суду м.Суми від 28 вересня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, треті особи: ТОВ «Юридична фірма «Покровський, Лемківський та партнери», ОСОБА_8, ОСОБА_6, ОСОБА_4, про поділ майна подружжя,

за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя,

та за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, ОСОБА_6 до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про визнання права власності на частку земельної ділянки та незавершеного будівництвом житлового будинку;

за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про визнання права власності на частку земельної ділянки та незавершеного будівництвом житлового будинку,

в с т а н о в и л а :

У грудні 2014 року позивач ОСОБА_9, яка після розірвання шлюбу змінила прізвище на ОСОБА_3 (а.с.11, 85), звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 про поділ майна подружжя та в обґрунтування своїх вимог зазначила, що вона з 11 листопада 1995 року по 11 червня 2014 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_9 За час спільного життя і за спільні кошти вони придбали будинок з земельною ділянкою, які розташовані у м.Суми по вул.Аерофлотська,32, який у подальшому був знесений, а замість нього побудовано новий будинок. На даний час будинок не введений в експлуатацію, а відсоток готовності будинку становить 81%. Усе зазначене майно, що було набуто під час шлюбу за спільні кошти було зареєстровано на ОСОБА_9, а тому вважає, що недобудований будинок є спільною сумісною власністю подружжя, в якій частки майна дружини та чоловіка є рівними, а тому просить, провести поділ майна подружжя та визнати за нею та відповідачем право власності на 1/2 частини незавершеного будівництвом спірного будинку та земельної ділянки. (а.с.5-7)

У квітні 2015 року ОСОБА_5 звернувся до суду з зустрічними позовними вимогами до ОСОБА_9, які у подальшому у ході розгляду справи уточнив, та в обґрунтування позову зазначив, що під час шлюбу з ОСОБА_9, його батьки придбали за власні кошті будинок з земельною ділянкою за адресою м.Суми, вул.Аерофлотська,32, який у подальшому був знесений та побудований новий будинок, який будівництвом не завершений та складає 81% готовності. У травні 2008 року він уклав кредитний договір з АБ «Синтез» де отримав грошові кошти у сумі 67000 грн., які були ним використані в інтересах сімї, а саме для придбання матеріалів для будівництва будинку. Крім того, у травні 2007 року також в інтересах сімї, він отримав кредит у ТОВ КБ «Дельта» у розмірі 4000 грн., грошові кошти з якого використовував також в інтересах сімї. Зобовязання за кредитними договорами він виконував несвоєчасно, а тому судовими рішення з нього на користь ПАТ «АБ Синтез» стягнуто заборгованість у розмірі 77 765,40 грн., а також стягнута заборгованість на користь ПАТ «Дельта Банк» у розмірі 14866,99 грн. Заборгованість у розмірі 77 765,40 грн. він сплатив ОСОБА_8 за договором про відступлення права вимоги, укладеним останнім з ПАТ «АБ «Синтез».

Оскільки кредитні кошти використовувалися ним в інтересах сімї, то він просить суд визнати виконання зобовязання за вказаним кредитним договором спільним зобовязанням подружжя та стягнути з ОСОБА_9 на його користь в рахунок погашення цих спільних зобовязань подружжя 46 316,19 грн. Крім того, оскільки ОСОБА_9 вважає, що спільне проживання з колишньою дружиною у спірному будинку неможливе, він просить збільшити його частку у праві спільної сумісної власності подружжя, визнавши за ними право власності на 2/3 частки спірного будинку та земельної ділянки, а ОСОБА_9 присудити грошову компенсацію її частки у праві спільної сумісної власності з урахуванням спільних зобовязань подружжя. Позовні вимоги третіх осіб ОСОБА_6 та ОСОБА_4 про визнання за ними права власності по 1/6 частині за кожним на незакінчений будівництвом спірний будинок та земельну ділянку він визнає. (а.с.112-114, 158)

Треті особи, які заявляють самостійні вимоги на предмет спору ОСОБА_4 та ОСОБА_6 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_9 та просять суд визнати за ними право власності за кожним на 1/6 частку земельної ділянки та незавершеного будівництвом житлового будинку, які розташовані у м.Суми по вул.Аерофлотська,32. В обґрунтування своїх вимог зазначають, що відповідачі по справі є їх батьками. Спірний будинок будувався їх батьком ОСОБА_9 та дідусем ОСОБА_10, а вони також приймали участь безпосередньо у його будівництві, виконували допоміжні та загально будівельні роботи і таким чином вносили свій вклад у будівництво будинку. Крім того зазначають, що з моменту початку будівельних робіт вони постійно вносили свої особисті грошові кошти, отримані у якості подарунків від родичів, у будівництво будинку, а тому вважають, що на підставі ст.368 ЦК України, ст.175 СК України це майно, яке було набуто у результаті спільної праці та за спільні кошти членів сімї, є їх спільною з батьками сумісною власністю, у звязку з чим просять визнати за ними право власності за кожним на 1/6 частину будинку та земельної ділянки. (а.с.44, 53-54)

Рішенням Зарічного районного суду м.Суми від 28 вересня 2015 року задоволено позовні вимоги ОСОБА_3 Позов ОСОБА_9 задоволено частково.

У порядку поділу майна подружжя визнано:

- за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,1 га. кадастровий №:14:006:0019, за адресою: м.Суми вул.Аерофлотська,32 та 1/2 частину незакінченого будівництвом житлового будинку під літ.«Ж-1», літнього душу літ.«Е», вбиральні літ.«З», огорожі №3-5;

- за ОСОБА_9 право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,1 га кадастровий №:14:006:0019, за адресою: м.Суми вул.Аерофлотська,32 та 1/2 частину незакінченого будівництвом житлового будинку під літ.«Ж-1», літнього душу літ.«Е», вбиральні літ.«З», огорожі №3-5.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_9 38882 грн. 70 коп.

Стягнуто з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_3 1250 грн. на відшкодування понесених по справі судових витрат.

У задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_9 відмовлено за необґрунтованістю вимог.

У задоволенні позовів ОСОБА_6 та ОСОБА_4 відмовлено за необґрунтованістю (т.2 а.с.78-83).

Не погодившись з рішенням суду позивач-відповідач ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду в частині стягнення з неї 38882 грн. 70 коп. скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити ОСОБА_9 в задоволенні його вимог, щодо визнання спільними зобовязаннями подружжя заборгованість за кредитним договором. В обґрунтування скарги зазначає, що суд першої інстанції безпідставно стягнув з неї вказану суму, оскільки борг у сумі 77765 грн. 40 коп. ОСОБА_9 сплатив новому кредитору ОСОБА_8 вже після розірвання шлюбу між ними, тому вона до цієї заборгованості ніякого відношення не має. Вважає, що укладений між нею та ПАТ «АБ «Синтез» договір поруки, на забезпечення виконання зобовязання за кредитним договором від 15 липня 2008 року №Кр-04-06/1-43/08, укладеним між ОСОБА_9 та ПАТ «АБ «Синтез», припинив свою дію, оскільки в порушення вимог ст.559 ЦК України ні банк, ні новий кредитор ОСОБА_8 не повідомили її протягом шести місяців про відступлення права вимоги. (т.2 а.с.89)

Відповідач-позивач ОСОБА_5 не погоджуючись з рішенням суду, подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просять рішення суду першої інстанції скасувати в частині відмови у задоволенні його зустрічних позовних вимог та в частині задоволення позову ОСОБА_3 та ухвалити нове рішення, яким зустрічні позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, а в задоволені позову ОСОБА_3 відмовити. В апеляційній скарзі зазначає, що ОСОБА_3 участі у придбанні у 2004 році будинку не брала, оскільки він був придбаний виключно за кошти батьків відповідача. Вважає, що незавершений будівництвом новий будинок не є обєктом праві спільної сумісної власності подружжя, оскільки право власності на нього не зареєстровано. Зазначає, що при поділі майна подружжя має бути враховано наявність їх спільних зобовязань за кредитним договором, який укладався одним із подружжя в інтересах сімї. Вказує, що судом першої інстанції безпідставно не взято до уваги його доводи про те, що ОСОБА_3 з 2010 року не бере участі у матеріальному забезпеченні сімї їх спільні діти проживають з ним та перебувають на його утриманні. (т.2 а.с.99)

Не погоджуючись із рішенням суду позивач ОСОБА_4 та представник позивача ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_7 також подали апеляційні скарги, у яких посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині відмови у задоволенні їх позовів та ухвалити нове рішення, яким їх позовні вимоги задовольнити в повному обсязі (а.с.90, 107). В обґрунтування своїх апеляційних скарг зазначають, що суд першої інстанції при поділі майна їх батьків не врахував, що вони також брали учать у будівництві спірного будинку, як матеріально, так і трудовою участю, а тому мають право на частки у праві власності на нього. Вказують, що їх матеріальний вклад полягав у тому, що кошти на спорудження будинку майже у повному обсязі надавалися їх дідом та бабою, батьками ОСОБА_9, при цьому робився акцент на тому, що гроші вони надають їм, онукам, які будуть жити у цьому будинку, а тому ці гроші не є спільними коштами подружжями. Зазначають, що вказаний у рішенні суду відсоток готовності будинку 81%, визначений станом на 15 липня 2008 року при укладенні договору іпотеки, на даний час він приведений до жилого стану саме їх працею і виконанням власноручно будівельних робіт.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційних скарг і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги ОСОБА_3, ОСОБА_4, представника ОСОБА_6 ОСОБА_7 слід відхилити, а апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково, з наступних підстав.

Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_9 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 11 листопада 1995 року, який був розірваний рішенням Зарічного районного суду м.Суми від 11 червня 2014 року (т.1 а.с.9, 11, 225).

Після розірванні шлюбу, діти сторін ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, проживають разом з батьком ОСОБА_9 (т.1 а.с.30, 31).

Після розірвання шлюбу ОСОБА_9 змінила прізвище на «Валієва» (т.1 а.с.84, 85, 194, 195).

За час перебування у шлюбі, ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу від 07 травня 2004 року було придбано житловий будинок №32 по вул.Аерофлотська у м.Суми, який розташований на земельній ділянці площею 1885 кв.м, право власності на який було зареєстровано за ОСОБА_9 (т.1 а.с.25-26, 27, 43).

Під час шлюбу, на підставі рішення Сумської міської ради від 25 травня 2005 року №1242-МР, ОСОБА_5 було надано земельну ділянку площею 0,1000 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташовану за адресою: м.Суми, вул.Аерофлотська,32, яка ним у подальшому була приватизована, про що було отримано державний акт на право приватної власності на земельну ділянку від 01 серпня 2005 року. (т.1 а.с.28)

Як встановлено судом, у період перебування сторін у шлюбі, придбаний ними за договором купівлі-продажу від 07.05.2004 року будинок був знесений та розпочато будівництво нового будинку під літерою «Ж-1», літнього душу «Е», вбиральні «З», огорожі №3-5, розташованого за адресою: м.Суми вул.Аерофлотська,32, яке на час подачі позову не було завершене і не здано в експлуатацію, відсоток готовність якого складає 81%. Факт будівництва будинку та відсоток його готовності, а також ринкова вартість 250000 грн. сторонами визнається та на заперечується, а тому відповідно до ч.1 ст.61 ЦПК України ці обставини не підлягають доказуванню.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 та частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_9 в частині поділу незавершеного будівництвом житлового будинку розташованого по вул.Аерофлотська,32 у м.Суми та визнання за ними права власності по 1/2 частині незакінченого будівництвом житлового будинку, суд першої інстанції виходив з того, що спірний будинок був побудований подружжям за час шлюбу, а тому є обєктом спільної сумісної власності, при поділі виходив з рівності часток дружини та чоловіка та керувався при цьому ст.ст.60,69,70,71СК України.

Однак колегія суддів не може повністю погодитися із таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

У силу статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна, частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Майном відповідно до ч.1 ст.190 та ст.179 ЦК України є окремі речі, сукупність речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обовязки.

Відповідно до приписів ч.1 ст.182, ч.2 ст.331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Згідно ч.3 ст.331 ЦК України до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником будівельних матеріалів, які були використані в процесі цього будівництва.

Дана позиція матеріальної норми міститься в роз'ясненнях викладених в п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 4 жовтня 1991 року та п.15 постанови Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 7 лютого 2014 року за якими до завершення будівництва (створення) майна, а якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, то до моменту прийняття його до експлуатації, або якщо право власності на таке нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, то до моменту державної реєстрації право власності на новостворене майно та об'єкт незавершеного будівництва не виникає (стаття 331 ЦК).

Аналогічні висновки містяться в постановах Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року №6-2710цс15, від 18 листопада 2015 року №6-388цс15, від 27 травня 2015 року №6-159цс15, від 15 травня 2013 року №6-37цс13., які відповідно до ст.360-7 ЦПК України є обовязковими для всіх судів України.

У зв'язку із цим до виникнення права власності на таке майно право власності існує лише на матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення) майна.

Отже, законом не передбачено можливість визнання права власності на новостворене майно та об'єкт незавершеного будівництва в судовому порядку, якщо право власності на таке майно не було зареєстроване раніше в установленому законодавством порядку.

Суд першої інстанції не врахував дані вимоги закону та дійшов помилкового висновку про визнання права власності на незакінчений будівництвом житловий будинок, який не прийнятий в експлуатацію та не має відповідної реєстрації, а отже відповідного документа на даний об'єкт.

Відповідно до п.п.2, 3 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, затверджених постановою КМ України №461 від 13 квітня 2011 року, засвідчується декларацією про готовність об'єкта до експлуатації, що даний об'єкт відповідає проектній документації, державним будівельним нормам, стандартам і правилам, зареєстрований в установленому порядку Державною архітектурно-будівельною інспекцією та її територіальними органами (щодо об'єктів І-ІІІ категорії складності), виданий на підставі акта готовності об'єкта до експлуатації сертифікат (щодо об'єктів IV-V категорії складності).

Згідно ст.15 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та на виконання цього Закону постановою Кабінету Міністрів України №868 від 17 жовтня 2013 року затверджено Порядок державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, відповідно до п.п.81-84 цієї постанови визначено порядок державної реєстрації прав на об'єкти незавершеного будівництва, де зокрема зазначено, що державна реєстрація права власності на об'єкт незавершеного будівництва проводиться у порядку, встановленому для державної реєстрації прав щодо нерухомого майна, право власності на яке заявлено вперше, з урахуванням особливостей, визначених цим розділом.

Зазначені норми свідчать про те, що у судовому порядку не може бути визнано право власності на незакінчений будівництвом об'єкт, за тим, що для цього існує інший порядок, який визначає надання зацікавленою особою відповідних дозвільних документів щодо будівництва, проектної документації, висновків щодо дотримання норм та правил при будівництві.

Як вбачається з матеріалів справи, відмову у такій реєстрації сторонами суду надано не було. За таких обставин у сторін виникло право лише на будівельні матеріали та конструктивні елементи, що використані при будівництві житлового будинку, однак таких позовних вимог сторонами заявлено не було.

Крім того, у звязку з відсутністю належних документів у праві власності на незакінчений будівництвом об'єкт, яким є незавершений будівництвом житловий будинок, що розташований за адресою м.Суми, вул.Аерофлотська,32, а також не наданням таких документів ні суду першої, а ні суду апеляційної інстанції, у сторін не виникло право на поділ цього майна.

Колегія суддів дійшла висновку, що поділ майна подружжя у судовому порядку можливий лише при наявності права власності на це майно, яке встановлюється у позасудовому порядку, а тому позовні вимоги ОСОБА_3 та ОСОБА_9 в цій частині є передчасними.

За викладених обставин рішення суду першої інстанції в частині поділу майна подружжя та визнання права власності на незавершений будівництвом житловий належить скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволені цих позовних вимог ОСОБА_3 та ОСОБА_9 необхідно відмовити за безпідставністю.

З цих підстав доводи відповідача ОСОБА_9 щодо відсутності законних підстав для визнання права власності на незавершене будівництво у звязку з тим,що воно фактично в експлуатацію не приймалося, є обґрунтованими і приймається до уваги колегією суддів.

В той же час, оскільки у судовому засіданні встановлено, що у період перебування сторін у шлюбі вони за спільні кошти побудували будинок за адресою: м.Суми вул.Аерофлотська,32 на земельній ділянці, яка у передбаченому законом порядку була надана для будівництва та обслуговування житлового будинку (т.1 а.с.28), який на час подачі позову не завершений будівництвом та не зданий в експлуатацію, тому колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно дійшов до висновку, що спірний обєкт незавершеного будівництвом будинку є обєктом спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_9, однак при цьому безпідставно визначив частки подружжя у цьому майні та визнав право власності на них, оскільки визнання права власності на обєкт незавершеного будівництва в судовому порядку ЦК України не передбачено .

Тому колегія суддів вважає, що позовні вимоги ОСОБА_3 та ОСОБА_9 стосовно визнання права власності на будинок потрібно задовольнити частково, визнавши обєкт незавершеного будівництва спільною сумісною власністю сторін без визначення за ними часток у праві власності.

Доводи відповідача ОСОБА_9, а також позивачів ОСОБА_6, ОСОБА_4, що будинок за договором купівлі-продажу від 07.05.2004 року був придбаний за кошти його батьків, а ОСОБА_3 не приймала участі у його придбанні, а тому побудований новий будинок не є обєктом спільної сумісної власності, а суд не дав оцінку джерелам походження коштів, показанням свідків, є безпідставними, оскільки як вбачається з договору купівлі-продажу будинку (т.1 а.с.25-26), покупцем будинку є ОСОБА_9, будинок придбаний у період шлюбу з ОСОБА_9, а тому цей будинок є обєктом права спільної сумісної власності сторін на підставі ст.60 СК України.

Крім того, вирішуючи спір, суд першої інстанції вірно прийшов до висновку, що ОСОБА_9, ОСОБА_6, ОСОБА_4 не надали переконливих доказів того, що спірний будинок був придбаний за кошті інших осіб. Усім наявним у справі доказам, у тому числі показанням свідків ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13 суд першої інстанції дав належну оцінку, а мотиви, з яких суд вважає встановленими відсутність фактів, якими ОСОБА_9, а також ОСОБА_6 і ОСОБА_4 обґрунтовували свої вимоги про визнання за ними права спільної власності, були зазначені в рішенні суду і їм дана оцінка.

Доводи відповідача ОСОБА_9 про те, що земельна ділянка є його особистою власністю та не підлягає розподілу з дружиною, суперечать вимогам матеріального права.

Дійсно у відповідності до вимог законодавства України приватизоване майно розцінювалося як особиста власність особи.

Як роз'яснено в п.18-2 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 16 квітня 2004 року (із змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2) «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», відповідно до положень статей 81, 116 ЗК окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.

Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статей 120 3К, 377 ЦК.

У відповідності до державного акту про право власності на земельну ділянку, виданого 01 серпня 2005 року (т.1 а.с.28), ОСОБА_9 набув право власності на земельну ділянку розміром 0,1000 га. з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, за адресою вул.. Аерофлотська, 32 у м. Суми.

Відповідно до норм ст.120 ЗК України, при переході права власності на будівлю і споруди разом з цими обєктами переходить і право власності на земельну ділянку без зміни її цільового призначення, у разі будівництва подружжям на земельній ділянці будівель і споруд право власності на земельну ділянку відповідно виникає й в учасників спільної власності на ці будівлі та споруди. Аналогічне право в учасників спільної власності на будівлі і споруди виникає при приватизації земельних ділянок, на яких останні знаходяться.

Оскільки дружина ОСОБА_9 мала право на 1/2 частину придбаного її чоловіком житлового будинку у 2004 році, а також має право на 1/2 частину житлового будинку, який не завершений будівництвом та розташований на спірній земельній ділянці і побудований у період шлюбу за спільні сумісні кошти подружжя, то і в неї виникло і право власності на1/2 частину земельної ділянки як співвласника житлового будинку.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки суд правильно встановив природу спірних правовідносин, які склались між сторонами, при цьому вірно виходив із вимог ст.120 ЗК України, а також з інтересів дружини та чоловіка, яким будинок належить на праві спільної сумісної власності і яким земельна ділянка потрібна для обслуговування будинку, а також виходив із рівності часток подружжя при поділі, оскільки останні не домовились про поділ цього майна у добровільному порядку, а тому доводи апеляційної скарги ОСОБА_9 в цій частині є безпідставними і до уваги колегією суддів не приймаються.

Що стосується доводів апеляційної скарги ОСОБА_9В стосовно відмови в задоволенні позовних вимог в частині присудження ОСОБА_3 грошової компенсації її частки у праві спільної сумісної власності з урахуванням спільних зобовязань подружжя, то колегія суддів ці доводи відхиляє і до уваги не приймає, оскільки вони не обґрунтовані та не узгоджуються з нормами матеріального права.

Так, згідно розяснень, викладених Верховним Судом України у пункті 25 постанови від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст.71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст.365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст.11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.

У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Згідно із ч.5 ст.71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Однак ОСОБА_9 грошова компенсація не була внесена попередньо на депозитний рахунок суду, що виключає можливість присудження грошової компенсації на користь ОСОБА_3

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції врахувавши зазначені норми законодавства, обґрунтовано відмовив у задоволенні цих вимог, оскільки у даному випадку спірний незавершений будівництвом житловий будинок не може бути реально поділений між сторонами у справі, оскільки він не прийнятий в експлуатацію та не зареєстрований, а тому повинен залишитися у спільній сумісній власності без визначення ідеальних часток подружжя.

Крім того, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 та ОСОБА_6 про визнання за ними права власності за кожним на 1/6 частку земельної ділянки та незавершеного будівництвом житлового будинку, які розташовані у м.Суми по вул.Аерофлотська,32.

Згідно з ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції вірно прийшов до висновку, що позивачі ОСОБА_4 та ОСОБА_6 не надали переконливих доказів того, що спірна земельна ділянка та будинок набуті ними та їх батьками за рахунок спільної праці та спільних коштів.

Крім того, позивачами не надано доказів домовленості батьків та дітей на участь у спільному придбанні майна, а також письмових доказів, що участь дітей у проведенні робіт по будівництву будинку та придбанні земельної ділянки буде оплатною, оскільки як вбачається з наявних у справі доказів, спірна земельна ділянка у 2005 році за рішенням Сумської міської ради була передана тільки ОСОБА_9 для будівництва та обслуговування житлового будинку, а не придбалася ним за грошові кошті. (т.1 а.с.28)

Крім того, колегія суддів вважає, що самі по собі покази свідків ОСОБА_12, ОСОБА_14, ОСОБА_15 про те, що ОСОБА_6 та ОСОБА_4 за рахунок спільних грошових коштів придбали будинок та земельну ділянку, є лише припущеннями, оскільки не підтверджують факт внесення останніми грошових коштів у придбання спільного майна, а також не підтверджують обсяг проведених ним спільних робіт та витрачених на це коштів.

Тому доводи апеляційних скарг ОСОБА_4 та представника ОСОБА_6 ОСОБА_7 стосовно не врахування судом показань свідків, а також не надання судом належної правової оцінки джерелам фінансування будівництва є безпідставними, оскільки суд першої інстанції відповідно до ст.212 ЦПК України оцінив дані докази належним чином, мотиви їх неприйняття зазначив у рішенні, а ці доводи апелянта зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці та особистого тлумачення апелянтами норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги позивача за зустрічним позовом ОСОБА_9 та його пояснення в ході апеляційного розгляду про те, що судом першої інстанції в порушення вимог СК України при поділі майна не були враховані спільні борги подружжя, а саме сума заборгованості, яка була стягнута за рішенням суду на користь ПАТ «ОСОБА_16 у розмірі 14866,99 грн., також не можуть бути прийняті до уваги колегією суддів, з огляду на наступне.

За правилом ч.4 ст.65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сімї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сімї.

Зі змісту кредитного договору від 30.05.2007 року та рішення Зарічного районного суду м. Суми від 26.05.2014 року, яким з ОСОБА_9 стягнуто на користь ПАТ «ОСОБА_15 банк» заборгованість за кредитним договором від 30.05.2007 року не вбачається, що ці кредитні кошти були отримані ОСОБА_9 та витрачені в інтересах сімї (т.1 а.с.121,122).

Будь-які докази на підтвердження цих обставин ОСОБА_9 та його представником суду надані не булі і в матеріалах справи відсутні, також такі докази не були надані і апеляційному суду. Позивач ОСОБА_3 заперечує, що грошові кошти,одержані за цим кредитним договором були використані в інтересах сімї і її заперечення ОСОБА_9 не спростовані.

Крім того, будь-які докази на підтвердження обставини, що ОСОБА_9 погасив одноосібно цей борг за цим кредитним договором також надані суду не були і такі докази відсутні в матеріалах справи, а тому суд першої інстанції відповідно до ст.212 ЦПК України оцінив дані докази належним чином, мотиви їх неприйняття зазначив у рішенні, а тому обґрунтовано відмовив у задоволенні цих вимог за їх недоведеністю, у звязку з чим доводи скарги ОСОБА_9 в цій частині також є безпідставними і не приймаються до уваги.

Крім того, доводи скарги ОСОБА_9 про те, що судом першої інстанції не взято до уваги ті обставини, що ОСОБА_3 з 2010 року не бере участі у матеріальному забезпеченні сімї їх спільні діти проживають з ним та перебувають на його утриманні не спростовують фактичних обставин справи, встановлених судом і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи щодо поділу майна і не містять передбачених законом підстав для скасування або зміни оскаржуваного рішення суду.

Доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_3 в частині скасування рішення суду про стягнення з неї на користь ОСОБА_9 38 882 грн. 70 коп. як спільного боргу подружжя за кредитним договором від 15 липня 2008 року, також колегією суддів до уваги не приймаються і відхиляються, з наступних підстав.

Зі змісту кредитного договору від 15 липня 2008 року №KR 04-06/1-43/08 вбачається, що ОСОБА_9 отримав в АБ «Синтез» 67000 грн. на споживчі цілі для придбання будматеріалів. (т.1 а.с.116-120).

В забезпечення виконання зобовязання за вказаним кредитним договором був укладений договір іпотеки, за умовами якого в іпотеку банку була передана земельна ділянка площею 0,1 га, кадастровий номер :14:006:0019, розташована по вул.Аерофлотська,32 у м.Суми та розташований на ній незакінчений будівництвом житловий будинок під літ.«Ж» готовність якого складає 81%, літній душ «Е», вбиральня «З», огорожа №3-5. (т.1 а.с.175-177).

Також кредитний договір був забезпечений порукою ОСОБА_9 та ОСОБА_10 (п.5.1 кредитного договору) (т.1 а.с.238-243).

Заочним рішенням Зарічного районного суду м.Суми від 22 серпня 2012 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Сумської області від 21 березня 2013 року, з ОСОБА_9 та ОСОБА_9 на користь ПАТ «АБ «Синтез» стягнуто 73242,68 грн. заборгованості за кредитним договором №KR 04-06/1-43/08 від 15 липня 2008 року (т.1 а.с.238-240, 243).

Як пояснив у судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_9, грошові кошти за цим кредитним договором були витрачені в інтересах сімї та за цільовим призначення, ним були придбані будматеріали для будівництва будинку, зобовязання за договором виконувалися ним неналежним чином, у звязку з чим виникла заборгованість. Рішенням суду на користь ПАТ «АБ Синтез» стягнуто заборгованість у розмірі 77 765,40 грн. У подальшому він сплатив стягнуту заборгованість новому кредитору ОСОБА_8, якому банк за договором про відступлення права вимоги, відступив свої вимоги за цим договором.

Ці обставини підтверджені доказами, які були надані ОСОБА_9, а саме розпискою про сплату ним одноособово боргу за кредитним договором у розмірі 77 765,40 грн. ОСОБА_8 (т.1 а.с.125, 126-131)

Таким чином зі змісту кредитного договору від 15 липня 2008 року та рішення суду про стягнення заборгованості вбачається, що кредитні кошті були отримані та витрачені ОСОБА_9 в інтересах сімї, а тому колегія суддів вважає, що суд першої інстанції оцінивши наявні у справі докази, обґрунтовано визнав цю суму боргу спільним боргом подружжя , задовольнивши частково зустрічні позовні вимоги ОСОБА_9 та стягнув на його користь з ОСОБА_3 1/2 частини спільного боргу.

Тому доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 є безпідставними і до уваги не приймаються.

Відповідно до ч.5 ст.88 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, то суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційним судом позовні вимоги ОСОБА_3 та ОСОБА_9 задоволено частково, то відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України з відповідача ОСОБА_9 слід стягнути на користь позивача понесені ним судові витрати у вигляді сплати судового збору в сумі 2621,80 грн. за розгляд справи у суді першої інстанції.

Крім того, оскільки ухвалою апеляційного суду Сумської області від 02 листопада 2015 року ОСОБА_5 було відстрочено сплату судового збору у розмірі 2342 грн. 82 коп. за подання апеляційної скарги на рішення суду до ухвалення судового рішення апеляційним судом Сумської області (т.2 а.с.132), тому цю суму судового збору потрібно стягнути з останнього на користь держави.

Крім того, оскільки ухвалою апеляційного суду Сумської області від 16 жовтня 2015 року ОСОБА_4 було відстрочено сплату судового збору у розмірі 458 грн. 33 коп. за подання апеляційної скарги на рішення суду до ухвалення судового рішення апеляційним судом Сумської області (т.2 а.с.115), то ця сума судового збору підлягає стягненню з нього на користь держави.

Керуючись ст.ст. 307,309, 314,316 , 319, 325 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а :

Апеляційні скарги ОСОБА_3, ОСОБА_4, представника ОСОБА_6 ОСОБА_7 відхилити. Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 28 вересня 2015 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_3 та ОСОБА_5, щодо поділу незавершений будівництвом житлового будинку скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким ці позовні вимоги задовольнити частково.

Визнати обєктом права спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_5 незавершене будівництво по вул.Аерофлотська,32 у м.Суми.

Рішення суду в частині стягнення судових витрат з ОСОБА_5 змінити.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 витрати по сплаті судового збору у розмірі 2621,80 грн.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь держави судовий збір у розмірі 2342,82 грн. за подачу апеляційної скарги на рішення суду.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь держави судовий збір у розмірі 458,33 грн. за подачу апеляційної скарги на рішення суду.

В іншій частині рішення Зарічного районного суду м. Суми від 28 вересня 2015 року - залишити без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий -

Судді -