У Х В А Л А

іменем україни

23 грудня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О. П.,

суддів: Амеліна В. І., Остапчука Д. О.,

Дербенцевої Т. П., Савченко В. О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за розпискою, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду м. Києва від 03 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, у якому зазначав, що 18 грудня 2014 року він надав ОСОБА_4 у борг 10 тис. грн. 15 січня 2015 року він надіслав відповідачу вимогу про повернення вказаних коштів у строк до 20 січня 2015 року. Оскільки в зазначений строк ОСОБА_4 борг не повернув, просив суд стягнути на свою користь з відповідача 10 тис. грн боргу та судові витрати.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 09 червня 2015 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 10 тис. грн боргу за розпискою та 243 грн 60 коп. судового збору.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 03 вересня 2015 року рішення Подільського районного суду м. Києва від 09 червня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, ухвалене у справі рішення апеляційного суду просить скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, обговоривши доводи касаційної скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню на таких підставах.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач, отримавши 18 грудня 2014 року від позивача у позику 10 тис. грн, на вимогу позивача про повернення суми позики коштів не повернув, тому зобов'язаний повернути позивачу отримані у борг кошти на підставі ст. ст. 1046, 1047 ЦК України.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні позову, апеляційний суд виходив із недоведеності позивачем факту існування із відповідачем будь-яких грошових зобов'язань, які випливають із договору позики, а тому правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача боргу за розпискою в розмірі 10 тис. грн відсутні.

Такі висновки апеляційного суду ґрунтуються на законі та відповідають фактичним обставинам справи з огляду на наступне.

Обґрунтовуючи підстави позову, ОСОБА_3 посилався на те, що згідно з борговою розпискою від 18 грудня 2014 року він надав ОСОБА_4 позику у розмірі 10 тис. грн. Оскільки строк повернення грошових коштів за договором позики не був визначений, то 15 січня 2015 року ним на адресу відповідача було направлено вимогу про повернення коштів до 20 січня 2015 року, яку останній отримав 23 січня 2015 року, проте кошти не повернув.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_4 посилався на те, що вказаний документ не є борговою розпискою в розумінні приписів ст. 1046 ЦК України, а фактично є розрахунком за виконані ним у жовтні 2014 року будівельні роботи за договором субпідряду на будівництві в Кончі-Заспі.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

На підтвердження укладення договору позики та його умов згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Крім того, ч. 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Із доданого позивачем документа, складеного 18 грудня 2014 року, названого останнім розпискою, вбачається, що ОСОБА_5 отримав у ОСОБА_3 10 тис. грн, а останній передав йому вказану суму грошей. Будь-яких зобов'язань відповідача про повернення грошових коштів та дати їх отримання цей документ не містить (а. с. 4).

Вирішуючи спір по суті та ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, відповідно до приписів ст. ст. 212, 303 ЦПК України апеляційний суд, правильно встановивши обставини про відсутність будь-яких боргових зобов'язань відповідача перед позивачем, дійшов обґрунтованого висновку про безпідставність позову.

Доводи касаційної скарги про неправильно визначену апеляційним судом правову природу боргової розписки, зокрема, неврахування ідентифікованих даних сторін, визначеного розміру грошової суми, яка була передана в якості позики, та дати її укладання - безпідставні, оскільки обставини, на які посилається заявник, були предметом дослідження у суді і висновки з цього приводу, зроблені апеляційним судом, ґрунтуються на встановлених у суді обставинах та досліджених у судовому засіданні доказах.

Встановлено і це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи скарги про неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права безпідставні.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України, розглянувши касаційну скаргу на судові рішення, суд касаційної інстанції відхиляє скаргу і залишає рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду без змін.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів cудової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 03 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О. П. Касьян

Судді: В. І. Амелін

Т. П. Дербенцева

Д. О. Остапчук

В. О. Савченко