Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Ізмайлової Т.Л., Кузнєцова В.О., Наумчука М.І.,
розглянувши у попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, треті особи: ОСОБА_6, Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Наш Дом», про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 15 червня 2015 року та рішення апеляційного суду Миколаївської області від 28 вересня 2015 року,-

в с т а н о в и л а:

У грудні 2014 року ОСОБА_4 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_5, треті особи - ОСОБА_6, ОСББ «Наш Дом», про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, який мотивувала тим, що відповідач є її сином та разом з нею та дочкою ОСОБА_7 в період з 2001 року по 2012 рік був зареєстрований в АДРЕСА_1.

З метою приватизації квартири, в 2011 році позивач звернулась до Заводського районного суду м. Миколаєва із позовом про визнання відповідача таким, що втратив право на користування житлом. Заочним рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 08 лютого 2012 року її позов було задоволено, а ОСОБА_5 визнано таким , що втратив право на користування спірним житлом. Отримавши свідоцтво про приватизацію на житло позивачка разом із дочкою, відповідно до договору купівлі-продажу від 11 грудня 2012 року продала вищезазначену спірну квартиру ОСОБА_6

В подальшому, вищезазначене заочне рішення Заводського районного суду м. Миколаєва за заявою ОСОБА_5 було скасовано та ухвалою від 29 березня 2013 року її позов про визнання відповідача таким, що втратив право на користування жилим приміщенням залишено без розгляду.

Посилаючись на те, що відповідач був відсутній без поважних причин в період з 2004 року по 16 травня 2007 року за місцем проживання позивачка просила визнати ОСОБА_5 таким, що втратив право на користування квартирою АДРЕСА_2.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 15 червня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 28 вересня 2015 року рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 15 червня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову з інших підстав.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Колегією суддів встановлено та вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків апеляційного суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Відповідно до положень ст. 71 ЖК Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається житлове приміщення протягом шести місяців, а для осіб які взяті під варту на увесь період перебування під слідством, судом та відбування покарання.

Судом апеляційної інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що з 23 грудня 2004 року відповідач був взятий під варту, а в подальшому засуджений за здійснення кримінального злочину.

В місцях позбавлення волі ОСОБА_5 перебував до 26 листопада 2006 року, а 16 травня 2007 року знову був взятий під варту та у зв'язку з черговим засудженням перебував у місяцях позбавлення волі до 14 вересня 2012 року.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції, встановивши належним чином фактичні обставини справи та дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, дійшов до обґрунтованого висновку про те, що не доведено факту відсутності відповідача у спірному жилому приміщенні в період з 2004 року по 2007 рік без поважних причин, а тому вірно відмовив у задоволенні позовних вимог.

Інші доводи касаційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів попередніх інстанцій.

Такі висновки суду відповідають нормам матеріального і процесуального закону, а також встановленим обставинам справи.

За таких обставин, правові підстави для скасування оскаржуваного рішення відсутні.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,-

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення апеляційного суду Миколаївської області від 28 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Т.Л. Ізмайлова
В.О. Кузнєцов
М.І. Наумчук