АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/2820/15Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 48 ОСОБА_1
Доповідач в апеляційній інстанції
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2015 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоОСОБА_2
суддівОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретаріОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Жашківського районного суду Черкаської області від 16 жовтня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про встановлення режиму окремого проживання та вселення, -

в с т а н о в и л а :

05.10.2015 року ОСОБА_7 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6 про встановлення режиму окремого проживання.

08.10.2015 року ОСОБА_7 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6 про вселення.

Ухвалою Жашківського районного суду, Черкаської області від 16.10.2015 року вказані позови обєднані в одне провадження.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_7 вказав, що 12 листопада 2004 року зареєстрував шлюб з відповідачкою ОСОБА_6

Від шлюбу мають дочку ОСОБА_8,ІНФОРМАЦІЯ_1 і дочку ОСОБА_9,ІНФОРМАЦІЯ_2

Після реєстрації шлюбу він та відповідачка ОСОБА_6 увесь час проживали в будинку по вул.. Зарічна, 14 у с. Червоний Кут, Жашківського району, Черкаської області, разом з їхніми дітьми.

До шлюбу цей житловий будинок належав йому , а 06 жовтня 2010 року він його подарував відповідачці і на даний час вона є його власницею на підставі договору дарування, який посвідчений приватним нотаріусом Жашківського нотаріального округу Черкаської області ОСОБА_10 та зареєстрованим під номером 2202.

З 11 червня 2015 року з відповідачкою припинено шлюбні стосунки на її вимогу, яка заявила про те, що його більше не кохає, не бажає мати з ним інтимних стосунків, бо кохає іншого, а тому між ними не може бути нічого спільного.

А оскільки будинок належить їй, то вона зажадала, аби він звільнив його. Однак він залишився жити у будинку у іншій кімнаті. Але 12 вересня 2015 року відповідачка змінила замки на трьох вхідних дверях у житловий будинок, на воротах і хвіртці у подвіря домоволодіння, чим перешкодила проживати у будинку.

Тому з 12 вересня 2015 року він мешкає у будинку своїх знайомих по вул. Боженка, 4, м. Жашків, Черкаської області - Штоквишів.

Так як вони фактично з відповідачкою проживають окремо і не підтримують шлюбних стосунків, що впливає, у тому числі , на режим набуття ними прав приватної власності, народження відповідачкою дітей, тощо, - то позивач просив встановити режим окремого проживання для них , сторін по справі.

Крім того вказав, що так як відповідачка ОСОБА_6 порушує його житлові права, перешкоджаючи проживати у вказаному житловому будинку, то просив вселити його у вказаний будинок. Оскільки до цього часу він є членом сімї позивачки, не втрачав права на проживання у будинку, тому що увесь час у ньому проживав з 1997 року по 12 вересня 2015 року.

Рішенням Жашківського районного суду Черкаської області позовні вимоги ОСОБА_7 задоволені повністю.

Не погоджуючись з даним рішенням , ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу. В якій зазначила, що вона є єдиним власником будинку та земельної ділянки , що розташовані за адресою: вул. Зарічна, 14, с. Червоний Кут, Жашківський р-н., Черкаська обл., в якому зареєстровані та проживають вона з її неповнолітніми дітьми , що підтверджується довідкою сільської ради, а даним рішенням порушено її право приватної власності.

Ухвалюючи рішення суд не врахував цю обставину чим допустив неповне зясування всіх обставин, що мають значення для справи та порушення і неправильне застосування норм матеріального і процесуального права.

Крім того вказує, що 23 жовтня 2015 року ОСОБА_7 подав заяви у Жашківський районний суд , якими просив відмінити ухвалене судом рішення та припинити його дію.

У звязку з викладеним ОСОБА_6 просить скасувати рішення Жашківського районного суду Черкаської області від 06 жовтня 2015 року повністю, а провадження по справі закрити.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до відхилення, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Як вбачається з матеріалів справи 12 листопада 2004 року був укладений шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_6, згідно свідоцтва про одруження 1-СР № 099057 /а.с. 4/.

В даному шлюбі народжені дві доньки: ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_3, та ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_4 /а.с. 5,6/.

Сімя проживала в будинку за адресою вул. Зарічна, 14, с. Червоний Кут, Черкаська обл.

Згідно свідоцтва на право власності № 71 від 21 березня 1997 року спірний будинок належав ОСОБА_7 та його сімї ОСОБА_13 та ОСОБА_14 /а.с. 25/.

14 грудня 2005 року ухвалою Жашківського районного суду Черкаської області була затверджена мирова угода, якою ОСОБА_7 погодився сплатити грошову компенсацію ОСОБА_13 та ОСОБА_14 за 2/3 частини будинку, що знаходиться за адресою: вул. Зарічна, 14, с. Червоний Кут, Черкаська обл. /а.с.27/.

Згідно договору дарування будинку від 6 жовтня 2010 року ОСОБА_7І подарував даний будинок ОСОБА_6 /а.с. 31/- його дружині.

З матеріалів справи вбачається, що між сторонами шлюбні відносини припинилися з червня 2015 року.

Позивач стверджує, що починаючи з 2004 року постійно проживав з відповідачкою однією сімєю в даному будинку. В підтвердження цього надав довідки з виконавчого комітету Червонокутської сільської ради про склад сімї та місце проживання, а також акт за підписом жителів с. Червоний Кут про місце проживання та склад сімї ОСОБА_7 /а.с. 33,34,35/, ці докази відповідачем спростовані не були.

Відповідно до ст. 119 СК України за заявою подружжя або позовом одного з них суд може постановити рішення про встановлення для подружжя режиму окремого проживання у разі неможливості чи небажання дружини і (або) чоловіка проживати спільно. Режим окремого проживання припиняється у разі поновлення сімейних відносин або за рішенням суду на підставі заяви одного з подружжя.

Ст. 120 СК України встановлює правові наслідки встановлення режиму окремого проживання подружжя.

В постанові Пленуму Верховного Суду України, від 21.12.2007, № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" зазначається, що при застосуванні положень статей 119, 120 СК судам необхідно враховувати, що інститути окремого проживання та розірвання шлюбу мають самостійний характер.

Рішення про розірвання шлюбу суд ухвалює, якщо його подальше збереження є неможливим, суперечить інтересам одного з подружжя чи їхніх дітей, у той час як підставою для встановлення режиму окремого проживання подружжя є неможливість чи небажання дружини і (або) чоловіка проживати спільно. За відсутності взаємної згоди подружжя на встановлення сепарації волевиявлення одного з них має бути обґрунтованим.

Режим окремого проживання може встановлюватися судом не тільки за позовом одного з подружжя, а й за заявою подружжя, яке досягло спільної згоди.

Вирішуючи заяву в порядку ст. 119 СК, суд повинен встановити фактичні взаємини сторін і переконатися в доцільності сепарації для того, щоб узаконений спосіб окремого проживання не був формальним засобом вирішення спірних майнових питань.

Ухвалюючи рішення в частині встановлення режиму окремого проживання , суд першої інстанції врахував як зазначені вимоги норм матеріального права, що регулюють вказані правовідносини, так і розяснення Пленуму Верховного Суду України щодо правовзастосовчої практики при вирішенні подібних спорів та врахувавши обставини справи й інтереси сторін, дійшов до правильного висновку про наявність підстав для встановлення режиму окремого проживання даного подружжя, чим захистив інтереси як чоловіка, так і дружини.

В своїй апеляційній скарзі ОСОБА_6 зазначає, що приймаючи рішення суд першої інстанції не врахував її право на приватної власності. При цьому свою приватну власність на будинок та на земельну ділянку, на якій розташований будинок, підтверджує договором дарування будинку 06.10.2010 року /а.с. 57/ та договором дарування земельної ділянки від 06.10.2010 року /а.с. 59/, витягом з Державного реєстру правочинів від 06.10.2010 року /а.с. 61/, державним актом на право власності на земельну ділянку ЯК № 358694 /а.с. 63/. За якими і будинок і земельну ділянку їй подарував позивач, який є її чоловіком та батьком її дітей, й шлюб з яким на час розгляду справи розірваний не був.

Ст. 57 ч.1 п. 2 СК України передбачає, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

Але відповідно до ст. 64 Житлового Кодексу УРСР члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору.

До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач і члени його сім'ї.

В ст. 156 ЖК УРСР зазначається, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

Члени сім'ї власника будинку зобов'язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім'ї про розмір участі у витратах вирішуються в судовому порядку.

До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Тому , враховуючи, що до укладення договору дарування власником будинку за адресою: вул. Зарічна, 14, с. Червоний Кут, Черкаська обл. був позивач , який проживав у ньому до укладення шлюбу з ОСОБА_6, а після укладення даного шлюбу подарував його відповідачу , продовживши в ньому проживати, та є членом її сімї, то суд також прийшов до правильного висновку про наявність підстав для вселення ОСОБА_7 як члена сімї ОСОБА_6 і порушення права власності останньої цим не відбулося.

Також в свої апеляційній скарзі апелянт наголошує на тому, що 23.10.2015 року ОСОБА_7 написав заяву до Жашківського районного суду Черкаської області про відміну рішення про примусове вселення у житловий будинок /а.с. 48/ та заяву про припинення дії режиму окремого проживання подружжя /а.с. 49/, тому апелянт просив скасувати рішення Жашківського районного суду Черкаської області від 16 жовтня 2015 року а провадження по справі закрити.

Відповідно до ст. 205 ЦПК України є визначений перелік підстав закриття провадження у справі:

1) справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства;

2) набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі у зв'язку з відмовою позивача від позову або укладенням мирової угоди сторін, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав;

3) позивач відмовився від позову і відмова прийнята судом;

4) сторони уклали мирову угоду і вона визнана судом;

5) є рішення третейського суду, прийняте в межах його компетенції, з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, за винятком випадків, коли суд відмовив у видачі виконавчого листа на примусове виконання рішення третейського суду або повернув справу на новий розгляд до третейського суду, який ухвалив рішення, але розгляд справи у тому самому третейському суді виявився неможливим;

6) померла фізична особа, яка була однією із сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва;

7) ліквідовано юридичну особу, яка була однією із сторін у справі.

Але вище наведених підстав для закриття провадження в даній справі ОСОБА_6 не навела, а наведені нею підстави не дають права на стадії апеляційного розгляду справи для її закриття, оскільки до апеляційного суду ОСОБА_7 не звертався з заявою про закриття провадження у справі. Тому підстав для скасування в порядку ст.310 ЦПК України рішення з закриттям провадження у справі колегія суддів також не вбачає.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

За таких обставин судова колегія вважає, що оскаржуване рішення суду є законним, обґрунтованим, постановленим на зібраних по справі доказах, які надали суду сторони. Відповідає вимогам матеріального і процесуального законодавства, а доводи апеляційної скарги не є суттєвими, були предметом судового розгляду, суд дав їм належну оцінку і вони не дають підстав для його скасування чи зміни.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, судова колегія, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Жашківського районного суду Черкаської області від 16 жовтня 2015 року відхилити.

Рішення Жашківського районного суду Черкаської області від 16 жовтня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про встановлення режиму окремого проживання та вселення залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий :

Судді :