Справа № 359/4987/15-ц Головуючий у І інстанції Борець Є. О.
Провадження № 22-ц/780/5580/15 Доповідач у 2 інстанції Мельник Я. С.
Категорія 45 15.10.2015
РІШЕННЯ

Іменем України

15 жовтня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого - Мельника Я.С.,

суддів: Волохова Л.А., Матвієнко Ю.О.,

та секретаря Роговської Д.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 20 серпня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням,-

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вказаним позовом, мотивуючи його тим, що він є власником житлового будинку по АДРЕСА_1, в якому, окрім нього, також зареєстрований і його син - відповідач ОСОБА_2 Вказує, що відповідач у 2007 році одружився та переїхав проживати з дружиною у м. Київ та з цього часу припинив проживати у зазначеному будинку. З огляду на це, позивач просить суд визнати відповідача ОСОБА_2 таким, що втратив право на користування житловим будинком по АДРЕСА_1.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 20 серпня 2015 року позов задоволено, визнано ОСОБА_2 таким, що втратив право на користування житловим будинком по АДРЕСА_1, та стягнуто з відповідача на користь ОСОБА_3 судові витрати.

Не погоджуючись із цим рішенням, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволення позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права та неповне з'ясування судом усіх обставин справи.

У обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що позивач не має достатніх правових підстав для звернення до суду із вказаним позовом, а суд першої інстанції не врахував, що він не має свого іншого особистого житла, а також не бажає втрачати правового зв'язку із житловим будинком, в якому зареєстрований.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, вважає необхідним апеляційну скаргу задовольнити з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд розглядає справу в межах заявлених вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у цих сторін виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 214 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. При виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені у постановах, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених пунктами 1, 2 частини першої статті 355 цього Кодексу.

Однак зазначеним вимогам закону рішення відповідає не у повній мірі.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки відповідач тривалий час не проживає у спірному будинку, то у такому випадку позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Проте, колегія суддів не може повністю погодитися із такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 є власником житлового будинку по АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва на право особистої власності на житловий будинок НОМЕР_1 від 27 вересня 2000 року (а. с. 4).

З копії довідки голови Гірської сільської ради №299 від 2 червня 2015 року вбачається, що в цьому житловому будинку, окрім ОСОБА_3, також зареєстрований його син - відповідач ОСОБА_2.(а.с.8)

Статтею 47 Конституції України та статтею 9 ЖК України гарантовано право громадянина на житло.

Ніхто не може бути виселеним із займаного житла або обмежений у праві користування жилим приміщенням, не інакше як на підставі і у порядку, передбаченому законом.

За змістом ст. ст. 71, 72 Житлового кодексу України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_3 просив визнати відповідача таким, що втратив право користування спірним жилим приміщенням на підставі ст. ст. 71, 72 ЖК України.

Пунктом 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» передбачено, що у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК України), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду тощо) суд може продовжити пропущений строк.

З огляду на зазначені вимоги закону та враховуючи фактичні обставини справи, дослідивши надані сторонами докази в їх сукупності, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку про задоволення позову, оскільки позивачем не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження обставин щодо відсутності відповідача у спірному будинку з поважних причин понад встановленого строку, через що правові підстави для визнання відповідача таким, що втратив право на користування жилим приміщенням, відсутні.

Разом з тим, колегія вважає, що акт обстеження, складений виконавчим комітетом Гірської сільської ради №305 від 4 червня 2015 року, в якому зазначається про відсутність відповідача ОСОБА_2 у вказаному будинку з 2007 року, не є достатнім та допустимим доказом в розумінні ст. ст. 58, 59, 212 ЦПК України, оскільки він є разовий і не містить джерела походження викладеної в ньому інформації.

Посилання суду першої інстанції на наявність у відповідача іншого житлового приміщення, в якому він з дружиною постійно проживає, колегія суддів також вважає не достатнім, оскільки належних доказів, які б свідчили про обрання ОСОБА_2 іншого постійного місця проживання у розумінні ст. 107 ЖК України матеріали справи не містять.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, а оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню згідно ст. 309 ЦПК України з підстав недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими та неправильним застосуванням норм матеріального права, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 20 серпня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржене у касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Судді: