Справа № 305/877/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

22 вересня 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів ГОТРИ Т.Ю., ЛЕСКА В.В.

при секретарі ЧЕЙПЕШ С.І.

за участю сторін розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Рахівської районної державної адміністрації Закарпатської області про скасування розпорядження, поновлення на роботі та оплату вимушеного прогулу, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Рахівського районного суду від 18 червня 2015 р., -

в с т а н о в и л а :

13.05.2015 ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом до Рахівської райдержадміністрації мотивуючи наступним. Позивач із червня 2011 року працював на посаді директора Рахівського територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Рахівської районної державної адміністрації. Розпорядженням від 14.04.2015 № 49/04-р в.о. голови Рахівської РДА Медвідь В.В. звільнив позивача з посади на підставі ст. 41 ч. 1 п. 1 КЗпП України за одноразове грубе порушення трудових обов'язків, мотивами для чого слугували лист Управління соціального захисту населення Рахівської РДА від 31.03.2015 № 990/06-07, лист-погодження Департаменту соціального захисту населення Закарпатської облдержадміністрації від 03.04.2015 № 469/01-22, акт від 02.04.2015, складений працівниками Рахівської РДА, лист територіального центру від 02.04.2015 № 64/01-12.

У вину позивачу було поставлено його неправомірні дії та поведінку під час відвідання підопічних територіального центру та огляду їх помешкань в с. Росішка Рахівського району, а саме: дії, які принижують честь і гідність підопічних, внаслідок чого у підопічного ОСОБА_3 погіршився стан здоров'я, а підопічний ОСОБА_4 помер від психологічних переживань, які виникли внаслідок того, що позивач з працівниками центру фотографував його та засуджував за безлад у будинку; проявлену зверхність і упередженість щодо соціального працівника ОСОБА_5 та керування при цьому партійними уподобаннями. Крім того, у згаданих документах зазначалося, що призначення позивача на посаду було випадковим, без врахування необхідних кваліфікаційних вимог та 5-річного стажу роботи на керівних посадах.

Однак, такі твердження не відповідають дійсності, надумані, ґрунтуються на суб'єктивному неприязному ставленні до позивача та мали на меті усунути його з посади. Звільнення проведено без належної перевірки обставин, що слугували підставами для цього, без одержання письмових пояснень від працівника, а в розпорядженні про звільнення не вказано суть допущених порушень. Тому процедура застосування дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення не відповідає вимогам, встановленим ст. 147 ч. 1, ст. 149 ч. 1 КЗпП України, а дії керівництва Управління соціального захисту населення та Рахівської райдержадміністрації щодо позивача є упередженими.

Посилаючись на ці обставини, позивач просив: скасувати розпорядження в.о. голови Рахівської райдержадміністрації Медвідя В.В. від 14.04.2015 № 49/04-р про звільнення його з посади директора Рахівського територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Рахівської районної державної адміністрації; поновити його на посаді директора зазначеного центру; стягнути на його користь з Рахівської райдержадміністрації середній заробіток за час вимушеного прогулу з 14.04.2015 до дня поновлення на роботі.

Рішенням Рахівського районного суду від 18.06.2015 у позові відмовлено.

Позивач рішення суду першої інстанції оскаржив, вважає його незаконним, посилається по суті на ті ж доводи, якими обґрунтовувався позов, просить рішення скасувати, позов - задовольнити.

У письмових запереченнях на апеляцію Рахівська РДА вказує на її необґрунтованість, просить скаргу відхилити, рішення суду - залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення: апелянта ОСОБА_1 та її представника адвоката Мандзюка І.В., які скаргу підтримали, представників Рахівської РДА Червак Т.С. і Приймаченко Н.І., які апеляцію не визнали, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи сторін, апеляційний суд приходить до такого.

Суд першої інстанції відмовив у задоволенні зазначеного позову по суті внаслідок його необґрунтованості та недоведеності. Втім, погодитись із таким рішенням не можна, оскільки своїх висновків суд дійшов з порушенням норм процесуального права.

Відповідно до ст. 2 ч.ч. 1, 3, ст. 3 ч. 1, ст.ст. 10, 11, 27, 31 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів і на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета спору. Сторонами у справах позовного провадження є позивач - особа, яка вважає, що її право порушене і яка пред'явила вимогу про захист порушеного права, і відповідач - особа, яку відповідно до принципу диспозитивності цивільного процесу визначає позивач і яка, виходячи із заявленої тим правової позиції, порушує (не визнає, оспорює, заперечує) його право та має відповідати за позовом (ст. 26 ч. 1, ст.ст. 30, 33 ЦПК України). Правомірній вимозі відповідає обов'язок належного відповідача усунути порушення права.

Апеляційний суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення (ст. 303 ч. 3 ЦПК України). Оскільки розгляд справи покладається на суд першої інстанції, а в апеляційному порядку здійснюється перевірка судового рішення, яким закінчено провадження в справі, під час апеляційного розгляду справи позивач у справі за позовом про поновлення на роботі та оплату вимушеного прогулу не вправі змінювати позовні вимоги шляхом їх збільшення, апеляційний суд не вправі змінювати склад відповідачів у справі, зміни у складі учасників процесу допустимі лише у прямо передбачених цивільним процесуальним законом випадках (ст.ст. 27, 31-34, ст. 37 ч. 1, ст. 45 ч.ч. 2, 3, ст.ст. 107, ст.ст. 291, 292, ст. 304 ч. 1 ЦПК України).

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 поставила питання про поновлення її на посаді директора Рахівського територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Рахівської районної державної адміністрації (далі - Територіальний центр) та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу (а.с. 1-3). На підтвердження доводів позову посилалася, зокрема, на те, що обставини, які були викладені у листі Управління соціального захисту населення Рахівської РДА від 31.03.2015 № 990/06-07, акті від 02.04.2015 (а.с. 42-43, 49), були зафіксовані в інших матеріалах, на яких ґрунтувалося звільнення, не відповідають дійсності, щодо них не було здійснено належної перевірки, від працівника не було відібрано письмового пояснення, а дії керівника райдержадміністрації щодо неї - упереджені. Свою відповідність посаді директора Територіального центру обґрунтовувала пройденим з 26.11. по 30.11.2012 курсом підвищення кваліфікації директорів таких територіальних центрів (а.с. 26). З огляду на такі доводи, розпорядження від 14.04.2015 № 49/04-р в.о. голови Рахівської РДА про звільнення позивача з посади на підставі ст. 41 ч. 1 п. 1 КЗпП України за одноразове грубе порушення трудових обов'язків (а.с. 48) незаконне, крім того, в розпорядженні не вказано суть допущених працівником порушень.

Рахівська РДА на підтвердження своєї позиції посилалася на ті ж документи та на інші матеріали справи, зокрема, на звернення громадянина ОСОБА_6 (а.с. 105), соціального працівника ОСОБА_5 (а.с. 110), на фіксацію актом від 02.04.2015 пропозиції в.о. голови райдержадміністрації Медвідя В.В. до ОСОБА_1 надати письмові пояснення щодо фактів, які стали підставами для звернень та перевірки дій працівника, від чого ОСОБА_1 ухилилася і пояснень не надала. Відповідач вказував на дотримання процедури застосування дисциплінарного стягнення та на законність звільнення позивача з роботи.

Трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом…, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган… зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю… і угодою сторін (ст. 21 ч. 1). Відповідно до указаних положень закону, норм передбачених ст.ст. 2, 4, 5-1, ст. 23 ч. 1 п. 1, ст. 24 ч. 1 КЗпП України, трудовий договір є угодою між працівником і роботодавцем, що ґрунтується на добровільному, вільному волевиявленні сторін, на підставі якого між сторонами виникають та реалізуються взаємні права та обов'язки у сфері трудових відносин.

Відповідно до Положення про Рахівський територіальний центр соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Рахівської районної державної адміністрації, затвердженого розпорядженням голови Рахівської РДА від 11.12.2013 № 384, Територіальний центр є бюджетною установою, юридичною особою; центр очолює директор, який призначається на посаду та звільняється з посади в установленому порядку головою Рахівської РДА; голова Рахівської РДА затверджує кошторис, штатний розпис центру (п.п. 1, 6, 10, 17) (а.с. 88-90). В апеляційному суді ОСОБА_1 пояснила, а протилежна сторона погодилася, що посада директора Територіального центру передбачена його штатним розписом, заробітна плата нараховується та виплачується центром.

Отже, з урахуванням наведеного та приписів, зокрема, ст. 2 ч. 1, ст. 80, ст. 81 ч. 2 абз. 3, ст. 96 ч.ч. 1, 3 ЦК України, ст. 21 КЗпП України, ст.ст. 1, 4 Закону України «Про оплату праці», ст. 1 Закону України «Про організації роботодавців, їх об'єднання, права і гарантії їх діяльності», ст.ст. 26, 28-30 ЦПК України, у ОСОБА_1 виникли трудові відносини з Територіальним центром, роботодавцем є юридична особа, яка в межах трудових відносин використовує та оплачує працю фізичної особи, є стороною в цивільній справі і за загальним правилом, оскільки іншого не передбачено законом та/або Положенням про Територіальний центр, повинна самостійно відповідати за позовом у трудовому спорі. Особливості призначення та звільнення директора Територіального центру керівником місцевого органу виконавчої влади на реалізацію повноважень державного органу, який утворив центр, наведеного не спростовують.

За обставинами справи, трудовий спір має місце між ОСОБА_1 і Територіальним центром за ініціативою першої, саме на штатну посаду директора цього центру позивач хоче поновитися і саме центр, а не райдержадміністрація у випадку задоволення позову матиме обов'язок оплатити вимушений прогул позивача, тобто, саме для центру можуть настати відповідні матеріально-правові наслідки та обов'язки сторони у трудових відносинах у зв'язку з вирішенням спору. Способи фінансування центру, затвердження його штатного розпису, що передбачені Положенням про Територіальний центр, у цьому контексті значення не мають. Роботодавець управі при розгляді трудового спору судом (ст.ст. 232, 235 КЗпП України) захищати свою правову позицію в справі, заперечувати доводи позову, наводити свої доводи щодо законності звільнення працівника тощо.

Таким чином, за вимогами позову про поновлення на роботі та оплату вимушеного прогулу, які є основними в спорі, належним відповідачем є Територіальний центр. Позивач не позбавлений права одночасно з пред'явленням вимоги про поновлення на роботі пред'явити й вимогу про скасування розпорядження про звільнення, водночас, вимога про скасування такого розпорядження поглинається вимогою про поновлення на роботі, при розгляді якої вирішується питання про законність звільнення. Тож за загальним правилом та за відсутності для того спеціальних, особливих у конкретному випадку підстав, у разі задоволення вимоги про поновлення на роботі вимога про скасування розпорядження про звільнення окремого вирішення не потребує.

Поряд із цим, з урахуванням специфіки порядку призначення позивача на посаду та його звільнення, залежно від підстав і предмету конкретного позову, формулювання вимог, їх взаємопов'язаності, можливе залучення до самостійної участі в справі в якості співвідповідача або третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача також і органу (уповноваженої посадової особи), якому надано право прийняття на роботу (призначення на посаду) працівника та застосування щодо нього дисциплінарного стягнення (ст. 147-1 КЗпП України), що, однак, не виключає необхідності участі в трудовому спорі передусім відповідача-роботодавця.

Попри вищенаведене, позивач на власний розсуд розпорядився своїми процесуальними правами і пред'явив позов лише до Рахівської райдержадміністрації, тоді як роботодавець, про права та обов'язки якого власне йдеться, не брав участі в справі.

Відтак, позов був пред'явлений, а справу було вирішено без участі належного відповідача. Саме сторона у справі повинна доводити обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, і саме відповідачу належить право визнавати, заперечувати позов, пред'явити зустрічний позов (ст. 10 ч. 3, ст. 31 ч.ч. 2, 3, ст. 60 ч. 1, ст.ст. 123, 128, 174 ЦПК України). Докази, які оцінюються в цивільній справі, факти, що на їх підставі встановлюються, за сукупністю яких вирішується питання про права і обов'язки сторін, ухвалюється судове рішення, мають правове значення, якщо ці дії вчиняються у процесі, участь в якому беруть належні учасники у належному процесуальному статусі. У даному випадку факти щодо прав і обов'язків сторін у трудових відносинах мають правове значення, якщо встановлені у справі, в якій є належний відповідач, а саме - роботодавець.

Суд першої інстанції в порядку, передбаченому ст. 10 ч. 4, ст. 33, ст. 130 ч. 1, ч. 6 п.п. 1, 2, 8, ст. 160 ч. 2 ЦПК України, питання про участь Територіального центру в якості відповідача (співвідповідача) в справі не обговорив і не мав процесуальних підстав за відсутності належного відповідача для вирішення спору, як щодо його прав, так і щодо прав позивача по суті, що, крім іншого, може тягти наслідки, які випливають з положень ст. 292 ч. 1 ЦПК України. Таке вирішення справи є неправильним у процесуальному розумінні, рішення суду не відповідає вимогам ст.ст. 212-215 ЦПК України, вищенаведені обставини виключали можливість задоволення позову, проте, не внаслідок його необґрунтованості та недоведеності, як це випливає з рішення місцевого суду, а через відсутність у справі належного відповідача, без якого про законність розв'язання спору не йдеться. Інші обставини наразі значення не мають.

Відтак, з урахуванням положень ст. 303 ч. 3 ЦПК України та на підставі ст. 309 ч. 1 п. 4 цього Кодексу апеляцію слід задовольнити частково, рішення суду скасувати, у позові відмовити внаслідок пред'явлення його до неналежного відповідача.

Керуючись ст. 303 ч. 3, ст. 307 ч. 1 п. 2, ст. 309 ч. 1 п. 4, ст.ст. 314, 316 ЦПК України, колегія суддів -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково, рішення Рахівського районного суду від 18 червня 2015 р. скасувати, у позові ОСОБА_1 до Рахівської районної державної адміністрації Закарпатської області про скасування розпорядження, поновлення на роботі та оплату вимушеного прогулу відмовити внаслідок пред'явлення позову до неналежного відповідача.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскар¬жене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді