У х в а л а

іменем україни

10 грудня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Мостової Г.І.,

суддів: Кузнєцова В.О.,

Наумчук М.І.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Вибір Комфорт» про визнання правочину недійсним та стягнення коштів, за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 11 серпня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 15 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Вибір Комфорт» (далі - ТОВ «ЛК «Вибір Комфорт» про визнання правочину недійсним та стягнення коштів у сумі 102 225 грн.

На обґрунтування вимог позивач посилався на те, що у грудні 2014 року між ним та відповідачем укладено договір фінансового лізингу, відповідно до умов якого позивач повинен був сплатити 50 % вартості автомобіля «Хюндай Таксон» для отримання його у користування та виплатити у подальшому ще 50 % його вартості, після чого отримати автомобіль у власність.

Вказував, що після перерахування першого лізингового платежу в сумі 102 225 грн, позивач не отримав права користування автомобілем, а тому вважає, що укладений між ним та відповідачем договір фінансового лізингу є таким, що порушує його права як споживача та суперечить вимогам Закону України «Про фінансовий лізинг».

Рішенням Солом'янського районного суду міста Києва від 11 серпня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 15 вересня 2015 року, в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 порушує питання про скасування оскаржуваних рішень судів першої та апеляційної інстанцій із ухваленням нового рішення про задоволення його вимог, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що 29 грудня 2014 року між позивачем та відповідачем укладено договір фінансового лізингу № 00407, відповідно до вимог якого лізингодавець зобов'язався придбати у власність предмет договору, а саме: автомобіль HyundaiTucson GLS 4WD'12, та передати у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених договором (а. с. 8-15).

Відповідно до додатку 1 до договору, сторони визначили вартість предмета договору в сумі 210 450 грн (а. с. 16).

Згідно із копій квитанцій, позивач перерахував на рахунок відповідача грошові кошти в сумі 105 225 грн, тобто 50 % встановленої вартості товару (а. с. 17).

Відповідно до ч. 1 ст. 806 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Відносини, що виникають у зв'язку з договором лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку та Законом України «Про фінансовий лізинг» (ч. 2 ст. 806 ЦК України та ч. 1 ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг»).

За договором лізингу майновий інтерес лізингодавця полягає у розміщенні та майбутньому поверненні з прибутком грошових коштів, а майновий інтерес лізингоодержувача - у можливості користуватися та придбати предмет лізингу у власність.

Отже, договір фінансового лізингу поєднує в собі, зокрема, елементи договорів оренди та купівлі-продажу.

Згідно зі статтею 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингові платежі можуть включати: суму, що відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом та інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Належне виконання лізингоодержувачем обов'язків зі сплати всіх лізингових платежів, передбачених договором лізингу, означає реалізацію ним права на викуп отриманого у лізинг майна.

Таким чином, на правовідносини, що складаються між сторонами договору лізингу щодо одержання лізингодавцем лізингових платежів у частині покупної плати за надання майна в майбутньому у власність лізингоодержувача, поширюються загальні положення про купівлю-продаж.

Згідно зі ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару, встановлену в договорі. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

Відповідно до ст. 697 ЦК України договором може бути встановлено, що право власності на переданий покупцеві товар зберігається за продавцем до оплати товару або настання інших обставин.

Відповідно до п. 1.7, 4.1. договору, предмет договору передається у користування лізингоодержувачу протягом строку, який становить не більше 90 робочих днів з дня сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця завдатку (50 % вартості предмета лізингу), оплати за договором та оформлення договору (10 % вартості предмета), та комісії за передачу предмета лізингу (3 % вартості предмета).

Позивачем сплачено 105 225 грн, що є 50 % від вартості предмета лізингу.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу

За ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами передбачені у ч. 3 ст. 18 вказаного закону і є вичерпним.

Відхиляючи доводи позивача щодо наявності підстав для застосування положення ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», суди попередніх інстанцій правильно виходили з того, що до укладення договору позивач був повідомлений про його умови та погодився з ними, умови, які позивач вважає несправедливими, належать до витрат, якими є надання консультацій менеджером, прийняття заяви на отримання лізингу, оформлення договору, робота з клієнтом, супровід договору протягом всього часу його дії, що відповідає змісту ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», а також у договір відсутні суперечні умови.

Крім того, згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Разом з тим, колегіє суддів не приймаються доводи касаційної скарги щодо нікчемності договору про фінансовий лізинг з таких підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом.

До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Положеннями ст. 799 ЦК України передбачено форму договору найму (оренди), зокрема, договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Згідно із ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Строк лізингу визначається сторонами договору лізингу відповідно до вимог цього Закону.

Отже, за змістом наведених норм матеріального права, до договору лізингу застосовуються саме загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом, у той же час, вказаним Законом та параграфом 6 ЦК України вимоги щодо нотаріального посвідчення договору лізингу не передбачено.

З огляду на викладене, висновок судів попередніх інстанцій є правильним, а тому підстави для їх скасування відсутні.

Доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують та зводяться до переоцінки доказів, що не відповідає вимогам ст. 335 ЦПК України, оскільки суд касаційної інстанції позбавлений можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 11 серпня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 15 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Г.І. Мостова

Судді: В.О. Кузнєцов

М.І. Наумчук