У Х В А Л А

Іменем України

23 грудня 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області

у складі : головуючого судді Мацунича М.В.

суддів : Куштана Б.П., Панька В.Ф.

з участю секретаря : Дашковської С.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгород цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк на заочне рішення Ужгородського міськрайонного суду від 21 жовтня 2015 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, де третьою особою без самостійних вимог є ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки, та виселення, -

в с т а н о в и л а :

12 вересня 2013 року, ПАТ КБ ПриватБанк звернулось в суд із позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, де третьою особою без самостійних вимог є ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки, та виселення.

Заочним рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 21 жовтня 2015 року, позовні вимоги ПАТ КБ ПриватБанк про звернення стягнення на предмет іпотеки, та виселення, задоволено частково. Звернуто в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором стягнення на предмет іпотеки. У виселенні відповідачів, відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат. На час дії ЗУ Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті від 03.06.2014 року, зупинено виконання рішення суду.

ПАТ КБ ПриватБанк не погодилось з рішенням суду та подало апеляційну скаргу в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про виселення в якій ставить, питання про скасування такого у цій частині та ухвалення нового рішення про задоволення даної позовних вимог. Мотивує свої вимоги тим, що рішення суду є необґрунтованим та незаконним, що призвело до порушення судом норм процесуального та матеріального права.

У судовому засіданні апеляційної інстанції представник позивача в особі ОСОБА_6 підтримала, вимоги апеляційної скарги та просила таку задоволити з тих підстав, що рішення суду в оскарженій частині не відповідає вимогам норм матеріального права.

Відповідачі й третя особа, будучи належним чином повідомленими про час та місце судового засідання до суду не зявились. Заяв про відкладення розгляду справи, суду не подавали. А звідси, виходячи з вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України та зважуючи на приписи ст. 303-1 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглядати скаргу в їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення особи, яка бере участь у справі та дослідивши матеріали справи й перевіривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів зазначає, що апеляційну скаргу слід відхилити, виходячи з наступних мотивів.

Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені, певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно із ч. 1 ст. 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є, факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Позивач в апеляційній скарзі посилається на те, що суд першої інстанції неправильно здійснив, тлумачення правових категорій і понять, що призвело до неправильного встановлення та оцінки доказів та їх наслідків, і це у свою чергу призвело до неправильного застосування норм матеріального права.

Проте такі доводи апеляційної скарги не узгоджуються з вимогами норм матеріального права, та висновками суду першої інстанції.

Як убачається з резолютивної частини заочного рішення суду, позовна вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки знайшла своє доведення як обґрунтована.

Проте, крім цієї позовної вимоги, позивач також просив виселити відповідачів із предмету іпотеки.

Питання, що стосується звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до ст. 39 ЗУ Про іпотеку.

Згідно з вимогами наведеними в частинах 1 і 2 ст. 39 цього Закону в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить, рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Та ч. 1 ст. 40 ЗУ Про іпотеку передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться в порядку, встановленому законом.

А нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є ст. 109 ЖК УРСР, де в ч. 1 якої передбачені підстави виселення.

Тоді як, ч. 3 ст. 109 ЖК УРСР регулює порядок виселення громадян.

За змістом ч. 2 ст. 40 ЗУ Про іпотеку та ч. 3 ст. 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобовязані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця із дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Але, ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР передбачено, що громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР встановлює, загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Відтак, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі ч. 2 ст. 39 ЗУ Про іпотеку підлягають застосуванню як положення ст. 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК УРСР.

Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються з жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у звязку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

З матеріалів справи вбачається, що предмет іпотеки на праві власності належить ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 і ОСОБА_4, на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 09.02.2001 року. А звідси, в іпотеку передано житловий будинок, який був придбаний не за рахунок кредитних коштів отриманих від банку.

Оскільки, відсутні передбачені законом підстав для виселення мешканців із зазначеного будинку без надання їм іншого постійного житла. А тому, позовна вимога про виселення ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 і ОСОБА_4 із предмета іпотеки не підлягає задоволенню.

ПАТ КБ ПриватБанк посилається також на те, що до спірних правовідносин повинна застосовуватись спеціальна норма ЗУ Про іпотеку, який не передбачає неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення.

Однак із таким доводом позивача не можна погодитись з тих підстав, що виселення проводиться в порядку, встановленому законом. Тоді-як, нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є ст. 109 ЖК УРСР, де в ч. 2 якої встановлено загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення, коли жиле приміщення було придбано не за рахунок кредитних коштів. Тобто, дана норма і є спеціальною в питанні виселення, вимоги, якої, і є основними в даних правовідносинах та підлягають обовязковому застосуванню.

Та обставина, що відповідач ОСОБА_3 і третя особа ОСОБА_5 значаться прописаними не за адресою предмета іпотеки не є свідченням того, що відповідачі мають інше належне житло, а тим більше це не може позбавити їх права власності, та права на застосування до спірних правовідносин вимог норм ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР.

Позивач також зазначає, що суд безпідставно переклав тягар доказування позовних вимог, саме на нього. Проте, таке посилання суперечить вимогам ч. 1 ст. 60 ЦПК України, яка передбачає, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини на які вона посилається як на підставі своїх вимог і заперечень. Із цього слідує, що на позивачу лежить обовязок, а не право по доказуванню тих обставин на які посилається як на підставу своїх вимог. А суд, на підставі ч. 4 ст. 10 ЦПК України, тільки сприяє сторонам у всебічному й повному зясуванню обставин справи, а не займається доказуванням замість сторони її позовних вимог, що суперечило б принципу змагальності сторін.

Слід також зазначити, що позивач не надав суду жодного доказу із приводу того, що звертався до органу місцевого самоврядування по питанню врегулювання процедури надання відповідачам іншого житла у звязку з їх виселенням за спірних правовідносин. Та обставина, що на Банку не лежить обовязок по наданню іпотекодавцю іншого жилого приміщення не може слугувати підставою для невиконання позивачем вимог норм ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР.

Виходячи із цього, суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, та застосував до них норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

А звідси, доводи апелянта не спростовують висновків суду першої інстанції та обставин встановлених апеляційним судом, а тому, колегія суддів у відповідності до вимог передбачених статтями 213 і 308 ЦПК України дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Ураховуючи наведене та керуючись вимогами статей 307, 308, 314, 316 і 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк, відхилити.

Заочне рішення Ужгородського міськрайонного суду від 21 жовтня 2015 року в частині позовної вимоги про виселення, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня набрання нею законної сили.

Головуючий : _________________ Судді : __________________

__________________