Головуючий суду 1 інстанції - Потапенко Р.Р.
Доповідач - Романченко В.О.
Справа № 420/652/14-ц
Провадження № 22ц/782/35/15
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2015 року Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Луганської області у складі:

Головуючого: судді - Романченка В.О.

Суддів: Назарової М.В., Лісіциної А.І.

при секретарі: Коротенко С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Сєвєродонецьку цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Новопсковського районного суду Луганської області від 30 грудня 2014 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про встановлення факту проживання однією сім'єю зі спадкодавцем як чоловіка та жінки, визнання права власності на ? частину майна, усунення спадкоємців від права на спадкування, зміну черговості одержання права на спадкування та визнання права власності на частину спадкового майна,-

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач ОСОБА_2 звернулася до Новопсковського районного суду Луганської області з позовом до відповідачів та з урахуванням уточнених позовних вимог просить встановити факт її проживання однією сім'єю, без реєстрації шлюбу із ОСОБА_6 з січня 2005 року по день його смерті -ІНФОРМАЦІЯ_1; визнати спільною сумісною власністю майно, набуте ними за час спільного проживання: автомобиль ВАЗ 210700-20, 2007 року випуску, та трактор МТЗ-80, 1986 року випуску; усунути відповідачів ОСОБА_4, та ОСОБА_5 від права на спадкування за законом після смерті ОСОБА_6; змінити черговість одержання права на спадкування шляхом надання їй права на спадкування разом із спадкоємцем першої черги; визнати за нею право власності на ? частину земельної ділянки № НОМЕР_5 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, ? частину земельної частки (паю), розташованих на теріторії Козлівської сільської ради, ? частин автомобілю ВАЗ-210700-20, ? частин трактору МТЗ-80. Обгрунтовуючи свої позовні вимоги позивач стверджує, що в січні 2005 року вона почала проживати з ОСОБА_6. однією сім'єю, вони жили в злагоді та любові як подружжя, вели спільне господарство, були пов'язані спільним побутом та взаємними сімейними правами і обов'язками, однак шлюб так і не встигли зареєструвати. За час спільного проживання ними було нажито майно, яке складається з предметів домашнього побуту, автомобіля ВАЗ-210700-20 та трактору МТЗ-80, у зв'язку з чим вона вважає, що ? частина вказаного майна є її власністю, як частина спільного сумісного майна. ОСОБА_6 був хворою людиною, страждав на хвороби кісток, хронічну серцево-судинну недостатність. В останній рік життя ОСОБА_6, перебуваючи в поганому стані зроров'я, постійно потребував сторонньої допомоги в побутовому та фінансовому плані і вона, як цивільна дружина та найближча людина надавала йому цю допомогу, зокрема, брала гроші в борг, частину з яких повинна повернути. ОСОБА_6 потребував також допомоги своїх дітей -ОСОБА_4 та ОСОБА_5, які, знаючи про важкий стан здоров'я свого батька, свідома ухилялися від свого обов'язку надання йому допомоги, хоча і фізично і матеріально могли надавати йому таку допомогу. Доньки навіть не спілкувалися з батьком, не підтримували жодних зв'язків. В 2013 році відповідач ОСОБА_5 на прохання свого батька надати допомогу відкрито заявила, що вона ніколи йому не допомогала і допомогати не буде, в результаті чого у ОСОБА_6 стався серцевий напад. ОСОБА_6 пригнічувало таке ставлення дітей, він постійно нервував та страждав з цоьго приводу. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер від атеросклеротичного кардіосклерозу при хронічній серцево-судинній недостатності. Після його смерті відкрилася спадщина у вигляді земельної ділянки № НОМЕР_5 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельної частки (паю), розташованоих на теріторії Козлівської сільської ради, 1/2 частини автомобілю ВАЗ-210700-20, 1/2 частини трактору МТЗ-80. Після смерті ОСОБА_6 вона звернулася до натаріуса, де їй було роз'яснено, що вона не може оформити спадщину після смерті ОСОБА_6, оскільки у нього є спадкоємці першої черги - відповідачі у справі. З відповідачами вона не дійшла домовленності щодо можливості розподілу спадкового майна.

Рішенням Новопсковського районного суду Луганської області від 30 грудня 2014 року у задоволені позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про встановлення факту проживання однією сім'єю зі спадкодавцем як чоловіка та жінки, визнання права власності на ? частину майна, усунення від права на спадкування, зміну черговості одержання права на спадкування та визнання права влсності на частину спадкового майна було відмовлено повністю за необґрунтованістю.

Не погодившись з рішенням суду, позивач ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просила про скасування рішення суду і ухвалення нового рішення, про задоволення її позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, а також невідповідность висновків суду обставинам справи. В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач посилається на те, що судом першої інстанції у порушення вимог процесуального законодавства не повністю з'ясовані обставини, що мають значення для справи, зроблено висновки, які не відповідають обставинам справи, безпідставно не взяті до уваги надані нею докази спільного проживання разом з ОСОБА_6 та ведення з ним спільного господарства та не взяті до уваги пояснення свідків допитаних у судовому засіданні стосовно їх спільного проживання, суд невірно дав оцінку доказам, щодо знаходження ОСОБА_6 у безпорадному стані, а також не дав оцінку доказам, щодо придбання ними за час спільного проживання майна та не зробив висновків, щодо відмови у задоволені позову про визнання майна спільною сумісною власністю.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися у судове засідання, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

За змістом ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

З матеріалів справи вбачається, що суд 1 інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між усіма учасниками справи, дав їм належну правову оцінку. Під час розгляду справи апеляційним судом встановлено, що суд першої інстанції дотримався вимог ст. 212 ЦПК України і оцінив всі надані сторонами докази на ґрунті всебічного, повного, об'єктивного та безпосереднього їх дослідження, а також оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, відобразив в рішенні результати оцінки доказів.

Суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального та процесуального права та прийняв рішення, яким спір знайшов своє належне вирішення.

Відмовляючи в задоволені позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач ОСОБА_2 не може бути визнана спадкоємцем четвертої черги після смерті ОСОБА_6, не може набувати право на спадщину, як спадкоємець четвертої черги за законом, встановлення факту проживання однією сім'єю із спадкоємцем як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, оскільки це не зумовлює наслідків для неї, а також зазначив, що відсутні підстави для задоволення позову з підстав, передбачених ч.2 ст.1259 ЦК України, оскільки ОСОБА_6 не перебував в безпорадному стані та доказів його знаходження у такому стані не надано суду; в усуненні відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 від права на спадкування та визнання за позивачем права на спадкування за законом разом із спадкоємцем першої черги.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_6 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть ( а.с.17).

Після смерті ОСОБА_6 відкрилась спадщина, яка складається із земельної ділянки № НОМЕР_5 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельної частки (паю), розташованих на теріторії Козлівської сільської ради, автомобіля ВАЗ-210700-20, трактора МТЗ-80. Дані обставини підтверджені наявними у матеріалах справи документами, а саме копіями свідоцтв про реєстрацію транспортних засобів, договорами з фінансовими установами, довідками, сертифікатом, ( а.с. 12-15, 69-71 ).

Згідно зі ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, хто його пережив та батьки.

Відповідно до ч.2 ст.1258 ЦК України, кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 Цивільного кодексу України.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, відповідач ОСОБА_3, як мати померлого ОСОБА_6, та ОСОБА_4, ОСОБА_5, як доньки померлого, є спадкоємцями першої черги.

Постановою приватного нотаріуса Новопсковського нотаріального округу Чернявської І.В. від 18.12.2014 року ОСОБА_2 відмовлено у вчиненні нотаріальних дій -видачі свідотства про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_6 на підставі того, що вчинення вказаних нотаріальних дій суперечить законодавству України (а.с. 97).

Як вбачається з матеріалів справи, спірне майно є власністю померлого ОСОБА_6, який тривалий час проживав за адресою: АДРЕСА_1, , разом з ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу.

На підтвердження своїх позовних вимог щодо встановлення факту проживання однією сім'єю зі спадкодавцем, а також доводів апеляційної скарги у цій частині, позивач ОСОБА_2 посилається на довідку від 26.03.2014 року, з якої вбачається, що ОСОБА_6 та ОСОБА_2 проживали за адресою: АДРЕСА_1, без реєстрації шлюбу, однією сім'єю та вели сумісне господарство з 19.01.205 року по день смерті ОСОБА_6., який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 6), а також на показання свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11, які підтвердили факт сумісного проживання позивачки та ОСОБА_6, які проживали як чоловік та жінка в зазначений період часу.

Ці доводи апеляційної скарги не можуть спростувати висновків рішення суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до положень ст. 1264 ЦК України, у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкоємцем однією сім'єю не меньше 5 років до часу відкриття спадщини.

Відповідно до ч.2 ст.3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Однак, не всі особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом і мають взаємні права та обов'язки, вважаються сім'єю. Так, ч.4 ст.3 СК України визначено підстави створення сім'ї - шлюб, кровне споріднення, усиновлення, а також інші підстави, не заборонені законом і такі, що не суперечать моральним засадам.

Відповідно до вимог ч.2 ст.21 СК України, проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя.

Згідно із п.21 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 року, при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила ч. 2 ст. 3 СК про те, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Зазначений п'ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім'єю до набрання чинності цим Кодексом.

До числа спадкоємців четвертої черги не входить особа, яка хоча і проживала спільно зі спадкодавцем, але перебувала у зареєстрованому шлюбі з іншою особою. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них права на спадкування за законом у першу чергу на підставі статті 1261 ЦК.

Пунктом 9 узагальнення ВССУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 року за № 24-753/04/-13 також роз'яснено, що при встановленні судами факту проживання зі спадкоємцем однією сім'єю не меньш як п'ять років до дня смерті (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати положення ст.3 СК, відповідно до якої, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки, а також те, що сім'я створюється на підставах не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Як вбачається з матеріалів справи, заочним рішенням Новопсковського районного суду Луганської області від 18 червня 2013 року, яке набрало чинності 16 липня 2013 року, розірвано шлюб, зареєстрований 27 жовтня 1984 року Новобілянською сільською радою Новопсковського району між ОСОБА_2 (позивачем у справі) та ОСОБА_12 (а.с. 115).

Таким чином, встановлено, що в період спільного проживання з ОСОБА_6 (2005-2013 роки) позивач ОСОБА_2 перебувала в зараєстрованому шлюбі з іншим чоловіком.

З огляду на вимоги ст.25 СК України, яка передбачає одношлюбність і зазначає, що жінка та чоловік можуть одночасно перебувати лише в одному шлюбі , а також ч.2 ст.21 СК України, згідно якої проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для винекнення у них прав та обов'язків подружжя, особисто коли один з них перебуває в зареєстрованому шлюбі, суд 1 інстанції обгрунтовано зазначив, що відсутні підстави вважати, що ОСОБА_6 та ОСОБА_2 було створено сім'ю у розумінні СК України.

Відповідно до цього, позіивач не може набувати право на спадщину, як спадкоємець четвертої черги за законом, а тому встановлення факту проживання однією сім'єю із спадкоємцем як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу не зумовлює юридичних наслідків для ОСОБА_2

В силу ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

З огляду на вищезазначене, позивач ОСОБА_2 не надала суду доказів, того, що вони з ОСОБА_6 проживали однією сім'ю без реєстрації шлюбу, а лише констатують факт їх проживання за однією адресою.

Тому, колегія суддів вважає, що проживання ОСОБА_6 разом з ОСОБА_2 за однією адресою тривалий час не є належним підтвердженням факту проживання зазначених осіб однією сім'єю без шлюбу та підставою для виникнення у позивача права на спадкування майна після смерті ОСОБА_6

Крім того, заявляючи вимоги про встановлення факту проживання однією сім'єю зі спадкодавцем з 19 січня 2005 року по 11 листопада 2013 року та визнання права власності на 1/2 частину автомобілю ВАЗ-210700-20, 1/2 частину трактору МТЗ-80 позивач посилалась на те, що це майно було придбано ними спільно в період спільного проживання, тому просила визнати вказане майно спільною сумісною влассністю та визнати за нею право власності на ? вказаного майна на підставі ст.74 СК України.

Однак з такими доводами позивача колегія суддів не може погодитись.

Відповідно зі ст.74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Як вбачається з матеріалів справи, автомобіль ВАЗ 210700-20, 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, та трактор МТЗ-80, 1986 року випуску, державний номерній знак НОМЕР_2, зареєстровані за ОСОБА_6, які він придбав відповідно 16.11.2007 р. та 23.11.2012 р. Вказані обставини підтверджуються свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3, та свідоцтвом про реєстрацію великотонажного транспортного засобу або іншого технологічного транспортного засобу НОМЕР_4 ( а.с.12,14, 15) .

Верховний Суд України в справі № 6-97 від 20.02.2012 року зробив правовий висновок, який є джерелом права, про те, що при засстосуванні ст. 74 СК України слід виходити з того, що вказана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

З наведеного випливає, що обов'язковою умовою для можливості застосування до правовідносин правил ст.74 СК України є відсутність у чоловіка та жінки, стосовно яких ставиться питання про встановлення юридичного факту проживання однією сім'єю без шлюбу, будь-якого іншого зареєстрованого шлюбу.

Проте вбачається, що позивач в період спільного проживання з ОСОБА_6 (2005-2013 роки) перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_12 (1984-2013 роки).

При цьому, колегія суддів приймає до уваги, що позовні вимоги ОСОБА_2 в частині визнання права спільної сумісної власності на спірне майно є похідними від вимог позивача, щодо встановлення факту проживання однією сім'єю зі спадкодавцем. Оскільки у задоволені вимог про встановлення факту проживання однією сім'єю було відмовлено, то суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволені позовних вимог про визнання права власності за позивачем ОСОБА_2 на ? частину зазначеного майна.

Щодо вимог позивача про усунення спадкоємців від права на спадкування, зміни черговості у спадкуванні та визнання права власності на спадкове майно, судова колегія виходить з наступного.

Згідно з ч.5 ст. 1224 ЦК України, особа може бути усунута від права на спадкування за законом, якщо рішенням суду буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 «Про судову практику у справах проспадкування» від 30.05.2008 року, для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування, відповідно до зазначеної норми закону, має значення сукупність всіх вищезазначених обставин і лише при одночасному їх настанні і доведеності зазначених фактів в їх сукупності, спадкоємець може буи усуненій від спадкування. Крім того, при розгляді таких справ суду належить з'ясовувати, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за отримання її від інших осіб і чи мав спадкоємець матеріальну й фізичну змогу надавати таку допомогу. Та обставина, що сторони не спілкувалися протягом тривалого часу, не свідчить про факт умисного ухилення від надання допомоги.

В силу ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Позивачем не надано належних та допустимих доказів, що спадкодавець ОСОБА_6 перебував у беспорадному стані та був похилого віку. Так, згідно свідоцтву про смерть ОСОБА_6 вбачається , що останній помер у віці 48 років, тому не можливо вважати його людиною похилого віку. Крім того, з матеріалів справи вбачається що ОСОБА_6 страждав на хронічний остеомієліт кісток лівого променево-зап»ясткового суглоба та серцево-судину недостатність. Проте доказів (медичних документів), які б свідчили, що у зв'язку з цими захворюваннями він був неспроможний самотійно забезпечувати свої потребі позивачем та її представником суду не надано.

Не наведено ними і доказів, які б засвідчували, що за життя ОСОБА_6 страждав на будь-яку іншу тяжку хворобу, у зв'язку з чим потребував постійного стороннього догляду.

Крім того, опитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_10 пояснила, що ОСОБА_6 працював до самої смерті мезанізатором, тобто матеріально себе забезпечував.

Щодо пояснень позивача стосовно ненадання відповідачами ОСОБА_5 та ОСОБА_4 допомоги ОСОБА_6, то вони не свідчать про їх ухилення від обов'язку надання допомоги батьку.

Будь-яких належних та допустимих доказів того, що померлий ОСОБА_6 при житті звертався до доньок за допомогою, від якої останні ухилялися, матеріали справи не містять.

Таким чином, позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу, що ОСОБА_6 був людиною похилого віку, а також знаходився в беспорадному стані, ухилення відповідачів ОСОБА_5 та ОСОБА_4 від надання допомоги батьку та факту потреби у такій допомозі спадкодавця за життя від відповідачів.

Тому, на думку судової колегії, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив позивачу ОСОБА_2 у задоволені позовних вимог в частині усунення спадкоємців від права на спадкування, а доводи апеляційної скарги в цій частині є неспроможними.

Що стосується доводів позивача стосовно зміни черговості одержання права на спадкування та визнання права влсності на частину спадкового майна, то колегія суддів також вважає їх необґрунтованими, оскільки позивачкою в порушення вимог ст.60 ЦПК України не надано доказів підтвердження цього факту.

Згідно з ч.1 ст.1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини.

Відповідно до ч.2 ст.1259 ЦК України фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Суду не було надано доказів, що ОСОБА_6 через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані, у зв'язку з чим позивач протягом тривалого часу опікувалася ним, матеріально його забезпечувала та надавала йому іншу допомогу. Те, що ОСОБА_6 страждав вказаними вище захворюванями не є безперечними доказами того, що він через тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Сам факт піклування позивача про ОСОБА_6 не може бути підставою для зміни черговості спадкування.

Крім того, вказаною нормою закону передбачено зміну черговості спадкування лише для фізичної особи, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, в той час як позивачка ОСОБА_2 взагалі не є спадкоємцем після смерті ОСОБА_6, а посилання позивача на те, що вона є спадкоємцем за законом четвертої черги є безпідставними, оскільки факт проживання зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини, судом встановлений не був.

Тому, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив ОСОБА_2 у задоволені позовних вимог про визнання її права на спадкування разом із спадкоємцями першої черги, а доводи апеляційної скарги в цій частині є неспроможними.

На думку колегії суддів, суд 1 інстанції обгрунтовано дійшов висновку того, що, оскільки позивач не може бути визнана спадкоємцем четвертої черги після смерті ОСОБА_6, не підлягають задоволенню її позовні вимоги про визнання за нею права власності на частину спадкового майна. Тому, доводи апеляційної скарги позивача в цій частині також є неспроможними.

Таким чином, повно з'ясувавши всі обставини справи, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, щодо відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2

Доводи апеляційної скарги не спростовують фактичних обставин справи, встановлених судом, і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи і не містять передбачених законом підстав для скасування або зміни оскаржуваного рішення суду.

Отже за таких обставин, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції є правильними, оскільки ґрунтуються на обставинах, які встановлені в судовому засіданні, наданих сторонами доказах, у відповідності з нормами матеріального і процесуального законодавства, підстав для скасування рішення суду в межах доводів апеляційної скарги немає, тому відповідно до частини 1 ст.308 ЦПК України апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313, 314, 315, 325 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Новопсковського районного суду Луганської області від 30 грудня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: