Єдиний унікальний номер 725/2845/14-ц
Номер провадження 2/725/619/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.09.2015 року Першотравневий районний суд м.Чернівців

в складі:

головуючого судді Піхало Н. В.

при секретарі Томко І.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Чернівці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

У травні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначав, що 21.02.2013 року між ним та відповідачем укладено договір позики, за умовами якого він у присутності свідків надав відповідачу грошові кошти в сумі 33 600 грн. на ремонт автомобіля, а останній в свою чергу власноручно склав розписку, в якій зобовязався повернути грошові кошти на протязі 24 місяців, тобто до 21 лютого 2015 року.

Разом з тим, відповідач свої зобовязання за договором позики не виконує й відповідно грошові кошти не повертає та на день звернення до суду із вказаним позовом не вчиняє жодних дій щодо часткового або повного погашення заборгованості, уникає зустрічей, не відповідає на телефоні дзвінки, чим порушує умови укладеного договору, у звязку з чим він змушений звернутися до суду з вимогами про стягнення боргу в примусовому порядку.

Посилаючись на вказане, позивач неодноразово змінюючи позовні вимоги, остаточно просив стягнути з відповідача на свою користь 33 600 грн. боргу за договором позики , а також на підставі ст. 625 ЦК України інфляційні витрати за прострочений період повернення боргу за період з березня по травень 2015 року включно в розмірі 9072 грн., а всього 42 672 грн. та судові витрати в розмірі 426 грн. 72 коп.

Відповідач ОСОБА_2 не погоджуючись із поданим позовом, звернувся до суду із зустрічними позовними вимогами до ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним, в обґрунтування якого зазначав, в кінці 2012 року ОСОБА_1 надав йому у користування транспортний засіб марки Ауді-100, реєстраційний номер НОМЕР_1, який належав на праві власності ОСОБА_3 та за користування вказаним автомобілем він кожного дня сплачував ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 135 грн., оскільки використовував вказаний автомобіль для заробітку шляхом надання послуг по перевезенню пасажирів.

В подальшому, 21.02.2013 року на перехресті вул. Зелена-Ізмайлівська в м.Чернівці, він керуючи вищевказаним автомобілем, потрапив у ДТП, внаслідок чого автомобіль отримав значні механічні пошкодження, про що він повідомив ОСОБА_1, який того ж дня прибув на місце ДТП та зобовязав його написати розписку про те, що він позичив у нього грошові кошти в сумі 33600 грн. в борг, а пошкоджений автомобіль сказав залишити собі.

При цьому, вказував на те, що розписку він написав під впливом тяжких обставин, оскільки розписка писалась у день ДТП, а тому він перебуваючи у шоковому стані не міг оцінити обєктивно ситуацію в якій знаходиться, розумів що зазначений автомобіль був єдиним джерелом доходів в його родині так як дружина ніде не працює та на його утриманні перебуває двоє неповнолітніх дітей. Також зазначав, що транспортний засіб марки Ауді-100, реєстраційний номер НОМЕР_1 на даний час ним відремонтований та він готовий його повернути ОСОБА_1, оскільки він перебуває у його користуванні без укладення жодної цивільно-правової угоди, а тому жодної заборгованості, яка могла б бути замінена позиковими зобовязаннями між ним та ОСОБА_1 не існує.

Посилаючись на вказане, просив визнати договір позики недійсним, як такий, що вчинений під впливом тяжкої для нього обставини, а також з тих підстав, що передачі грошових коштів за вказаним договором не відбулось.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 поданий ним позов та в подальшому подану заяву про зменшення позовних вимог підтримав в повному обсязі й відповідно просив стягнути з відповідача на свою користь 33 600 грн. основного боргу за договором позикою та на підставі ст. 625 ЦК України інфляційні витрати за період з березня по травень 2015 року включно, а також в повному обсязі заперечив проти зустрічного позову, вказавши на його безпідставність та необґрунтованість, просив в його задоволенні відмовити.

При цьому вказав на те, що у жовтні 2012 року ОСОБА_2 потрапив у дорожньо-транспортну пригоду, унаслідок якої пошкодив автомобіль Ауді-100. Після цього, відповідач зателефонував йому та попросив надати у позику на ремонт автомобіля грошові кошти в розмірі 33 600 грн., які відповідно він йому у присутності свідків передав, а відповідач склав власноручно розписку на підтвердження факту отримання грошових коштів. Також вказав на те, що грошові кошти ним надавалися відповідачу на 24 місяці та між ними було досягнуто усну домовленість про те, що кошти ОСОБА_2 має віддавати частинами, а саме на його першу вимогу, оскільки у нього хворіє дружина та при необхідності коштів на її лікування, однак не пізніше ніж через 24 місяці. Проте грошові кошти протягом 24 місяців ОСОБА_2 йому жодного разу не повертав, а також їх не повернув і після спливу встановленого дворічного строку. Крім того, суду також пояснив, що автомобіль Ауді-100 він придбав у ОСОБА_4, однак право власності на даний автомобіль він не реєстрував. В подальшому, даний автомобіль він перебав відповідачу в оренду, який в свою чергу використовував його для перевезення пасажирів й відповідно мав сплачувати йому за автомобіль щодня грошові коти в сумі 240 грн. з подальшим його викупом. На даний час він будь-яких претензій до відповідача щодо автомобіля не має, оскільки відповідачем повністю були сплачені йому гроші за автомобіль та на даний час він є його власністю. Також вказав на те, що при складанні розписки він будь-якого тиску на ОСОБА_2 не чинив та грошові кошти йому передав не за автомобіль, а у позику на ремонт автомобіля, у звязку із чим вимоги ОСОБА_2 в частині визнання договору позики недійсним безпідставні.

Представник ОСОБА_1В.у судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив про задоволення позову з підстав викладених у позові, а також просив відмовити в задоволенні зустрічного позову, посилаючись на обставини вказані ним у письмових запереченнях на зустрічну позовну заяву. При цьому, вказуючи на те, що відповідач порушив умови договору позики та не повернув борг як протягом 24 місяців, так і в подальшому, а саме після 21 лютого 2015 року, тому просив стягнути з ОСОБА_2 суму основного боргу та інфляційні витрати за прострочений період повернення боргу за період з березня по травень 2015 року включно. Також заперечував щодо наявності правових підстав для визнання договору позики недійсним, оскільки кошти в сумі 33 600 грн. були передані ОСОБА_2 у присутності свідків, про що він власноручно написав розписку, тому його посилання на безгрошовість позики є безпідставними, а також при складанні даної розписки на відповідача не чинилося тиску та не було ніяких погроз зі сторони ОСОБА_1 Грошові кошти ОСОБА_2 були надані ОСОБА_1 у борг саме для ремонту автомобіля, який був пошкоджений відповідачем внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а не за сам автомобіль.

Відповідач за первісним позовом та його представник первісний позов не визнали з підстав викладених у зустрічному позові, надали суду пояснення аналогічні змісту зустрічного позову, який просили задовольнити та відмовити в задоволенні первісного позову. При цьому, уточнивши в судовому засіданні підстави визнання недійсним договору позики, просили визнати його недійсним, оскільки будь-яких зобовязань за договором позики між ним та позивачем не виникло, оскільки розписка носила безгрошовий характер та коштів на виконання умов спірного договору позивач йому не передавав, а він в свою чергу не мав наміру отримувати грошові кошти. Дана розписка ним була складена у звязку із тим, що ним унаслідок дорожньо-транспортної пригоди було пошкоджено належний ОСОБА_1 автомобіль, який ним використовувався для транспортних перевезень та з метою забезпечення подальшого ремонту і повернення даного автомобіля позивачу, він написав розписку. На даний час автомобіль ним відремонтовано та він має намір його повернути ОСОБА_1

Свідок ОСОБА_5, будучи допитана в ході розгляду справи, суду пояснила, що вона була присутня при складанні ОСОБА_2 розписки, згідно якої він взяв у борг у ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 33 600 грн. на ремонт автомобіля, пошкодженого внаслідок ДТП. При цьому, пояснила, що бачила як грошові кошти передавалися ОСОБА_2 та тиску при написанні ним розписки на нього ніхто не чинив.

Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, пояснення свідка, а також дослідивши письмові докази по справі, приходить до наступного.

Так, відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно із вимогами ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

При цьому, частинами 1-3 ст. 212 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Судом встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, автомобіль НОМЕР_2 належить на праві власності громадянину ОСОБА_6, який на підставі довіреності від 28.04.2008 року уповноважив ОСОБА_7 розпоряджатися на власний розсуд (в тому числі експлуатувати, продавати, обміняти, здати в оренду, заставляти) належним йому транспортним засобом (а/с 26,27).

Згідно ч. 1 ст. 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя.

Таким чином, довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами й відповідно на підставі довіреності здійснюється представництво.

В подальшому на підставі довіреності від 20.09.2011 року громадянин ОСОБА_7М уповноважив ОСОБА_4 та ОСОБА_8 розпоряджатися на власний розсуд вказаним транспортним засобом (а/с 28).

Відповідно до ч. 1 ст. 240 ЦК України представник зобов'язаний вчиняти правочин за наданими йому повноваженнями особисто. Він може передати своє повноваження частково або в повному обсязі іншій особі, якщо це встановлено договором або законом між особою, яку представляють, і представником, або якщо представник був вимушений до цього з метою охорони інтересів особи, яку він представляє.

При цьому, не зважаючи на те, що ОСОБА_1 не заперечував той факт, що автомобіль Ауді-100 він придбав у ОСОБА_4, однак будь-яких письмових доказів на підтвердження того, що зазначений вище транспортний засіб перебував у користуванні ОСОБА_1 й відповідно належав йому на праві власності матеріали справи не містять.

Крім того, як встановлено судом, 21.02.2013 року на розі вул. Ізмайлівська та вул. Зелена в м.Чернівці сталась ДТП, учасником якого був ОСОБА_2, який керував транспортним засобом марки Ауді-100 реєстраційний номер НОМЕР_1, що підтверджується довідкою про дорожньо-транспортну пригоду №9161201 (а/с 30).

Цього ж дня, 21.02.2013 року ОСОБА_2 у присутності свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 власноручно написав розписку про те, що він отримав у борг від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 33600 грн., які зобовязувався повернути на протязі 24 місяців (а/с 4). Проте, у даній розписці не було визначено чіткого строку повернення позики із вказівкою на чітку дату повернення боргу.

При цьому, факт написання та складання даної розписки ОСОБА_11 не оспорював, вказавши у судовому засіданні, що дана розписка дійсно ним була написана та підписана власноручно, однак зазначив, що грошових коштів за даною розпискою він не отримував, а склав її як забезпечення відшкодування вартості пошкодженого ним у ДТП транспортного засобу, який він мав відремонтувати та повернути ОСОБА_1

Так, згідно з ч.ч. 1, 2 п.1 ст.11 ЦК України цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, тощо. Підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтею1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. А у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Крім того, положеннями ч. 1 ст. 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу (частина перша стаття 1050 ЦК України). За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом

При цьому, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Таким чином, власноручно написана відповідачем розписка є правочином, укладеним в письмовій формі, який має ознаки договору позики, так як відображає вже вчинену дію щодо отримання грошових коштів.

Крім того, також слід зазначити, що за змістом частин 1, 2 статті 207 і частини другої статті 1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобов'язанням її повернення), так і дати її отримання.

При цьому, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Така правова позиція щодо застосування статей 1046, 1047 ЦК України міститься в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63 цс13, від 2 липня 2014 року у справі № 6-79 цс14, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Зокрема, звертаючись до суду із вказаним позовом про стягнення боргу за договором позики, ОСОБА_1 посилався як на доказ підтвердження отримання відповідачем спірної суми на розписку від 21 лютого 2013 року, копія якої знаходить в матеріалах справи та оригінал якої був оглянутий судом в ході розгляду справи.

Зі змісту розписки вбачається, що вона містить підпис вчинений від імені ОСОБА_2 про отримання ним 33 600 грн. позики із зобов'язанням повернути борг протягом 24 місяців.

За таких обставин, суд враховуючи вищевказані вимоги закону, приходить до висновку, що доказом передачі ОСОБА_2 грошей є вищевказана розписка.

Разом з тим, ОСОБА_2 заперечуючи факт отримання грошових коштів, вказував на те, що шляхом складання розписки ними оформлялися зобовязання з приводу відшкодування завданої внаслідок ДТП шкоди транспортному засобу, належному позивачу, а не відносини із приводу договору позики.

При цьому, згідно із вимогами ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57 - 60 ЦПК України.

Таким чином, з огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу саме на відповідача покладено обов'язок довести, що грошові кошти насправді не були одержані ним від позикодавця.

Проте, відповідач належними та допустимими доказами не спростував факт написання та підписання розписки, підтвердивши при цьому, що дійсно ним така розписка складалася, а також не надав належних та допустимих доказів на спростування факту передачі грошей від позикодавця позичальнику, а також доказів того, що грошові кошти за даною розпискою він не отримував.

Більше того, як передбачено ч.2 ст. 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Відповідно до ч 2.ст 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір

Разом з тим, відповідач, заперечуючи факт укладення сторонами договору позики, не надав суду належних та допустимих, тобто письмових доказів того, що такий договір не було укладено ними.

При цьому, посилання ОСОБА_2 на те, що зазначена вище розписка ним була написана в забезпечення виконання зобовязання, яке випливає не з договірних, а деліктних правовідносин, тобто відшкодування шкоди, завданої пошкодженням транспортного засобу внаслідок ДТП, суд до уваги не приймає, оскільки належних доказів того, що автомобіль на момент дорожньо-транспортної пригоди належав саме ОСОБА_1, ОСОБА_2 не надано й відповідно такі докази в матеріалах справи відсутні. Крім того, ні ОСОБА_1, ні особи, які згідно довіреності користувалися транспортним засобом, ні його власник до ОСОБА_2 вимог щодо відшкодування завданих внаслідок ДТП збитків не зверталися.

Також, ураховуючи предмет позову, а також те, що саме ОСОБА_2 повинен довести факт вчинення ним відповідних дій, а також надати докази щодо вартості ремонтних робіт по відновленню транспортного засобу, пошкодженого в ДТП, ним у порушення вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України цього зроблено не було, а в силу вимог ч. 4 ст. 60 ЦПК України рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях.

Таким чином, доводи ОСОБА_2 про те, що розписка писалась як гарантія відшкодування шкоди, завданої пошкодженням транспортного засобу внаслідок ДТП та при її написанні гроші не передавались, ґрунтуються на припущеннях та не підтверджуються доказами.

За таких обставин, суд враховуючи вищевказане, приходить до висновку про доведеність факту укладення між сторонами саме договору позики на суму 33 600 грн. й відповідно факту невиконання ОСОБА_2 свого обовязку щодо повернення коштів.

При цьому, зважаючи на те, що у розписці не було визначеного чіткого строку повернення боргу, а вказано про те, що ОСОБА_2 зобовязується повернути кошти протягом 24 місяців, суд приходить до висновку, що в даному випадку сума боргу в розумінні положень ст. 1049 ЦК України мала бути повернута протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це.

Разом з тим, як встановлено судом, позивач ОСОБА_1 з досудовою вимогою про повернення боргу до ОСОБА_2 не звертався, а одразу ж звернувся у травня 2014 року із позовом до суду про повернення боргу. Однак, не зважаючи на це, протягом розгляду справи та на день винесення рішення, сума боргу так і не була повернута, при цьому відповідач взагалі заперечував факт отримання коштів.

Так, відповідно до ст. 529 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, згідно положень ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови ВСУ від 6 червня 2012 р. у справі № 6-49цс12, від 24 жовтня 2011 р. у справі № 6-38цс11).

За таких обставин, суд ураховуючи положення ст. 11 ЦПК України, а також враховуючи те, що в розумінні положень ч. 2 ст. 530 ЦК України зобов'язання по договору позики від 21 лютого 2013 року мало бути виконане відповідачем за первісним позовом до 21.02.2015 року (включно), отже заборгованість ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 виникла з 26.02.2015 року й відповідно зобовязання відповідача щодо повернення суми боргу належним чином не виконано, суд приходить до висновку, що вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за період з березня 2015 року по травень 2015 року включно, а саме після 21 лютого 2015 року закінчення визначеного договором позики 24 місячного строку для повернення суми боргу, в розмірі 42 672 грн., з яких 33 600 грн. сума основного боргу та 9 072 грн. інфляційні витрати згідно наданого позивачем розрахунку є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Щодо вимог ОСОБА_2 в частині визнання договору позики недійсним, то суд зазначає наступне.

Так, ч. 1 ст. 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

В силу ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

У відповідності до вимог ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

При цьому, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідки недійсності, передбачених законом.

Так, згідно вимог ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 3 та ч. 5 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

У відповідності до ст. 203 ЦК України, судом встановлено, що зміст договору позики від 21 лютого 2013 року не суперечить Цивільному Кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. ОСОБА_2 на момент укладення договору позики мав необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину на момент його укладення було вільним і відповідало його внутрішній волі. Воля сторін спірного правочину на момент його укладення полягала в їхній згоді взяти на себе певні обов'язки за договором, що й було здійснено сторонами. Ця воля була взаємною і спрямованою на досягнення певної мети. Правочин вчинено у формі, встановленій законом і спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

При цьому, посилання ОСОБА_2 на те, що кошти ним не отримувалась, а розписка була видана ним в зв'язку з наполяганням останнім і необхідністю гарантування відшкодування шкоди завданої внаслідок пошкодження автомобіля, суд вважає недоведеним належними та допустимими доказами.

Зокрема, згідно вимог ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини ( ч. 2 ст. 1051 ЦК України).

Разом з тим, враховуючи той факт, що ОСОБА_2 не надано суду належних та допустимих доказів на спростування факту передачі грошей від позикодавця позичальнику, підстави для визнання договору позики недійсним відсутні.

При цьому, заявляючи позовні вимоги про визнання договору позики недійсним як з підстав його безгрошовості, так і з підстав укладення внаслідок впливу тяжких обставин, позивач уточнивши в ході розгляду справи заявлені вимоги, просив визнати договір недійсним саме з підстав його безгрошовості. З інших підстав ОСОБА_2 позовних вимог про визнання договору позики недійсним, у тому числі й позовних вимог про визнання даного договору удаваним, ОСОБА_2 не заявляв.

Так, відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих доказів.

За таких обставин, суд заслухавши пояснення сторін по справі, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, прийшов до переконання в тому, що первісний позов підлягає задоволенню, а в задоволенні зустрічних позовних вимог слід відмовити.

Таким чином, враховуючи вище викладене, а також ст. 16 ЦК України, згідно якої суд може захистити цивільне право або інтерес у спосіб, що встановлений договором або законом, суд приходить до висновку, що в даному випадку існують підстави та необхідність для захисту прав позивача за первісним позовом шляхом стягнення з відповідача ОСОБА_2І на користь ОСОБА_1 боргу за договором позики від 21 лютого 2013 року в розмірі 42 672 грн.

Зустрічний позов не підлягає задоволенню, оскільки є необґрунтованим і недоведеним належними та допустимими доказами.

Відповідно до ч. 1ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Отже, враховуючи задоволення первісних позовних вимог в повному обсязі і відмову в задоволенні зустрічних позовних вимог, положення ч. 1 ст. 88 ЦПК України, з відповідача по первісному позову на користь позивача по первісному позову підлягає стягненню сплачений при зверненні судовий збір в розмірі 336 грн.

На підставі вище викладеного та керуючись ст.ст. 6,11,240,626,638,1000,1046 ЦК України, ст.ст.3,4, 10, 11, 57,58, 60,61, 64, 88, 218, 294, 349, 360-7 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики в розмірі 42 672,00 грн., яка складається із: суми основного боргу в розмірі 33 600,00 грн. та інфляційних втрат в розмірі 9 072,00 грн.

Стягнути з з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 336,00 грн.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Першотравневого

районного суду м.Чернівці Н. В. Піхало