Справа № 444/2976/14 Головуючий у 1 інстанції: Зеліско Р.Й.
Провадження № 22-ц/783/6322/15 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Н. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого судді Курій Н.М.,

суддів: Крайник Н.П., Шандри М.М.,

за секретаря Куцика І.Б.,

з участю представника ОСОБА_2 ОСОБА_3,

ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 на рішення Жовківського районного суду Львівської області від 29 липня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення вартості будівництва та капітального ремонту,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Жовківського районного суду Львівської області від 29 липня 2015 року відмовлено у позовних вимогах ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_4 на її користь вартість витрат в сумі 307102 грн. 00 коп., понесених ОСОБА_2 на будівництво, прибудову, добудову, капітальний ремонт будинку №1 та інших будівель і споруд цього будинковолодіння на вул. Незалежності у с. Великі Передримихи, Жовківського району Львівської області.

Суд також відмовив у позовних вимогах ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_4 на її користь 3654,00 грн. судового збору, сплаченого при подачі позовної заяви, 121,80 грн. судового збору, сплаченого за подання заяви про забезпечення позову та вартість судової інженерно-технічної експертизи №188/15 у розмірі 6290 грн. 00 коп., що підтверджується квитанцією №10 від 07.03.2015 року філії ЛОУ №10013 АТ «Ощадбанк».

Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_2 ОСОБА_3.

В апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, на основі неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають обставинам справи.

Представник апелянта стверджує, що суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги те, що ОСОБА_2 від 1973 року і до цього часу проживає без реєстрації у будинковолодіння у с. Великі Передримихи на вул. Незалежності, №1 Жовківського району Львівської області та за весь час проживання у цьому будинку здійснила за власні кошти значний обсяг будівельних робіт, придбавши для таких цілей за свої власні кошти велику кількість будівельних матеріалів.

Представник апелянта звертає увагу на те, що в п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 04.10.1991 року «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» зазначено, що інші особи, які приймали участь у будівництві жилого будинку (його купівлі) не на підставі угоди про створення спільної власності, яка відповідає законодавству, вправі вимагати не визнання права власності на будинок, а відшкодування своїх затрат на будівництво (купівлю будинку), якщо допомогу забудовнику (покупцю) вони надавали не безоплатно і таке ж право належить зазначеним вище особам, якщо вони приймали участь лише у будівництві підсобних будівель (літньої кухні, сараю тощо) і підсобних приміщень або коли їх затрати на ремонт жилого будинку перевищували покладений на них ст. 156 ЖК обовязок.

Представник апелянта стверджує, що суд першої інстанції не врахував подані стороною позивача належні докази, покази свідків, фактичні обставини у справі, зокрема, суд не взяв до уваги кошторис визначення вартості робіт з проведення газифікації будинку №1 на вул. Незалежності у с. В.Передримихи від 16.02.1993 року, який підписано саме ОСОБА_2, копії первинних бухгалтерських документів, що підтверджують факт придбання ОСОБА_2 будівельних лісоматеріалів.

Представник апелянта вважає, що суд не врахував факт відсутності проведення будь-яких оплат попередніми власниками будинковолодіння №1 за будь-які будівельні матеріали та виконані будівельні роботи.

Представник апелянта зазначає, що суд першої інстанції, досліджуючи покази свідка ОСОБА_5, безпідставно не взяв до уваги ті твердження, що стосувалися безпосередньо предмета спору, а також досліджуючи покази свідка ОСОБА_6, суд акцентував увагу лише на тому, що цей свідок є «далекою» родичкою позивачки, крім того, покази свідка ОСОБА_7 фактично не досліджувалися судом, а покази свідка ОСОБА_8 взагалі не відображені в оскарженому рішенні суду.

Представник апелянта вважає, що лише від 06 вересня 2014 року, коли відповідачка оспорила інтерес ОСОБА_2 до користування приміщеннями будинковолодіння №1 з метою задоволення індивідуальних життєвих потреб, розпочався перебіг строку позовної давності.

Апелянт просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді апеляційної інстанції, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши відповідно до ст.303 ЦПК України законність та обґрунтованість оскарженого рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу необхідно відхилити з таких підстав.

Відповідно до ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Матеріалами справи встановлено, що рішенням Підліснянської сільської ради від 18.07.1964 року ОСОБА_9 виділена земельна ділянка під забудову, площею 0,08 га в селі Великі Передримихи Камянко-Буського району (нині Жовківського району) Львівської області та рішенням виконкому районної ради від 16.03.1965 року дозволено забудову земельної ділянки житловим будинком з господарськими будівлями з закінченням будівництва грудень 1966 року та видано свідоцтво на забудову садиби (а.с.52).

Відповідно до заповіту, складеного 11.06.1999 року, ОСОБА_9 заповіла все своє майно, яке належатиме їй на час смерті, своїй сестрі ОСОБА_10. Померла ОСОБА_9 23.06.1999 року й після її смерті ОСОБА_10 10.08.2001 року отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом та 16.08.2001 року зареєструвала право власності на будинок № 1 на вул.Незалежності в с.Великі Передримихи Жовківського району Львівської області.

Як встановлено матеріалами справи, у 2003 році між ОСОБА_10 та ОСОБА_2 виник спір про усунення перешкод у користуванні спірним будинком та щодо оспорення правовстановлюючих документів, і рішенням Жовківського районного суду Львівської області від 20.03.2003 року, яке набрало законної сили, у задоволення позовних вимог ОСОБА_10 виселено ОСОБА_2 з спірного будинку, а у задоволенні вимог ОСОБА_2 про визнання недійсними правовстановлюючих документів відмовлено. Зазначене рішення виконано 19.05.2003 року.

Згідно з договором дарування від 31.08.2004 року, укладеним між ОСОБА_10 та ОСОБА_4, ОСОБА_10 подарувала, а ОСОБА_4 прийняла в дар житловий будинок №1 на вул.Незалежності в с.Великі Передримихи Жовківського району Львівської області та 29.09.2008 року зареєструвала право власності, що підтверджується витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно.

Матеріалами справи також встановлено, що рішенням Жовківського районного суду Львівської області від 03.06.2015 року, яке набрало законної сили, задоволено позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю та виселення з будинку і відмовлено у зустрічному позові ОСОБА_2 про визнання за нею права користування приміщеннями зазначеного будинку.

Відповідно до частини першої статті 1212 ЦК України, з підстав якої заявлені вимоги позивачем ОСОБА_2, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобовязана повернути потерпілому це майно. Особа зобовязана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Згідно зі ст.1213 ЦК України, набувач зобовязаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути майно в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, оскільки позивачкою не представлено жодних належних та допустимих доказів у підтвердження своїх вимог.

При цьому, суд правильно виходив з того, що відповідно до договору дарування житлового будинку з господарськими будівлями на вул.Першотравневій,1 (нині вул.Незалежності) в с.Великі Передримихи Жовківського району Львівської області від 31.08.2004 року, за яким до відповідачки перейшло право власності (а.с.92) та технічного паспорта на житловий будинок, складеного 26.07.2004 року (а.с.204-207), зазначений будинок складався з трьох кімнат, житловою площею 65,2 кв.м., коридору, кладової, підсобного приміщення, веранди, загальною площею 96,8 кв.м., при будинку є літня кухня-сарай, сарай, господарські споруди. Згідно з технічним паспортом, до житлового будинку відносяться сходи, огорожа, хвіртка, ворота, колодязь і зазначені як жилі приміщення так і господарські будівлі наявні на даний час, добудова чи реконструкція їх не здійснювалась.

Крім цього, матеріалами справи та ухваленими судовими рішеннями у попередніх справах, у яких позивачка була стороною, встановлено, що протягом 2003 -2013 років, остання у підтвердження своїх вимог не посилалася на проведення нею добудов до будинку чи проведення певних будівельних робіт із збільшенням окремих його обєктів.

З урахуванням встановленого, суд першої інстанції дав належну оцінку зібраним та представленим сторонами доказам і дійшов правильного висновку про відмову у позові.

Рішення суду відповідає матеріалам справи, доказам та вимогам матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, підстав для задоволення апеляційної скарги колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст. 307, ст. 308, п.1 ч.1 ст. 314, ст. 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Жовківського районного суду Львівської області від 29 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду.

Головуючий: Курій Н.М.

Судді: Крайник Н.П.

ОСОБА_11