АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 544/525/15-ц Номер провадження 22-ц/786/3912/15Головуючий у 1-й інстанції Нагорна Н. В. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2015 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області у складі:

Головуючого: судді Кривчун Т.О.

Суддів: Дряниці Ю.В., Карнауха П.М.

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Полтаві апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства ОСОБА_2 банк «ПриватБанк»

на рішення Пирятинського районного суду Полтавської області від 28 жовтня 2015 року

по справі за позовом Публічного акціонерного товариства ОСОБА_2 банк "ПриватБанк" до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, -

В С Т А Н О В И Л А :

У березні 2015 року Публічне акціонерне товариство ОСОБА_2 банк «ПриватБанк» (далі ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з вказаним позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, який у подальшому було уточнено, посилаючись на те, що на підставі кредитного договору № PLP0GК00000067 від 01.03.2007 року відповідачу ОСОБА_3 було надано кредит у розмірі 81600,00грн. на термін до 01.03.2027 року та з обов'язком повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами у строк та в порядку, встановленими кредитним договором.

Зазначають, що ОСОБА_2 свої зобов»язання за кредитним договором виконав у повному обсязі, надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому Договором, однак Позичальник свої зобов'язання за кредитним договором не виконав, у звязку з чим станом на 02.03.2012 року має заборгованість за договором в сумі 94678,99грн., яка складається із: заборгованості за кредитом -77217,37грн., заборгованості по процентам за користування кредитом -12715,00грн., штрафу (фіксована частина) 250,00грн., штрафу (процентна складова) 4496,62грн., які позивач просив суд стягнути з позичальника ОСОБА_3 та поручителя ОСОБА_4 на користь позивача, та вирішити питання судового збору.

Ухвалою Пирятинського районного суду Полтавської області від 21.10.2015 року клопотання представника позивача ОСОБА_5 про залишення позовних вимог до ОСОБА_4 задоволено.

Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства ОСОБА_2 банк «ПриватБанк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості залишено без розгляду (а.с.132).

Рішенням Пирятинського районного суду Полтавської області від 28 жовтня 2015 року у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства ОСОБА_2 банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості відмовлено у звязку зі сплином позовної давності.

З цим рішенням не погодився позивач, який, посилаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, подав на нього апеляційну скаргу, в якій просить рішення місцевого суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовну заяву задовольнити у повному обсязі.

В обґрунтування доводів скарги зазначає, що судом неправомірно не було взято до уваги, що строк позовної давності було перервано 06.10.2014 року і саме з цього часу він має відраховуватись. А тому, на думку апелянта, ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовною заявою у межах строку позовної давності.

Відповідач у судове засідання не з»явився, надіслана на вказану у позовній заяві адресу судова повістка повернулася до суду з відміткою поштового відділення зв»язку про те, що він за вказаною адресою не проживає.

Колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 77 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо особа за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з'явилися в судове засідання без поважних причин.

За змістом ч.3 ст.27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки.

Однак, як зазначено вище, надіслана на адресу відповідача судова повістка повернулася до суду у зв»язку з не проживанням його за вказаною адресою.

Зважаючи на те, що ОСОБА_3 не повідомив про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) під час провадження справи судову повістку було надіслано на останню відому судові адресу, однак, як зазначено вище, вона повернулася до суду.

З огляду на наведене колегія суддів вважає, що відповідач зловживає своїми процесуальними правами, а тому у даному випадку слід виходити з того, що ОСОБА_3 не з'явився у судове засідання без поважних причин, а судову повістку слід вважати доставленою, навіть якщо він за зазначеною ним адресою більше не проживає або не знаходиться.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції, дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

У відповідності до ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст.214 цього Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що 01.03.2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір № PLP0GК00000067, копія якого додана до матеріалів справи (а.с.13-15).

За умовами зазначеного Кредитного договору (п.7.1 Договору) позивач ОСОБА_6 надав відповідачу ОСОБА_7 кредитні кошти на строк з 01.03.2007 року по 01.03.2027 року включно у вигляді простої кредитної лінії, у розмірі 96736,00грн., на наступні цілі: купівлю квартири у сумі 81600,00грн., а також у розмірі 15136,00грн. на сплату страхових платежів, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,34% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі суми 0,20% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати. Періодом сплати слід вважати період з 18 по 25 число кожного місяця. Погашення заборгованості за цим договором (за винятком винагороди, що сплачується в момент надання кредиту) здійснюються в наступному порядку: щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 1317,08грн. (а.с.18).

В порушення умов договору позичальник взяті на себе зобов'язання виконав не у повному обсязі, останній платіж по поверненню кредиту в сумі 1400,00грн. був ним зроблений 04.10.2011 року, що вбачається з розрахунку, зробленого позивачем (а.с.83) та копії квитанції (а.с.129), тому станом на 02.03.2012 року виникла заборгованість у сумі 94678,99грн., яка складається з: заборгованості за кредитом 77217,37грн., заборгованості по процентам за користування кредитом 12715,00грн., штрафу (фіксована частина) 250,00грн., штрафу (процентна складова) 4496,62грн., що підтверджено розрахунком позивача (а.с.7-8, 81-83, 127), у звязку з чим позивач 18.03.2015 року подав до суду даний позов.

21 жовтня 2011 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звертався до Пирятинського районного суду з позовом про стягнення з ОСОБА_3 заборгованості за кредитним договором № PLP0GК00000067 від 01.03.2007 року в сумі 92017,63грн., яка складається з: заборгованості за кредитом 77217,37грн., заборгованості по процентам за користування кредитом 14588,39грн. та пені за несвоєчасне виконання зобовязань за договором 211,87грн. (а.с.134-135).

Заперечуючи проти даного позову ОСОБА_3 09 листопада 2011 року подав до суду зустрічний позов про розірвання договору (а.с.136-138).

Ухвалою Пирятинського районного судуПолтавської області від 20.02.2012 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості залишений без розгляду (а.с.139). Ухвала в апеляційному порядку не оскаржувалась та набрала законної сили.

Рішенням Пирятинського районного суду Полтавської області від 20 лютого 2012 року по справі за зустрічним позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства ОСОБА_2 банк «ПриватБанк» про розірвання договору, зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено. Розірвано кредитний договір PLP0GК00000067 від 01 березня 2007 року, укладений між ОСОБА_3 та Публічним акціонерним товариством ОСОБА_2 банк «ПриватБанк», з 09 вересня 2011 року. Вирішено питання судових витрат (а.с.140-141). Рішення набрало законної сили.

Ухвалою Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 26 лютого 2014 року позовну заяву ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на іпотечне майно за кредитним договором визначено вважати неподаною та повернуто (а.с.142).

Ухвалою Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 06 жовтня 2014 року матеріали позовної заяви ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на житло повернуто позивачу (а.с.143).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що, оскільки позивачем пропущено строк позовної давності, а доказів про поважність причин пропуску строку позовної давності суду не надано, то у задоволені позовних вимог необхідно відмовити у звязку зі спливом строку позовної давності.

Проте такі висновки суду першої інстанції не відповідають встановленим по справі обставинам та нормам матеріального права, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України).

Згідно зі ст.259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Позовна давність, встановлена законом, не може бути скорочена за домовленістю сторін.

З матеріалів справи не вбачається, що між сторонами був укладений договір про збільшення позовної давності.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України).

Відповідно до ст.261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов.

Згідно ст.264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов?язку. Позовна давність переривається у разі пред?явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів, погоджується з доводами апеляційної скарги оскільки, у звязку з предявленням ПАТ «КБ «ПриватБанк» позову до ОСОБА_3 про звернення стягнення на житло, яка ухвалою Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 06.10.2014 року була повернута позивачу, строк позовної давності був перерваний та почався заново.

Згідно ч.2 ст.639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Відповідно до статті 629 ЦК України, договір є обовязковим до його виконання.

Згідно вимог чинного законодавства України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та у встановлений у зобов'язанні строк (термін) його виконання (ст.ст.526, 527, 530 ЦК України).

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобовязання, згідно положень статті 625 ЦК України.

Статтею 525 ЦК України встановлено заборону односторонньої відмови від зобов'язання або односторонньої зміни його умов, якщо інше не встановлено договором або законом.

Таким чином, відповідач зобовязаний виконувати кредитний договір у відповідності до його умов та чинного законодавства.

У відповідності до статті 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

За приписом статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання.

Одним із видів порушення зобовязання є прострочення невиконання зобовязання в обумовлений сторонами строк.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч.1 ст.530 ЦК України).

За приписом ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Частиною 3 ст.10 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Аналогічну норму містить ст.60 ЦПК України, відповідно до якої кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст.212 ЦПК України. суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Виходячи з вище викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що за невиконання Позичальником своїх зобовязань перед ПАТ КБ «ПриватБанк», до стягнення з ОСОБА_3 підлягає 94678,99грн. суми заборгованості, яка складається із: заборгованості за кредитом 77217,37грн., заборгованості по процентам за користування кредитом 12715грн., штрафу (фіксована частина) 250грн., штрафу (процентна складова) 4496,62грн.

Окрім того, відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Як убачається з матеріалів справи позивачем по справі були сплачені судові витрати за подання позову в сумі 3282,15 грн. та за подання апеляційної скарги в сумі 2270,00 грн. (а.с.1, 178).

Враховуючи вищевикладене колегія суддів прийшла до висновку, що позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» підлягають задоволенню, а тому судові витрати в сумі 5552,15 грн. необхідно стягнути з відповідача ОСОБА_3

Згідно з п.2 ч.1 ст.307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

У відповідності до п.п.3.4 ч.1 ст.309 ЦПК України підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Керуючись ст.303, п.2 ч.1 ст.307, п.п.3,4 ч.1 ст.309, ч.2 ст. 312, ст.ст.316,317,319 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства ОСОБА_2 «ПриватБанк», - задовольнити частково.

Рішення Пирятинського районного суду Полтавської області від 28 жовтня 2015 року, - скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позов Публічного акціонерного товариства ОСОБА_2 банк "ПриватБанк" до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, - задовольнити.

Стягнути зОСОБА_3, зареєстрованого за адресою ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1, на користь Публічного акціонерного товариства ОСОБА_2 банк "ПриватБанк" за кредитним договором № PLP0GК00000067 від 01 березня 2007 року94678,99 (девяносто чотири тисячі шістсот сімдесят вісім гривень 99 коп.) грн. суми заборгованості.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства ОСОБА_2 банк "ПриватБанк" 5552,15 (пять тисяч пятсот пятдесят дві гривні 15 коп.) грн. судових витрат.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

ГОЛОВУЮЧИЙ: /підпис/ ОСОБА_1

СУДДІ: /підпис/ ОСОБА_8

/підпис/ ОСОБА_9

ЗГІДНО:

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області ОСОБА_1