АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний номер справи: 2113/4017/12
Номер провадження №22-ц/791/2516/2015 Головуючий в І інстанції: Валігурська Л.В.
Категорія: 21 Доповідач: Майданік В.В.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2015 року жовтня місяця 13 дня колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Херсонської області в складі:

головуючого: Майданіка В.В.

суддів: Орловської Н.В.,

Кутурланової О.В.

при секретарі: Павловській Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 07 серпня 2012 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання договору дарування недійсним, -

В С Т А Н О В И Л А:

18 липня 2012 року ОСОБА_2 звернулася до суду з вказаним позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4. Просила: визнати недійсним договір дарування від 18.06.1993 року будинку АДРЕСА_1, укладений між нею та відповідачами.

В обґрунтування позову, пославшись на ст.ст.215 ч.3, 229, 230, 233, 234, 258, 728, 744 ЦК України, вказала, що вказаний договір, який був посвідчений нотаріально і за яким вона подарувала своїй дочці ОСОБА_3 та зятю ОСОБА_4 вказаний будинок,має бути визнаний недійсним на підставі такого. На час його укладення вона хворіла та перебувала у вкрай важкому психічному стані через хворобу, дуже непокоїлася за своє життя. Скориставшись цим, її дочка ОСОБА_3 умовила її подарувати їй та її чоловіку ОСОБА_4 вказаний будинок. При цьому вона з відповідачами домовилися, що будинок переходить їм в дар, а вона (позивачка) буде продовжувати жити в будинку, а дочка в свою чергу буде піклуватися за її стан здоров'я, доглядати за нею та утримувати її, не буде відчужувати будинок. Після цього, у лютому 2011 року дочка заявила про свій намір продати будинок, не зважаючи на те, що їй, тобто позивачці, ніде жити. Дочка зловживає алкогольними напоями, своє право власності на будинок не зареєструвала, не виконує домовленість про догляд за нею (позивачкою), не сплачує комунальні платежі, не робить поточний ремонт будинку. Вважає, що вказаний договір укладений під впливом обману і є фіктивним, оскільки прикриває іншу угоду. Текст договору в нотаріальній конторі вона не вичитувала, а навіть якби й зробила це, то через тяжкий психічний стан, викликаний хворобою, не змогла би його правильно оцінити. В судовому засіданні суду першої інстанції позивачка також вказала, що дочка ввела її в оману щодо природи та дійсних намірів укладання договору відчуження частини будинку, її обов'язків як набувача будинку та взятих на себе зобов'язань щодо подальшого проживання та утримання нею позивачки. Також зазначила, що, укладаючи договір, відповідачі обіцяли, що будуть доглядати за будинком, підтримувати його в належному стані, крім того, їй було шкода своїх онуків, бо дочка проживала зі свекрухою і це стало причиною прийнятого рішення. На сьогоднішній день між ними виникають постійні сварки, спори з приводу користування та розпорядження будинком. Відповідачі не виконують свої обіцянки, вона не має можливості спокійно проживати у своєму будинку.

Оскаржуваним рішенням суду від 07 серпня 2012 року у задоволенні позову було відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить вказане рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права та неповне з'ясування обставин справи. Зокрема, зазначила, що є неправильний висновок суду про те, що вона подарувала частину будинку відповідачам 18.06.1994 року, оскільки договір дарування був укладений 18.06.1993 року. Також вказала, що суд не звернув увагу на те, що відповідачка ОСОБА_3 в судовому засіданні визнала те, що вона (позивачка) не хотіла дарувати їм частину будинку, а прагнула лише отримати від них необхідну допомогу, щоб вони дбали про неї (позивачку) до смерті, дбали про її будинок. Таким чином, відповідачі не виконали домовленість про догляд за нею, ввели її в оману і змусили її 18.06.1993 року підписати вказаний договір дарування. Також зазначила, що поза увагою суду залишилось те, що вона хотіла укласти договір довічного утримання, а не договір дарування, оскільки договір дарування є безоплатним, а вона з відповідачами домовились про догляд за нею до смерті. При цьому зауважила, що нотаріус не роз'яснив їй наслідки підписання договору дарування, в текст договору вона не вчитувалась, а якби й зробила це, то через тяжкий психічний стан, викликаний хворобою, не змогла би його правильно оцінити. Також вказала, що суд допустив порушення норм процесуального права, не залучивши до участі у справі в якості третьої особи нотаріуса, що посвідчував оспорюваний договір.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

З матеріалів справи та встановлених судом обставин вбачається наступне.

Сторонами у справі не заперечується, що відповідачка ОСОБА_3 є дочкою позивачки, а ОСОБА_4 є чоловіком ОСОБА_3

Відповідно до нотаріально посвідченого договору дарування від 18.06.1993 року ОСОБА_2 подарувала ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відповідно 70/100 та 10/100 частин належного їй будинку з господарськими та побутовими будівлями і спорудами, який розташований по АДРЕСА_1 і який належить дарителю ОСОБА_2 на підставі рішення Каховського райнарсуду Херсонської області, зареєстрованого в Каховському БТІ за №675/4(а.с.9-10).

Виписка з зазначеного рішення від 20.10.1992 року знаходиться в матеріалах справи (а.с.17).

Згідно копії паспорта позивачки остання народилася ІНФОРМАЦІЯ_6 (а.с.8).

Отже, на момент укладення зазначеного договору дарування позивачці було повних 54 роки, тобто вона була ще працездатною.

За довідкою селищної ради від 22.06.2012 року №1098 позивачка проживає за адресою: АДРЕСА_1 та має склад сім'ї: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. - дочка; ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2. - син; ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3. - дочка; ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_4. - дочка (а.с.16).

Відповідно до адресної довідки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. зареєстрована з 11.08.1993 року за адресою: АДРЕСА_1, а ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_5. зареєстрований з 20.10.2008 року в АДРЕСА_2 (а.с.20).

Спірні правовідносини виникли у 1993 році, а тому до них слід застосовувати ЦК УРСР 1963 року.

У своїй позовній заяві позивачка послалася на ст.ст.215 ч.3, 229, 230, 233, 234, 258, 728, 744 ЦК України, при цьому зазначила, що:

--- оспорюваний нею договір дарування був вчинений під впливом помилки (ст.229 ЦК), тому що вона з відповідачами домовилися про те, що будинок переходить їм в дар, а вона (позивачка) буде продовжувати жити в будинку, а дочка в свою чергу буде піклуватися за її стан здоров'я, доглядати за нею та утримувати її. Тобто вона думала про укладання договору довічного утримання (ст.744 ЦК);

--- оспорюваний нею договір дарування був вчинений під впливом обману (ст.230 ЦК), тому що відповідачі не виконали домовленість про догляд за нею, ввели її в оману і змусили її 18.06.1993 року підписати вказаний договір дарування;

--- оспорюваний нею договір дарування був вчинений під впливом тяжкої обставини (ст.233 ЦК), тому що на той час в неї був тяжкий психічний стан, визваний хворобою;

--- оспорюваний нею договір дарування є фіктивний;

--- оспорюваний договір дарування є удаваний, оскільки прикриває іншу угоду;

--- в текст договору вона не вчитувалась, а якби й зробила це, то через тяжкий психічний стан, викликаний хворобою, не змогла би його правильно оцінити. Тобто, по суті позивачка посилається на ст.225 ЦК України, хоча саму вказану норму закону вона не зазначила.

Крім того, позивачка в загальному вигляді послалась на ст.ст.229-233 ЦК України, зазначивши, зокрема, що правочин, вчинений під впливом насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, є оспорюваний.

Аналогічні зазначеним нормам ЦК України в період дії ЦК УРСР 1963 року були статті 55, 56, 57, 58, 425 ЦК УРСР 1963 року.

Так, відповідно до ст.55 вказаного Кодексу угода, укладена громадянином, хоч і дієздатним, але який в момент її укладення перебував у такому стані, коли він не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними, може бути визнана судом недійсною за позовом цього громадянина.

Згідно зі ст.56 вказаного Кодексу угода, укладена внаслідок помилки, що має істотне значення, може бути визнана недійсною за позовом сторони, яка діяла під впливом помилки.

Відповідно до ст.57 зазначеного Кодексу угода, укладена внаслідок обману, насильства, погрози, зловмисної угоди представника однієї сторони з другою стороною, а також угода, яку громадянин був змушений укласти на вкрай невигідних для себе умовах внаслідок збігу тяжких обставин, може бути визнана недійсною за позовом потерпілого або за позовом державної чи громадської організації.

За ст.58 вказаного Кодексу: недійсною є угода, укладена лише про людське око, без наміру створити юридичні наслідки (мнима угода) (ч.1); якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі (ч.2).

Відповідно до ст.243 ЦК УРСР: договір дарування: за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність (ч.1); договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому (ч.2).

Згідно з ч.3 ст.244 вказаного Кодексу в редакції, чинній на момент укладення оспорюваного договору дарування: до договорів дарування жилих будинків та будівельних матеріалів застосовуються правила статей 226, 227 і 2271 цього Кодексу.

Стаття ж 226 вказаного Кодексу, чинна на момент спірних правовідносин, регулювала договір купівлі-продажу жилого будинку (законом від 16.12.1993 року, що набув чинності 06.01.1994р, ця стаття були виключена).

Згідно зі ст.425 вказаного Кодексу за договором довічного утримання одна сторона, що є непрацездатною особою за віком або станом здоров'я (відчужувач), передає у власність другій стороні (набувачеві майна) будинок або частину його, взамін чого набувач майна зобов'язується надавати відчужувачеві довічно матеріальне забезпечення в натурі у вигляді житла, харчування, догляду і необхідної допомоги.

При апеляційному розгляді справи судом стороні позивача було роз'яснено згідно ч.4 ст.10 ЦПК України право заявити клопотання про призначення відповідної судової експертизи на предмет встановлення стану позивачки на момент вчинення оспорюваного правочину (на предмет встановлення факту наявності тяжкого психічного стану, викликаного хворобою, факту неможливості позивачкою усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними). При цьому їй були роз'яснені наслідки незаявлення такого клопотання, а саме, що в такому випадку суд може відмовити у встановленні вказаних фактів. Однак сторона позивача відмовилися заявляти відповідне клопотання.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, пославшись зокрема на п.п.19, 20 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009р "Про судову практику з розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", обґрунтовано виходив з того, що позивачкою не були доведені факти, викладені в позовній заяві.

Зокрема, нею не надано належних доказів того, що вона в момент укладення оспорюваного договору перебувала у хворобливому стані, не доведено факту введення її в оману відповідачами та яким саме чином останні ввели її в оману. Позивачкою не доведено умисел у діях відповідачів на введення її в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину.

Також, нею не надано доказів на підтвердження вчинення оспорюваного договору під впливом насильства та зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною.

Також колегія суддів вважає, що позивачкою не надано жодного доказу на підтвердження обставин, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог, зокрема, того, що оспорюваний договір є фіктивним (мнимим) і є удаваний, тобто прикриває іншу угоду. Позивачкою не доведено, що в учасників оспорюваного договору дарування не було наміру створити юридичні наслідки договору дарування і що учасники мали на меті приховати інший правочин. Також суд правильно встановив, що при укладанні оспорюваного договору дарування сторони мали намір передати право власності на частину будинку від матері до дочки та зятя, вони цього досягли, зять з дочкою проживають у будинку, дочка зареєстрована в ньому. Проживання ж позивачки в цьому будинку не свідчить про відсутність наміру укласти саме договір дарування, оскільки позивачка залишилась власником решти 20/100 частин будинку. Тому такий правочин не може кваліфікуватися як фіктивний, тобто такий, який вчинено без наміру створення правових наслідків.

Також позивачкою не доведено, що вказаний договір вчинений під впливом помилки, що вона мала на меті договір довічного утримання, оскільки в суді першої інстанції позивачка зазначала, і на це звернув увагу суд першої інстанції, що в 1993 році вона підписувала саме договір дарування, розуміла це, саме вона вирішила подарувати частину будинку вказаній дочці та зятю, оскільки їй було шкода своїх онуків, бо дочка проживала зі свекрухою. Крім того, відповідачі також, заперечуючи проти позову, вказують на намір позивачки укласти саме договір дарування частини будинку. Позивачка на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним не довела, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Крім того, вказуючи, що договір дарування був вчинений під впливом тяжкої обставини, що на час його укладення в неї був тяжкий психічний стан, викликаний хворобою, позивачка на підтвердження вказаних обставин не надала жодного належного доказу, зокрема, не доведено наявність тяжкої хвороби в неї, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно було укласти оспорюваний правочин. Позивачка, крім того, не довела, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Колегія суддів вважає не доведеними посилання позивачки на те, що текст договору в нотаріальній конторі вона не вичитувала, а навіть якби й зробила це, то через тяжкий психічний стан, викликаний хворобою, не змогла би його правильно оцінити.

Встановивши зазначене, те, що причиною звернення до суду стали неприязні відносини між сторонами, що не має наслідком визнання договору дарування недійсним, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог. При цьому колегія суддів враховує пояснення позивачки в суді першої інстанції, а саме те, що на сьогоднішній день між ними виникають сварки з приводу користування будинком, вона не може спокійно проживати в ньому. У своїх вказаних поясненнях (а.с.24) вона зазначила, що причиною подачі позову є бажання її бути єдиною господаркою в будинку, бажання спати спокійно і щоб їй ніхто не заважав.

Обставини справи судом з'ясовані в повному обсязі, висновки суду відповідають встановленим обставинам і підтверджуються доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Доводи апеляційної скарги по суті позову не обґрунтовані вимогами закону, не спростовують висновків суду і не підтверджуються належними доказами. Зокрема, посилання позивачки на неправильний висновок суду щодо укладання оспорюваного договору 18.06.1994 року до уваги не приймаються, оскільки в даному випадку має місце описка, крім того у своєму рішенні суд зазначав про укладення договору в 1993 році, всі докази у справі та документи свідчать про укладення договору саме 18.06.1993 року і саме цей договір дарування від 18.06.1993 року був предметом дослідження суду. Посилання її на визнання відповідачкою ОСОБА_3 того, що позивачка не хотіла дарувати їм частину будинку, спростовуються журналом судового засідання, за яким відповідачі вказували, що в 1993 році позивачка сама попросила перейти жити до неї, запропонувавши подарувати частину будинку, щоб вони також почували себе господарями. Посилання на обман відповідачів, що вони не виконали домовленість щодо догляду за нею до смерті, а також на її намір укласти договір довічного утримання, також не приймається до уваги за відсутністю доказів та поясненнями самих позивачки та відповідачів. Також через недоведення належними доказами не можуть бути прийняті до уваги посилання позивачки на те, що вона не вчитувалась, а якби й зробила це, то через тяжкий психічний стан, викликаний хворобою, не змогла би його правильно оцінити. Крім того, поза увагою слід залишити і посилання ОСОБА_2 на незалучення до участі у справі нотаріуса, що посвідчував договір і який, як вона зазначає, не роз'яснив їй наслідки підписання договору дарування. При цьому колегія суддів враховує те, що незалучення до участі у справі нотаріуса не впливає на правильність прийнятого судом рішення. Оспорюваний же договір складений на типовому бланку, підписаний сторонами у присутності нотаріуса, посвідчений нотаріусом, який перевірив дієздатність сторін. Відповідно до п.6 вказаного договору нотаріусом роз'яснено сторонам зміст відповідних норм Цивільного кодексу УРСР про право особистої власності на житловий будинок та договір дарування, до якого застосовуються відповідно правила щодо договору купівлі-продажу житлового будинку.

При апеляційному розгляді справи стороною позивача було зазначено, що за кілька місяців до укладення оспорюваного договору спірний будинок згорів, тобто був непридатний для проживання, що унеможливлювало його дарування чи купівлю-продаж за положеннями діючої на той час ст.226 ЦК УРСР. Однак, доказів на підтвердження непридатності для проживання спірного будинку на час відчуження його частини на користь відповідачів матеріали справи не містять.

Згідно з ч.4 ст.226 ЦК УРСР, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин, не може бути предметом договору купівлі-продажу непридатний для проживання житловий будинок (або його частина), за виключенням випадків продажу будинку на зніс, продажі його частини співвласнику, а також продажі будинку для сезонного чи тимчасового проживання, якщо він розташований в сільській місцевості.

Позивачка послалася на ч.3 ст.215 ЦК України, згідно з якою якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст.48 ЦК УРСР недійсна угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі така, що порушує особисті чи майнові права неповнолітніх дітей.

Як зазначила сторона позивача у своєму письмовому клопотанні відповідні документи на підтвердження вказаного факту за спливом терміну зберігання в РВ ГУ ДСНС відсутні. Також наявний лист №50/14338 від 05.10.2014р на ім'я позивачки від Каховського РВ УМВС України в Херсонській області, в якому зазначається, що за спливом терміну зберігання надати інформацію про факт підпалу будинку АДРЕСА_1 немає можливості. Долучена при апеляційному розгляді справи копія вироку суду від 01.03.1993 року (яким ОСОБА_8 засуджений за ст.ст.45, 145 ч.2 КК України 1960 року до трьох років позбавлення волі умовно з випробувальним терміном 2 роки) зазначає лише факт навмисного підпалу 10.12.1992 року вказаного будинку ОСОБА_9, 22.06.1957р.н., в результаті чого вказаний будинок був пошкоджений, чим ОСОБА_2 була завдана шкода на суму 40тис крб. У вироку мова жодним чином не йде про непридатність для проживання в будинку, що стала внаслідок підпалу. Крім того, сам оспорюваний договір дарування вчинений через півроку після підпалу, що свідчить про недоведення факту знаходження будинку станом на 18.06.1993р в непридатному стані.

Таким чином, посилання заявника на порушення діючої на той час ст.226 ЦК УРСР не знайшли своє підтвердження.

Оскільки, як зазначено вище, суд дійшов до помилкового висновку про регулювання спірних правовідносин нормами ЦК України, колегія суддів вважає, що з мотивувальної частини рішення суду першої інстанції необхідно виключити посилання на ст.ст.229, 230 ЦК України, а також доповнити мотивувальну частину посиланням на ст.ст.48, 55, 56, 57, 58, 226, 243, 244, 425 ЦК УРСР 1963 року як підставу для відмови в позові.

При цьому з огляду на те, що помилковість судового рішення стосується його правового обґрунтування, то вказане згідно п.4 ч.1 та ч.2 ст.309 ЦПК України є підставою для зміни рішення суду першої інстанції, а отже для часткового задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст.303, 307, 309 ЦПК України, ст.ст.48, 55, 56, 57, 58, 226, 243, 244, 425 ЦК УРСР 1963 року, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 07 серпня 2012 року змінити, виключивши з його мотивувальної частини посилання на ст.ст.229, 230 ЦК України та доповнивши його мотивувальну частину посиланням на ст.ст.48, 55, 56, 57, 58, 226, 243, 244, 425 ЦК УРСР 1963 року як підставу для відмови в позові.

.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і на нього може бути подана касаційна скарга безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з моменту його проголошення.

Головуючий:

Судді: