Справа № 713/1116/15-ц
Провадження №2/713/430/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.08.2015 м. Вижниця

Вижницький районний суд Чернівецької області в складі: головуючого судді Пилипюка І.В., з участю секретаря Паучек Є.В., сторін, представників ОСОБА_1, ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Вижниця цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, про усунення перешкод у здійсненні права користування житлом шляхом виселення та зняття з реєстрації місця проживання, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_4, про усунення перешкод у здійсненні права користування житлом шляхом виселення та зняття з реєстрації місця проживання

В позові вказувала, що є власником квартири в м. Вижниця по вул. Дружби, 2/4. Свого часу вона дала згоду на реєстрацію місця проживання ОСОБА_4, яка була дружиною її сина, ОСОБА_5, а отже користувалася правами члена сім'ї власника квартири.

Стверджувала, що відповідач перестала бути членом її сім'ї, оскільки рішенням Вижницького районного суду від 28.10.2014 року шлюб між ними розірваний. Тобто відсутні законні підстави для проживання та реєстрації місця проживання відповідача та її сина в квартирі, яка є її власністю,

Вважала, що з припиненням сімейних відносин з відповідачем припинилися й підстави її проживання та користування квартирою.

В даний час не може зробити капітальний ремонт квартири, оформити субсидії і отримати пільги, оскільки відповідач зареєстрована в її квартирі та перешкоджає їй користуватися нею, що змушує її звернутися за судовим захистом.

Посилаючись на ст.48 ЗУ «Про власність», ст.ст.383, 391 ЦК України, ст.ст.64, 150, 156, 165 ЖК УРСР, ст.7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», просила усунути перешкоди у здійсненні нею права користування квартирою за адресою вул. Дружби, 2/4, м. Вижниця шляхом виселення ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 та зняти їх з реєстрації місця проживання.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_1 заявлений позов підтримали, посилаючись на викладені в позовній заяві обставини просили позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_4 в судовому засіданні позов не визнала, подала письмове заперечення проти позову, в якому посилаючись на ст.156 ЖК України та ст.405 ЦК України зазначила, що зі своїм неповнолітнім сином, є не тільки колишніми членами сім'ї власника, а продовжують залишатись такими, оскільки син позивача зареєстрований за спірною адресою, а отже проживає там, виконує обов'язки по вихованню та матеріальному утриманню свого неповнолітнього сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, а тому їх спільний син, є членом їх сім'ї. А оскільки немає законних підстав для обмеження житлового сервітуту для їх неповнолітнього сина, то і немає законних підстав для позбавлення права проживання в спірній квартирі і її. Вона проживає із своїм неповнолітнім сином з дня вселення в спірну квартиру по даний час, іншого житла не має, вселилась в спірне приміщення, як член сім'ї власника і з дозволу власника, яка має інше житло, а тому в позовних вимогах слід відмовити за безпідставністю та необґрунтованістю. Крім того, в період зареєстрованого шлюбу, вона разом із своїм чоловіком ОСОБА_5, в період з 2010 року по 2012 рік, добудували одну житлову кімнату із кладовою, орієнтовною площею більше 30 кв.м., а отже створили нову власність, і таким чином є співвласниками даної квартири. При таких обставинах її не можна виселити і на підставі ст.391 ЦК України.

Представник відповідача ОСОБА_2 підтримав заперечення проти позову та просив в задоволенні позову відмовити.

Суд, заслухавши позивача ОСОБА_3, її представника ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_4, її представника ОСОБА_2, вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, прийшов до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.

Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу серія АЕА №928245 від 18.07.2001 року, зареєстрованого в реєстрі за №4743, позивачу ОСОБА_3 на праві приватної власності належить квартира в м. Вижниця Вижницького району Чернівецької області по вул. Дружби, 2/4, що підтверджується копією вказаного договору та копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №1412950 від 05.09.2003 року, виданого ДКП «Вижницьке РБТІ».

04.03.2004 року відповідач ОСОБА_4 зареєструвала шлюб із сином позивача, ОСОБА_5.

В шлюбі, 19.10.2004 року народився син, ОСОБА_6, що підтверджується копією свідоцтва про його народження серія 1-МИ №153900 від 28.10.2004 року, виданого виконавчим комітетом Міліївської сільської ради Вижницького району Чернівецької області.

Рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області від 28.10.2014 року по справі №713/1912/14-ц розірвано шлюб між ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрований 04.03.2004 року у виконавчому комітеті Міліївської сільської ради Вижницького району Чернівецької області, актовий запис №06. Рішення набрало законної сили.

Вказані обставини відповідно до положень ч.3 ст.61 ЦПК України не потребують доказуванню.

Згідно копії довідки виконавчого комітету Вижницької міської ради Вижницького району Чернівецької області №777 від 23.04.2015 року у квартирі, яка розташована в м. Вижниця по вул. Дружби, 2/4, власником якої є ОСОБА_3, зареєстровані: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_5 (син власника), ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_6 (колишня невістка власника), ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_7 (онук власника).

Згідно копії будинкової книги ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3 зареєстровані у вказаній квартирі 15.12.2004 року.

З акту обстеження умов проживання ОСОБА_4, наданого виконавчим комітетом Вижницької міської ради Вижницького району Чернівецької області №02-16/481 від 31.07.2015 року вбачається, що при обстеженні умов проживання ОСОБА_4 виявлено, що вона зареєстрована та проживає в ІНФОРМАЦІЯ_8. Разом з нею зареєстрований та проживає син - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_7. У вказаній квартирі зареєстрований колишній чоловік - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_5, але фактично на даний час не проживає. Земельною ділянкою не користується. Підсобного господарства немає. Відомості про наявність у ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_6 іншого житла у Вижницькій міській раді відсутні.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У відповідності зі ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч.4 ст.41 Конституції України, ст.319 та чч.1, 2 ст.321 ЦК України власник не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у цьому праві, однак у передбачених законом випадках обмеження права власності можуть мати місце.

Права ОСОБА_3, як власника квартири не ставляться під сумнів, однак вони є обмеженими іншими законами, що існують в суспільстві та в державі.

У цьому випадку обмеження права власника передбачені ст.ст.156, 157 ЖК Української РСР.

Тобто підстави для виселення колишнього члена сім'ї власника квартири, якою, з огляду на положення ст.64 ЖК Української РСР, є відповідач ОСОБА_4, та правовідносини, що виникають із цих підстав, передбачені й регулюються нормами Житлового кодексу Української РСР.

Таким чином правовідносини які виникли між сторонами не регулюються ст.391 ЦК України, на яку посилається ОСОБА_3, як на правову підставу своїх вимог, а їх слід урегулювати відповідно до норм житлового законодавства, зокрема ст.156 ЖК Української РСР.

Відповідно до ст.156 ЖК Української РСР члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

Члени сім'ї власника будинку (квартири) зобов'язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім'ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку.

До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

У ч.4 ст.9 ЖК Української РСР зазначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ст.157 ЖК Української РСР членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Зі змісту ст.116 ЖК Української РСР вбачається, що виселення члена сім'ї наймача (власника) будинку і інших осіб, які проживають разом із ним, можливо у тому випадку, якщо вони систематично руйнують або псують житло, або використовують його не за призначенням, або систематично порушують правила спільного проживання і роблять неможливим для інших проживання з ними в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними.

Враховуючи викладені обставини та вимоги закону Судом встановлено, що позивач ОСОБА_3 не заявляла своїх позовних вимог із зазначених вище підстав та не доводила тих обставин, з якими житлове законодавство пов'язує можливість виселення відповідача ОСОБА_4 з її неповнолітнім сином ОСОБА_6 із вказаного житлового приміщення.

З наданих позивачем ОСОБА_3 і досліджених в судовому засіданні письмових доказів судом встановлено, що вона є власником квартири в м. Вижниця по вул. Дружби, 2/4, ОСОБА_4 свого житла не має, зі згоди власника починаючи з 15.12.2004 року по теперішній час постійно проживає та зареєстрована в спірній квартирі з неповнолітнім сином, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3.

При цьому відповідно до ст.ст.9, 156, 157 ЖК Української РСР сам факт припинення ОСОБА_4 сімейних відносин із сином власника спірної квартири не позбавляє її права користуватися займаним приміщенням і не є підставою для виселення ОСОБА_4 та її неповнолітнього сина ОСОБА_6 з цього жилого приміщення.

За наведених обставин позовна вимога про усунення перешкод у здійсненні права користування житлом шляхом виселення ОСОБА_4 та її неповнолітнього сина ОСОБА_6 задоволенню не підлягає.

Що стосується вимоги позивача про усунення перешкод у здійсненні права користування житлом шляхом зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_4 та її неповнолітнього сина ОСОБА_6, то при її вирішенні слід врахувати наступне.

Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Водночас, як вбачається з положень ст.7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, виключно про: позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, виселення, визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: позбавлення права власності на житлове приміщення, позбавлення права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою, оголошення фізичної особи померлою, виселення.

Виходячи з того, що ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст.7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог про: позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, виселення, визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст.ст.71, 72, 116, 156 ЖК України, ст.405 ЦК України).

Така правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі №6-57цс11, яка в силу приписів ч.2 ст.214, ч.1 ст.360-7 ЦПК України, є обов'язковою для всіх судів України, тому позовна вимога щодо зняття ОСОБА_4 та її неповнолітнього сина ОСОБА_6 з реєстраційного обліку за адресою зазначеної вище квартири також не підлягає задоволенню.

За таких обставин Суд прийшов до висновку, що позивачем не виконано обов'язок з доведення обставин, на які вона посилається, як на підставу своїх позовних вимог, а тому Суд вважає, що позов до ОСОБА_4, про усунення перешкод у здійсненні права користування житлом шляхом виселення та зняття з реєстрації місця проживання є безпідставним і в його задоволенні необхідно відмовити.

Це підтверджено дослідженими в суді належними доказами, доказів протилежного позивачем суду не представлено.

Посилання на ст.48 ЗУ «Про власність» є безпідставним, оскільки вказаний закон втратив чинність на підставі ЗУ «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України у зв'язку з прийняттям Цивільного кодексу України» від 27.04.2007 року.

На підставі викладено та ст.41 Конституції України, ст.ст.16, 319, 321, 391, ЦК України, ст.ст.9, 64, 116, 156, 157 ЖК Української РСР, ст.7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», керуючись ст.ст.10, 11, 60, 212-215, 218 ЦПК України, Суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4, про усунення перешкод у здійсненні права користування житлом шляхом виселення та зняття з реєстрації місця проживання - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до апеляційного суду Чернівецької області через Вижницький районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: І. В. Пилип'юк