УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючогоТкачука О.С.,
суддів: Висоцької В.С., Колодійчука В.М.,Кафідової О.В., Умнової О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_6, третя особа - ОСОБА_7, про виселення, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 27 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 01 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_6, третя особа - ОСОБА_7, про виселення відповідача та інших осіб, які зареєстровані та проживають у житловому будинку по АДРЕСА_1.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що між ними та ОСОБА_7 08 лютого 2008 року було укладено кредитний договір, який забезпечено іпотекою, а саме житловим будинком загальною площею 66,60 кв. м., житловою площею 48,50 кв. м., який розташований за адресою: АДРЕСА_1, земельною ділянкою площею 0,13 га на якій розташований будинок, і таке майно передано в іпотеку власником такої нерухомості ОСОБА_7 на підставі договору іпотеки, укладеного 08 лютого 2008 року між ним та ПАТ КБ «ПриватБанк».

Через неналежне виконання позичальником кредитних зобов'язань, ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки. 17 грудня 2010 року такий позов було задоволено, Дубенський міськрайонний суд Рівненської області ухвалив рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом надання права ПАТ КБ «ПриватБанк» його продажу, виселено ОСОБА_7 з вказаного будинку.

У зв'язку з наведеним ПАТ КБ «ПриватБанк» вважає, що з будинку в примусовому порядку підлягають виселенню відповідач ОСОБА_6 та усі інші мешканці.

Заочним рішенням Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 27 липня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 01 вересня 2015 року, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій і направити справу на новий розгляд до міськрайонного суду, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

З матеріалів справи вбачається, що 08 лютого 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_7 було укладено кредитний договір за яким останній отримав в кредит 27 350 доларів США та зобов'язався його повернути у передбачений договором спосіб.

Кредитні зобов'язання ОСОБА_7 забезпечено іпотекою у вигляді житлового будинку загальною площею 66,60 кв. м., житловою площею 48,50 кв. м. по АДРЕСА_1, земельною ділянкою площею 0,13 га на якій розташований будинок, що передані в іпотеку власником такої нерухомості ОСОБА_7 на підставі договору іпотеки, укладеного 08 лютого 2008 року між ним та ПАТ КБ «ПриватБанк».

Заочним рішенням Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 17 грудня 2010 року позов закритого акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_7 про звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено.

Звернуто стягнення на вказаний вище будинок шляхом його продажу банком, виселено ОСОБА_7 з будинку та зобов'язано зняти його з реєстраційного обліку за адресою місцезнаходження будинку.

Згідно довідки Миргорощанської сільської ради Дубенського району Рівненської області від 02 лютого 2015 року в житловому будинку, який є предметом іпотеки, зареєстрована ОСОБА_6

Відповідно до ст. 40 Закону України «Про іпотеку» після прийняття рішення про звернення стягнення на переданий в іпотеку житловий будинок всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя добровільно звільнити житловий будинок протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок у встановлений строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» про виселення із спірного житлового будинку ОСОБА_8, як члена сім'ї ОСОБА_7, суд першої інстанції послався на порушення позивачем вищенаведених вимог ст. 40 Закону України «Про іпотеку», оскільки банк письмово не попереджував її про добровільне виселення з будинку, чого банком крім того не заперечувалося.

Апеляційний суд визнав такі доводи міськрайонного суду обґрунтованими та залишив без змін заочне рішення суду першої інстанції.

З висновками апеляційного суду погодитися не можна.

Статтею 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Вимоги ст. 303 ЦПК України апеляційним судом не виконано в повній мірі, не надано належної правової оцінки законності та обґрунтованості заочного рішення міськрайонного суду та постановлено оскаржувану в касаційному порядку ухвалу з порушенням вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України.

Згідно із ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до ст. 39 Закону України «Про іпотеку».

Так, за змістом ч. ч. 1, 2 ст. 39 цього Закону у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться в порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є ст. 109 ЖК УРСР, у частині 1 якої передбачені підстави виселення.

За змістом ч. 3 ст. 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше жиле приміщення, за винятком випадків, зазначених у відповідному житловому законодавстві.

Відповідно до ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Зі змісту зазначених норм убачається, що вимога письмового попередження про добровільне звільнення житлового приміщення стосується лише такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки, як позасудове врегулювання на підставі договору, і не застосовується в порядку звернення стягнення за рішенням суду. Задоволення позову про виселення мешканців з переданого в іпотеку житлового приміщення не залежить від дотримання іпотекодержателем ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку». З урахуванням ч. 2 ст. 39 цього Закону відповідне рішення може бути прийняте судом (за заявою іпотекодержателя) одночасно з прийняттям рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Такі правові висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 09 вересня 2015 року, справа № 6-455цс15.

У зв'язку з наведеним та враховуючи вимоги ст. ст. 213, 214, 303, 315 ЦПК України, апеляційний суд ухвалив у даній справі судове рішення яке не відповідає вимогам закону, воно підлягає скасуванню з підстав, передбачених ст. 338 ЦПК України, з направленням справи на новий апеляційний розгляд.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 01 вересня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до апеляційного суду.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО.С. Ткачук
Судді:В.С. Висоцька О.В. Кафідова В.М. Колодійчук О.В. Умнова