УХВАЛА

іменем україни

16 грудня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.,

суддів: Євтушенко О.І., Завгородньої І.М.,

ІваненкоЮ.Г., Ситнік О.М.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Краматорського міського суду Донецької області від 18 лютого 2015 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 02 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2013 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позовних вимог зазначало, що між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір від 25 серпня 2007 року № ктхrRХ 13776548. Згідно з договором відповідач отримав кредит у розмірі 2 148,00 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) (далі - Умови) складає між ним і банком договір, про що свідчить підпис Відповідача у заяві. Відповідно до умов договору погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно з Умовами. У порушення зазначених норм закону та умов договору відповідач зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконав.

У зв'язку з зазначеними порушеннями зобов'язань за кредитним договором відповідач станом на 15 березня 2013 року має заборгованість 38 852,88 грн, яка складається з наступного: 1 652,65 грн - заборгованість за кредитом; 10 920,82 грн - заборгованість з процентів за користування кредитом; 631,56 грн - заборгованість з комісії за користування кредитом, 23 321,52 грн пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором; а також штрафи відповідно до пункту 5.3 Умов та правил надання банківських послуг; 500,00 грн - штраф; 1 826,33 грн - штраф.

У зв'язку з зазначеним, позивач просив суд стягнути з відповідача на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість у розмірі 38 852,88 грн за кредитним договором від 25 серпня 2007 року № ктхrRХ 13776548 та судові витрати у розмірі 388,53 грн.

Справа розглядалась судами неодноразово.

Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 18 лютого 2015 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором, яка складається: з заборгованості за кредитом у розмірі 1 652, 65 грн, заборгованості з процентів за користування кредитом у розмірі 10 920,82 грн, заборгованості з комісії за користування кредитом у розмірі 631,56 грн, пеня за несвоєчасність виконання зобов'язання за договором у розмірі 7 229,75 грн, штраф (фіксована частина) в розмірі 500 грн. та штраф (процентна складова) - 939,11 грн, а всього 20 221,40 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 02 червня 2015 року рішення Краматорського міського суду Донецької області від 18 лютого 2015 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати оскаржувані рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 324 ЦПК Українипідставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, задовольняючи частково позовні вимоги, виходив з того, що внаслідок подання заяви про застосування строку позовної давності позовні вимоги щодо стягнення пені підлягали задоволенню лише за останній рік до подачі позову, тому, аналізуючи норми ст. 266, ч. 2 ст. 258 ЦК України, трирічний перебіг позовної давності, який почався з 26 серпня 2008 року (наступний день після спливу строку виконання кредитного договору), позичальником згідно з випискою розрахунків за кредитним договором було перервано сплатою ним заборгованості за кредитним зобов'язанням 28 вересня 2010 року у розмірі - 495,35 грн (а. с. 192), а тому з 28 вересня 2010 року перебіг трирічного строку позовної давності почався заново без зарахування часу, що минув до його переривання, а тому суди дійшли висновку про наявність правових підстав для стягнення заборгованості за кредитним договором.

Проте погодитись з такими висновками не можна.

Судами встановлено, що у зв'язку з порушенням виконання умов кредитного договору у відповідача станом на 15 березня 2013 року виникла заборгованість в сумі 38 852 грн 88 коп, яка складається з: 1 652,65 грн - заборгованість за кредитом, 10 920,82 грн - заборгованість з процентів за користування кредитом, 631,56 грн - заборгованість по комісії за користування кредитом, 23 321,52 грн - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, а також штрафи відповідно до п. 5.3. Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн - штраф, 1 826,33 - штраф. Сторони встановили термін повернення кредиту по 25 серпня 2008 року включно.

Погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати відповідач повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) у розмірі 243 гривні 64 копійки з 15 по 20 число кожного місяця для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інших витрат згідно з Умовами.

Таким чином, погашення кредитної заборгованості та строки чергових платежів визначено місяцями. Отже, поряд зі встановленням строку дії договору сторони встановили і строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору.

Судами встановлено, що згідно з умовами кредитного договору позичальник зобов'язаний здійснювати повернення кредиту частинами (щомісячними платежами) та щомісячно сплачувати проценти за користування кредитом, а також встановлено відповідальність за порушення їх сплати.

Умовами договору встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Оскільки за умовами договору погашення кредиту та процентів повинно здійснюватися позичальником частинами кожного місяця, початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобов'язань, у зв'язку з наведеним висновок судів про початок перебігу строку позовної давності щодо вимоги про стягнення кредиту та процентів за користування кредитним коштами ґрунтується на неправильному застосуванні норм права.

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Статтею 258 ЦК України передбачена спеціальна позовна давність для окремих видів вимог.

Згідно із частиною першою статті 259 ЦК України позовна давність, установлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

За статтею 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 1 липня 2015 року у справі № 6-757цс15, які згідно зі ст. 360-7 ЦПК Україниє обов'язковою для судів.

Як вбачається з матеріалів справи, п.п. 5 Умов установлено позовну давність тривалістю у 5 років (а. с. 8 - 15).

Судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідач підтвердив своїм підписом, що підписана заява разом з Умовами складає між ним і банком договір, про що свідчить підпис відповідача у заяві.

Разом з тим, з висновками суду першої та апеляційної інстанції погодитись не можна, оскільки Умови підписані головою ЗАТ КБ «ПриватБанк», однак не містять підпису позичальника, реквізитів, відсутня дата їх складання або підпису, а також не має жодної ідентифікуючої ознаки на предмет їх невід'ємності від конкретної заяви позичальника, а відтак ці Умови не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору та відповідною письмовою угодою сторін.

На порушення вимог статей 4, 10, 212, 213 ЦПК України суди на зазначене уваги не звернули, належним чином не з'ясували фактичних обставини справи з урахуванням зібраних доказів та дійшли передчасного висновку щодо наявності правових підстав для задоволення позовних вимог.

Зазначене вище свідчить про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, що, у свою чергу, призвело до поверхового вирішення спору.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом першої інстанції не встановлені, не перевірені всі докази у справі, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Краматорського міського суду Донецької області від 18 лютого 2015 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 02 червня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий П.О. Гвоздик
Судді:О.І. Євтушенко І.М. Завгородня Ю.Г. Іваненко О.М. Ситнік