№621/748/15-ц
11 вересня 2015 року м. Зміїв
Зміївський районний суд Харківської області в складі:
головуючого судді - Вельможної І.В.,
за участю: секретаря судового засідання - Лацько А.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Змієві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, третя особа - представник відділення АТ «ОТП Банк» м. Мерефа,
Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з'явилася.
Згідно даних адресно - довідкового бюро УМВС України в Харківській області, ОСОБА_2 за адресою, зазначеною у позовній заяві: АДРЕСА_1, зареєстрованою не значиться (а.с. 16). Крім того, даний факт підтверджується листом Соколівського селищного голови, з якого вбачається, що ОСОБА_2 знята з реєстрації в с. Соколово Зміївського району Харківської області з 06 травня 2014 року.
В ході розгляду справи позивачем було надано до суду адресу фактичного місця мешкання відповідача ОСОБА_2, а саме: АДРЕСА_2. Однак, відповідно до акту обстеження вказаного домоволодіння, було встановлено, що за вказаною адресою зареєстровані та мешкають інші особи.
Враховуючи вищевикладене, відповідач ОСОБА_2 про час та місце розгляду справи була повідомлена відповідно до положення ч. 9 ст. 74 ЦПК України.
Представник третьої особи відділення АТ "ОТП Банк" м. Мерефа у судове засідання не з'явився, причини неявки суду не повідомив.
Оскільки відповідач не з'явилася в судове засідання, про дату, місце розгляду справи була повідомлена належним чином, суд, зі згоди позивача, ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України.
Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні підтримала доводи, викладені у позовній заяві, просила позов задовольнити та зазначила, що працювала разом із ОСОБА_2 В певний час ОСОБА_2 почала проявляти до неї наміри спілкування та запропонувала зустрітись. Так, 25 липня 2013 року відповідач повідомила, що у неї хворий чоловік та попросила запозичити їй кошти. Вони разом пішли до банкомату де вона зняла кошти на запозичила ОСОБА_2 130 грн., на настпний день з'ясувала, що в неї зникла кредитна карта, до міліції звернулась у лютому 2014 року, після повідомлення банку про необхідність сплатити заборгованості за кредитом.
Вислухавши пояснення позивача, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд дійшов наступного:
Як вбачається з позовної заяви, позивач посилається на те, що між нею та ОСОБА_2 виникло грошове зобов'язання в контексті ст. 1049 ЦК України, внаслідок невиконання якого з відповідача належить стягнути матеріальну та моральну шкоду, а також кошти, передбачені ст. 625 ЦК України.
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.
Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року. (справа № 6-63 цс13).
Законодавець в п. 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України однією з підстав виникнення цивільних прав та обов'язків зазначив факт завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.
Тобто, підставою виникнення цивільних прав та обов'язків є юридичний склад, до якого входять дія (бездіяльність) особи, наявність шкоди та причинного зв'язку між дією та шкодою, що виникла.
Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної чи юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Вказане правило стосується деліктних правовідносин. Позивач же у позовній заяві посилається на існування між нею та відповідачем зобов"язальних правовідносин.
Згідно зі ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування й моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Як роз"яснено у п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв"язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.
Згідно роз"яснень, наданих у п. п. 5, 9 вищезазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов"язковому з"ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв"язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з"ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Що стосується вирішення питання щодо розподілу судових витрат, зокрема стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрат на правову допомогу у розмірі 1462 грн., суд виходить з наступного.
Так, статтею 79 ЦПК України передбачено, що витрати на правову допомогу входять до витрат, пов'язаних з розглядом справи.
Виходячи із змісту ст. ст. 56, 84 ЦПК України ці витрати мають бути пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, які допускаються до участі в розгляді справи ухвалою суду за заявою особи, яка бере участь в розгляді справи.
В матеріалах справи відсутні будь-які відомості про укладення ОСОБА_1 договору про надання юридичних послуг або участь адвоката у судовому засіданні. Не зверталася позивач ОСОБА_1 до суду також і з усною чи письмовою заявою про допущення до участі в розгляді даної справи адвоката, що надає правову допомогу, та постановлення з цього приводу відповідної ухвали суду матеріали справи не містять.
За таких обставин у суду не має підстав для стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрат на правову допомогу у розмірі 1462 грн., оскільки такі кошти не можуть вважатися витратами на правову допомогу, відшкодування яких передбачено цивільним процесуальним законодавством.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч.ч.1 і 2 ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.
Згідно з вимогами ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд першої інстанції вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню щодо цих правовідносин.
Згідно з п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 14 при ухваленні рішення суд відповідно до ст. 212 ЦПК України оцінює докази з урахуванням вимог ст. ст. 58 та 59 ЦПК України про їх належність і допустимість. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Позивачем, у відповідності до вимог ст.ст. 58, 59 ЦПК України, не надано до суду жодного належного та допустимого доказу, який би підтверджував той факт, що між нею та відповідачем ОСОБА_2 виникли зобов'язальні правовідносини. Навпаки, із наданої копії постанови про закриття кримінального провадження від 21 липня 2014 року вбачається, що письмових угод про передачу та отримання грошових коштів чи банківської карти позивачем та відповідачем не укладалось.
Крім того, суд звертає увагу, що главою 71 ЦК України взагалі не передбачено такий вид відповідальності за невиконання договору позики, на який посилається позивач у позовній заяві, як відшкодування шкоди.
Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.
Оскільки, суд прийшов до висновку про відмову в позові у повному обсязі, то і відсутні правові підстави для стягнення з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 понесених нею судових витрат у зв'язку із розглядом даної справи.
Керуючись, ст.ст. 526, 625, 1046, 1049 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 60, 61, 88, 169, 212-215 ЦПК УкраїниУкраїни суд,-
В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, третя особа - представник відділення АТ «ОТП Банк» м. Мерефа - відмовити у повному обсязі.
Рішення може бути оскаржене позивачем в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області через Зміївський районний суд Харківської області шляхом подання апеляційної скарги в десятиденний строк з дня його проголошення.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Головуючий: