Справа № 209/1294/15-ц
Провадження № 2/209/927/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2015 року Дніпровський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Байбара Г.А.

при секретарі Витязь Х.О.,

за участі представника позивача - ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3,

розглянувши у відритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпродзержинську цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_2, третя особа приватний нотаріус ОСОБА_6, про визнання договору дарування недійсним,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_4 звернулася з позовом, в якому просить суд поновити строк позовної давності для подачі позову, визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений 01 червня 2001 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 і ОСОБА_2, що посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_6.

На обґрунтування позову зазначила, що 01 червня 2001 року вона, з метою забезпечення своєї старості, вона подарувала належну їй на той час квартиру за адресою: АДРЕСА_2 відповідачам ОСОБА_5 та ОСОБА_2. Договір дарування цієї квартири був посвідчений приватний нотаріусом ОСОБА_6 Укладаючи даний договір, вона сподівалася, що відповідачі будуть доглядати за нею та допомагати їй, тобто вона мала на меті укласти договір довічного утримання, а не договір дарування. Але відповідачі ухилялися від своїх обовязків по її утриманню та наданню допомоги, не зважаючи на її постійні нагадування. Після чергового нагадування про виконання своїх обовязків відповідачі почали заперечувати наявність в них будь-яких обовязків щодо її утримання. В березні 2015 року вона звернулася до місцевого нотаріуса за консультацією, після чого їй стало відомо, що вона уклала саме договір дарування квартири замість договору довічного утримання, хоча вона не мала наміру безоплатно дарувати свою квартиру. Оскільки в неї під час укладення договору дарування не було волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність відповідачам, це є підставою для визнання договору дарування недійсним.

Представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_1 в судовому засіданні позов підтримував, просив суд його задовольнити та надав пояснення, аналогічні його обґрунтуванню. Також пояснив суду, що відповідач ОСОБА_5 є сином позивача. Коли син одружувався із ОСОБА_2, позивач вирішила допомогти їм з житлом, подарувавши на весілля квартиру, але за умови, що відповідачі будуть надавати їй допомогу та доглядати за позивачем, коли в цьому виникне потреба. Після дарування квартири син інколи надавав позивачу допомогу, а його дружина відповідач ОСОБА_2 не надавала. На момент укладення договору дарування позивач працювала і мала можливість самостійно забезпечувати себе всім необхідним і за допомогою до відповідачів зверталася рідко. В 2007 році позивач стала пенсіонером, погіршився стан здоровя, і вона стала звертатися до відповідачів за допомогою, але належної допомоги та догляду вона не отримувала. В 2015 році позивач стала наполягати на отриманні від відповідачів допомоги на утримання, лікування та на догляді за нею, але відповідачі у наданні допомоги відмовили. Йому, представнику позивача, невідомо коли відповідачі зареєстрували шлюб та коли його розірвали. Вважає, що позивач мала право на укладення договору довічного утримання, не зважаючи на те, що на момент укладення договору їй було 49 років, вона була працездатною та працювала і мала у власності інше житло по вул. Димитрова. Йому, представнику позивача, невідомо, чому позивач мала на увазі, що її будуть доглядати відповідачі. Квартира була подарована відповідачам як весільний дарунок, але вона помилялася щодо природи правочину.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позов не визнала, просить відмовити в його задоволенні та надала пояснення, аналогічні письмовим запереченням проти позову, де зазначила, про те, що ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, на час укладання договору дарування квартири виповнилося 49 років, вона не була непрацездатною особою ні за віком, ні за станом здоровя, а тому не мала права на укладання договору довічного утримання. Тому доводи позивача про те, що вона мала на меті укласти з нею та чоловіком ОСОБА_5 договір довічного утримання, а не договір дарування, є вигаданими і не відповідають фактичним обставинам справи. На момент укладення договору дарування позивач мала на праві власності дві квартири: спірну двокімнатну квартиру АДРЕСА_3 та трикімнатну кооперативну квартиру АДРЕСА_4, в якій мешкала та продовжує проживати по цей час. Під час укладання договору дарування приватний нотаріус ОСОБА_6, що посвідчувала цю угоду, розяснювала ОСОБА_4 зміст договору дарування та його правові наслідки. 18 березня 2011 року шлюб між нею, відповідачем, та ОСОБА_5 було розірвано через те, що чоловік вживав алкогольні напої та наркотичні засоби, бив її, а 01 січня 2011 року взагалі вигнав її з квартири, після чого вона звернулася із заявою до міліції та до суду з позовом до ОСОБА_5 про визначення порядку користування квартирою та вселення в квартиру АДРЕСА_3. Після чого позивач звернулася до суду з позовом про визнання договору дарування недійсним. Ухвалою суду від 17 грудня 2014 року провадження у справі про визначення порядку користування квартирою та вселення зупинено до розгляду справи за позовом позивача про визнання договору дарування спірної квартири недійсним. Фактично ОСОБА_4 намагається своїм позовом допомогти синові ОСОБА_5 та позбавити її, відповідача, права власності на частину квартири. Укладаючи 01 червня 2001 року договір дарування, ОСОБА_4 була дієздатною, розуміла значення своїх дій і могла ними керувати, особисто читала і підписувала договір та добре розуміла, на яких умовах він укладається і які його правові наслідки. Як на момент укладання договору дарування, так і на цей час ОСОБА_4 проживає разом із своєю дочкою, ІНФОРМАЦІЯ_2, онуком, ІНФОРМАЦІЯ_3, та із співмешканцем, з якими веде спільне господарство. Чотирнадцять років, тобто до часу її, відповідача, звернення до суду із позовом до ОСОБА_5 за захистом свого права власності на 1/2 частину квартири, ОСОБА_4 ніколи не натякала їй та своєму сину на необхідність чи обовязок доглядати її, оскільки не потребувала догляду і не домовлялася з ними про такий догляд, і мешкає в своїй квартирі не самотньо, а у родині. Також пояснила, що шлюб між нею та ОСОБА_5 був зареєстрований 22 липня 2000 року, 09 травня 2001 року в них народилася дочка. Після реєстрації шлюбу вона, відповідач, вселилася до квартири АДРЕСА_5, де проживав тільки ОСОБА_5 В цій же квартирі народилася їх дочка. Після народження дочки позивач подарувала їй з чоловіком в рівних частках квартиру АДРЕСА_6. Після укладення договору дарування позивач позивач приходила до них із чоловіком у гості, спілкувалася з ними, але вони їй не допомагали і вона їм також не допомагала. Їм допомагали матеріально її (відповідача) батьки. Після розірвання шлюбу з ОСОБА_5 вона з позивачем не спілкувалася. В теперішній час в квартирі АДРЕСА_5 проживає ОСОБА_5 із другою дружиною та її дитиною, ІНФОРМАЦІЯ_4. Також вважає, що позивач пропустила строк звернення до суду із цим позовом, і вона, відповідач, заявляє про застосування позовної давності до спірних правовідносин за позовом ОСОБА_4 до неї та ОСОБА_5 про визнання недійсним договору дарування, укладеного 01 червня 2001 року.

Представник відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3 вважає, що в задоволенні позову необхідно відмовити, надала пояснення, аналогічні письмовим запереченням проти позову ОСОБА_2, а також пояснила, що договір дарування був укладений між позивачем та відповідачами 01 червня 2011 року, тобто під час дії Цивільного кодексу УРСР в редакції 1963 року. Цивільний кодекс України в редакції 2003 р., на норми якого посилається ОСОБА_7, як на правове обґрунтування своїх вимог, діє з 01 січня 2004 року. Відповідно до ст.4 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України в редакції 2003 р. норми цього кодексу застосовуються до цивільних правовідносин, що виникли після набрання ним чинності. Це означає, що під час вирішення спору до спірних правовідносин слід застосовувати положення ЦК УРСР в редакції 1963 року. Станом на 01 червня 2001 року будь-яка особа, у тому числі й ОСОБА_4, і нотаріус, не могли знати чи припускати, що 16 січня 2003 року буде прийнятий та з 01 січня 2004 року буде діяти новий ЦК України, статтею 744 якого буде надана можливість любому відчужувачу без обмеження за віком чи станом здоровя передавати іншій особі своє нерухоме майно на умовах забезпечення утриманням чи доглядом. Отже, доводи ОСОБА_4, викладені в її позові, є вигаданими і «підігнані» під норми діючого на час подання позову цивільного законодавства, яке не має відношення до спірних правовідносин

Позивач ОСОБА_4 в судове засідання не зявилася, письмово просила суд провести розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_5 в судове засідання не зявився, письмово просив суд провести розгляд справи за його відсутності, не заперечує проти задоволення позову.

Третя особа - приватний нотаріус Дніпродзержинського міського нотаріального округу ОСОБА_6 в судове засідання не зявилася, письмово просила суду провести розгляд справи за її відсутності, надала письмові пояснення на позов, де зазначила, що на момент укладення договору дарування ОСОБА_4 була працездатною, перебувала при здоровому розумі, ясній памяті, розуміла значення своїх дій та діяла свідомо та добровільно, маючи фактично дві квартирі, в одній з яких, розташованій по АДРЕСА_7, мешкала з 06 березня 1986 року, а другу квартиру АДРЕСА_5 купила у 1999 році та подарувала 01 червня 2001 року сину ОСОБА_5 - 1/2 частину квартири та невістці ОСОБА_2 - 1/2 частину квартири, які перебувала в шлюбних відносинах з 22 липня 2000 року та мали малолітню дитину, ІНФОРМАЦІЯ_5. Позивач, в її, нотаріуса, присутності пояснювала, що після припинення шлюбних відносин із своїм чоловіком ОСОБА_8, її морально підтримували та допомагали фінансово батьки ОСОБА_2 ОСОБА_9 та ОСОБА_10, так як вона сплачувала колишньому чоловікові грошові кошти, а тому вирішила подарувати сину та невістці квартиру у рівних частках, щоб там мешкала їх дитина, тобто онука позивача. Претензій до нотаріуса сторони за договором не мали до теперішнього часу. Просить суд прийняти до відома її доводи та відмовити позивачу в задоволенні позову, так як він не ґрунтуються на законі.

Виходячи з наведеного, суд вважає, що відповідно до ч.2 ст. 158 ЦПК України, рішення у справі можливо постановити у судовому засіданні без участі позивача, відповідача ОСОБА_5 та третьої особи.

Вислухавши представника позивача, відповідача ОСОБА_2, її представника ОСОБА_3, свідків ОСОБА_8, ОСОБА_11, ОСОБА_12, вивчивши матеріали справи та дослідивши письмові докази у справі, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню.

В судовому засіданні встановлено, що 01 червня 2001 року між позивачем ОСОБА_4, як дарувателем, з однієї сторони, та відповідачами ОСОБА_5 і ОСОБА_2, як обдарованими, з іншої сторони, був укладений договір дарування квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_8, за умовами якого даруватель, перебуваючи при зоровому розумі та ясній памяті розуміючи значення своїх дій та діючи свідомо, подарувала, а обдаровані прийняли в дар в рівних частинах цілу квартиру №15, що знаходиться в будинку №73-Б, розташованому про проспекту Дружби Народів в м. Дніпродзержинську. Вказаний договір був посвідчений ОСОБА_6, приватним нотаріусом Дніпродзержинського нотаріального округу, зареєстрований в реєстрі за №2084. 16 липня 2001 року квартира АДРЕСА_9 в цілому зареєстрована Дніпродзержинським бюро технічної інвентаризації на праві приватної власності за ОСОБА_5 та ОСОБА_2 (а.с. 3-4 - договір дарування квартири).

Згідно особового рахунку на квартиру АДРЕСА_9 відповідач ОСОБА_8 був зареєстрованій у квартирі з 20 серпня 1999 року, відповідач ОСОБА_2 - з 07 серпня 2001 року, а відомості про неповнолітню ОСОБА_13, ІНФОРМАЦІЯ_4, внесені до особового рахунку на квартиру 09 серпня 2001 року, що підтверджується копією особового рахунку на квартиру (а.с. 9).

Судом встановлено, що, укладаючи 01 червня 2001 року договір дарування квартири на користь ОСОБА_5С, та ОСОБА_2, позивачу ОСОБА_4А виповнилося 49 років, вона була працездатною, і як, зазначив її представник в судовому засіданні, вона працювала і мала можливість самостійно забезпечувати себе всім необхідним.

Те, що при укладенні договору дарування позивач була працездатною, перебувала при здоровому розумі, ясній памяті, розуміла значення своїх дій, діяла добровільно, і усвідомлювала, що вона безоплатно передає в дар відповідачам спірну квартиру, без покладення на обдарованих будь-яких умов та обовязків, а також усвідомлювала правові наслідки укладення договору дарування, підтверджується текстом договору дарування (а.с. 3), та показаннями свідка позивача - ОСОБА_8, який показав, що позивач, яка є його колишньою дружиною, дарувала відповідачам квартиру від всієї душі, без будь-якої умови, сподівалася, що діти будуть вдячні їй за квартиру і в старості будуть їй допомагати їй, як звичайно роблять всі діти.

Аналогічні показання надали в судовому засіданні й інші свідки: свідок позивача - ОСОБА_11, та свідок відповідача ОСОБА_12 , які показали, що ОСОБА_4 подарувала квартиру АДРЕСА_10 своєму синову та невістці, як молодій сімї, без будь-яких умов.

Приймаючи до уваги, що на час укладення між сторонами договору дарування та його нотаріального посвідчення, цивільні відносини регулювалися Цивільним кодексом УРСР в редакції 1963 року, то положення цього Кодексу слід застосовувати до спірних правовідносин при вирішенні спору, оскільки відповідно до ст. 4 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України в редакції 2003 року, який набрав чинності з 01 січня 2004 року, його положення застосовуються до цивільних правовідносин, що виникли після набрання ним чинності.

Відповідно до ст. 425 ЦК УРСР в редакції 1963 року за договором довічного утримання одна сторона, що є непрацездатною за віком чи станом здоровя, передає у власність другій стороні будинок чи його частину, на заміну чого набувач майна зобовязується надавати відчужувачу пожиттєво матеріальне забезпечення у натурі у вигляді житла, їжі, догляду та необхідної допомоги.

Тобто за нормами цивільного законодавства України, що діяло до 31 грудня 2003 року, право на укладання договору довічного утримання мало обмежене коло відчужувачів - лише особи, що були непрацездатними за віком чи за станом здоровя.

Статтею 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення», що діяла на час укладання оспорюваного договору дарування, передбачено, що право на пенсію за віком мали жінки після досягнення 55 років.

Оскільки судом встановлено, що позивач ОСОБА_4 на момент укладення договору дарування не була непрацездатною ні за віком, ні за станом здоровя, то вона не мала права на укладення договору довічного утримання.

Укладення договору довічного утримання особою, як відчужувачем, незалежно від працездатності та стану здоровя, стало можливим лише після набрання чинності ЦК України в редакції 2003 року, тобто з 01 січня 2004 року.

Таким чином, станом на 01 червня 2001 року будь-яка особа, у тому числі й ОСОБА_4, і нотаріус, не могли знати чи припускати, що 16 січня 2003 року буде прийнятий, а з 01 січня 2004 року буде діяти новий ЦК України, статтею 744 якого буде надана можливість любому відчужувачу без обмеження за віком чи за станом здоровя передавати іншій особі своє нерухоме майно на умовах забезпечення утриманням чи доглядом.

З урахуванням викладеного, суд вважає, що зазначені ОСОБА_4 правові підстави на обґрунтування свого позову, не підлягають застосуванню і в частині позовних вимог про визнання договору дарування недійсним належить відмовити.

Що стосується позовних вимог ОСОБА_4 про поновлення строку позовної давності для подачі позову, то згідно ч.2 ст. 267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності.

Не зважаючи на те, що позивачем пропущений строк звернення до суду з цим позовом та не надані докази, на підтвердження поважності причин пропуску строку, а відповідачем ОСОБА_2 заявлено про застосування до вимог позивача позовної давності, суд не застосовує наслідки спливу позовної давності, оскільки відмова в задоволенні позовних вимог, заявлених ОСОБА_4 базується на відсутності правових підстав на обґрунтування заявлених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 8, 10, 11, 60, 88, 209, 212-215 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_2, третя особа приватний нотаріус ОСОБА_6, про визнання договору дарування недійсним.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Дніпропетровської області шляхом подачі протягом десяти днів з дня його проголошення (отримання) апеляційної скарги через суд першої інстанції, що його ухвалив.

Суддя: Г.А. Байбара