У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 грудня 2015 року м.Волноваха

Суддя Волноваського районного суду Донецької області Троян Л.Г., розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: служба у справах дітей Волноваської районної державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав,

ВСТАНОВИВ:

25.12.2015 позивачка звернулась до суду з вищевказаним позовом.

Позовна заява за формою та змістом повинна відповідати вимогам, встановленим Цивільним процесуальних кодексом.

Дослідивши матеріали позовної заяви, суддя вважає, що заява не відповідає вимогам ст.119 ЦПК України, тому, в порядку ст.121 ЦПК України, її слід залишити без руху для виправлення недоліків.

Згідно з ч. 1 ст. 109 ЦПК України, позови до фізичної особи пред'являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її перебування.

Згідно з ч. 9 ст. 110 ЦПК України, позови до відповідача, місце реєстрації проживання або перебування якого невідоме, пред'являються за місцезнаходженням майна відповідача чи за останнім відомим зареєстрованим його місцем проживання або перебування чи постійного його заняття (роботи).

Згідно з ч. 9 ст. 110 ЦПК України, позови до відповідача, який не має в Україні місця проживання чи перебування, можуть пред'являтися за місцезнаходженням його майна або за останнім відомим зареєстрованим місцем його проживання чи перебування в Україні.

У порушення п. 5 і п. 6 ч. 2 ст. 119 ЦПК України, в позові не викладено обставин і не зазначено доказів того, що позов поданий до суду з дотриманням вищевказаних норм права щодо підсудності та чим конкретно це підтверджується.

Відповідно до чинного законодавства України позовна заява є процесуальним документом, який повинен містити в собі зміст позовних вимог та чіткий виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги із зазначенням фактів та посиланням на докази, що підтверджують кожну обставину або наявність підстав для звільнення від доказування.

Частиною 5 статті 19 Сімейного кодексу України передбачено, що при розгляді судом спорів щодо позбавлення батьківських прав обов'язковою є участь органу опіки та піклування.

У порушення п. 5 і п. 6 ч. 2 ст. 119 ЦПК України, в позові не викладено обставин і не зазначено доказів того, з якою метою до участі в справі в якості третьої особи залучається саме служба у справах дітей Волноваської районної державної адміністрації.

Відповідно до положень ч. 4 і ч. 5 ст. 19 СК України, саме орган опіки та піклування, а не служба у справах дітей, має складати висновок щодо доцільності чи недоцільності позбавлення батьківських і саме участь органу опіки та піклування є обов'язковою при розгляді судом спорів про позбавлення батьківських прав, а не служби у справах дітей.

Орган опіки та піклування і служба у справах дітей, це два різні органи державної влади з різними функціональними правами і обов'язками.

Орган опіки і піклування подає письмовий висновок щодо розвязання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини.

Разом з тим, позивачу необхідно визначитись з колом учасників у справі із зазначенням органу опіки та піклування з виконанням вимог ст. 120 ЦПК України, оскільки згідно чинного законодавства, складати висновків щодо доцільності позбавлення батьківських прав, відноситься виключно до компетенції органів опіки та піклування за місцем проживання дитини.

Оскільки в цьому позові заявлено вимоги про позбавлення батьківських прав відповідача стосовно дочки ОСОБА_3, яка проживає разом з матірю в м.Житомир, то органом опіки і піклування в даному випадку є виконавчий комітет ради відповідно до місця проживання дитини.

Судом також враховано, що Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючі п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28.10.1998 року та «Круз проти Польщі» від 19 червня 2001 року.

У вказаних Рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

У зв'язку з наведеним, вказані вимоги суду не є порушенням права на справедливий судовий захист та не можуть вважатися обмеженням права доступу до суду.

При цьому з положень ч.2 ст.121 ЦПК України вбачається: якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями статтями 119 і 120 цього Кодексу, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду; інакше заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Відповідно до положень ч.5 ст.121 ЦПК України - повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви.

За таких обставин, позов підлягає залишенню без руху з наданням строку для усунення його недоліків, встановивши спосіб усунення недоліків шляхом подання нової, належним чином оформленої позовної заяви.

Керуючись ст. 121 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: служба у справах дітей Волноваської районної державної адміністрації про позбавлення батьківських прав залишити без руху та надати строк для усунення її недоліків, який не може перевищувати п'яти днів з дня отримання позивачкою даної ухвали.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя: Л.Г.Троян