У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 грудня 2015 року м. Запоріжжя

Суддя Орджонікідзевського районного суду Апаллонова Ю.В., розглянувши заяву ОСОБА_1, зацікавлена особа міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції про встановлення факту, що має юридичне значення, встановлення факту неправильності актового запису,внесення змін до актових записів,

В С Т А Н О В И В:

22.12.2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою в порядку окремого провадження про про встановлення факту, що має юридичне значення, встановлення факту неправильності актового запису,внесення змін до актових записів.

У заяві просить суд встановити факт, що ОСОБА_2 є прадідом, а ОСОБА_3 є прабабкою ОСОБА_4, встановити факт, що документи мають відношення до однієї особи, встановити факт родинних відносин між ОСОБА_5, та ОСОБА_2, який є її батьком, встановити факт, що ОСОБА_1 згідно кровного споріднення має німецьке походження, встановити факт неправильності актового запису про народження ОСОБА_6 в графі мати ОСОБА_7 щодо національності «українка», встановити факт неправильності актового запису про народження ОСОБА_6 у графі національність нареченої ОСОБА_8 як «українка», внести зміни в актовий запис про народження ОСОБА_6 в графі національність нареченої ОСОБА_8 як «українка», внести зміни в актовий запис про державну реєстрацію шлюбу у графі національність нареченої ОСОБА_8. замість «українка» вказати «німка».

Розглянувши подану заяву та додані до заяви документи суд приходить до наступного висновку.

Пленум Верховного Суду України у п.2 Постанови №5 від 31.03.1995 року « Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» роз'яснив, що при вирішенні питання про підвідомчість справи суди мають правильно враховувати норми законодавчих актів, якими передбачено позасудовий порядок встановлення певних фактів або визначено факти, які в даних правовідносинах можуть підтверджуватися рішенням суду.

Згідно зі ст. 234 ЦПК України у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Згідно із ст.256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту:

1) родинних відносин між фізичними особами;

2) перебування фізичної особи на утриманні;

3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню;

4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення;

5) проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу;

6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім'я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім'ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті;

7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження;

8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті;

9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення ,невизнання або оспорювання.

За ч.1 ст.20 ЦК України право на захист особа здійснює на вій розсуд.

Згідно ст. 21 Конституції України, усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними.

Відповідно ст. 24 Конституції України, громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Відповідно до ст.ст. 1, 3, 11 Закону України "Про національні меншини в Україні" Україна гарантує своїм громадянам незалежно від їх національного походження рівні політичні, соціальні, економічні та культурні права і свободи, підтримує розвиток національної самосвідомості й самовиявлення. При забезпеченні прав осіб, які належать до національних меншин, до яких належать групи громадян України, які не є українцями, держава виходить з того, що вони є невід'ємною частиною загальновизнаних прав людини. Громадяни України мають право вільно обирати та відновлювати національність. Примушення громадян у будь-якій формі до відмови від своєї національності не допускається.

Тобто, національність є внутрішнє переконання особи, яка відносить себе до певної нації, держави або етнічної групи.

За змістом ст. 300 ЦК України та ст. 11 Закону України «Про національні меншини» фізична особа має право на збереження своєї національної самобутності. Громадяни України мають право вільно обирати та відновлювати національність. Фізична особа має право на індивідуальність, на збереження своєї національної, культурної, релігійної, мовної самобутності, а також право на вільний вибір форм та способів прояву своєї індивідуальності, якщо вони не заборонені законом та не суперечать моральним засадам суспільства.

Згідно вимог ст. 13 ЗУ «Про національні меншини в Україні» громадяни, які належать до національних меншин, вільні у виборі обсягу і форм здійснення прав, що надаються їм чинним законодавством, і реалізують їх особисто, а також через відповідні державні органи та створювані громадські об'єднання.

Ст. 15 ЗУ «Про національні меншини в Україні» громадяни, які належать до національних меншин, національні і громадські об'єднання мають право у встановленому в Україні порядку вільно встановлювати і підтримувати зв'язки з особами своєї національності та їх громадськими об'єднаннями за межами України, одержувати від них допомогу для задоволення мовних, культурних, духовних потреб, брати участь у діяльності міжнародних неурядових організацій.

Враховуючи підстави поданої заяви в даному випадку право на індивідуальність, яке передбачене ст. 300 ЦК України не порушене, оскільки не зазначення в документах національності «німка» не перешкоджає заявнику та її сину дотримуватися німецьких звичаїв, традицій, культури та виявляти почуття національного самоусвідомлення.

Відповідно до ч. 2 ст. 256 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Пленум Верховного Суду України в п. 1 постанови № 5 від 31.03.1995 року (із змінами) "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення" наголошує, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо:

- згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян;

- чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення;

- заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення;

- встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право.

В силу ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» актами цивільного стану є події та дії, які нерозривно пов'язані з фізичною особою і започатковують, змінюють, доповнюють або припиняють її можливість бути суб'єктом цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до частин 1-3 ст. 9 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація актів цивільного стану проводиться з метою забезпечення реалізації прав фізичної особи та офіційного визнання і підтвердження державою фактів народження фізичної особи та її походження, шлюбу, розірвання шлюбу, зміни імені, смерті.

Державна реєстрація актів цивільного стану проводиться шляхом складення актових записів цивільного стану.

Актовий запис цивільного стану це документ органу державної реєстрації актів цивільного стану, який містить персональні відомості про особу та підтверджує факт проведення державної реєстрації акта цивільного стану.

Згідно до п.п. 1.1, 1.15 Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 12 січня 2011 року № 96/5, внесення змін до актових записів цивільного стану, які складено органами державної реєстрації актів цивільного стану України, проводиться відділами державної реєстрації актів цивільного стану районних, районних у містах, міських (міст обласного значення), міськрайонних, міжрайонних управлінь юстиції у випадках, передбачених чинним законодавством.

Відмова органів державної реєстрації актів цивільного стану у внесенні змін до актових записів цивільного стану, їх поновленні та анулюванні може бути оскаржена в судовому порядку.

За змістом положень п. 7 розділу VIІІ «Прикінцеві та перехідні положення» КАС України та п. 9 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦПК України, розгляд таких справ віднесений до юрисдикції адміністративних судів.

Отже, чинним законодавством визначений порядок внесення змін до актових записів цивільного стану, які засвідчують походження та національність особи, і порядок оскарження відмови у внесенні таких змін.

Таким чином, встановлення заявником факту належності до національності пов'язується з наступним вирішенням публічно-правого спору про право.

Крім того, у роз'ясненнях Верховного суду України, які були викладені в листі від 01 січня 2012 року «Про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» зазначено, що не можуть бути встановлені в судовому порядку факти щодо належності до певної національності. Аналогічна позиція також викладена і в аналізі судової практики розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, здійсненою Верховним Судом України у 2012 році.

Якщо за законом заява не підлягає судовому розгляду, суддя мотивованою ухвалою відмовляє у відкритті провадження на підставі ч. 2 ст. 122 ЦПК, а коли справу вже відкрито - закриває провадження в ній.

Вказана позиція ґрунтується також на ухвалі ВССУ № 6-23576ск15 від 25.11.2015 року, в якій зазначено, що закриваючи провадження у справі апеляційний суд обґрунтовано виходив з того, що в судовому порядку не можуть бути встановленні факти щодо належності до певної національності. Щодо вимог ОСОБА_1 встановити факт родинних відносин між ОСОБА_5, та ОСОБА_2 слід зазначити, що згідно п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995, № 5 "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення" суд вправі розглядати справи про встановлення родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки, наприклад, якщо підтвердження такого факту необхідне заявникові для одержання в органах, що вчиняють нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину, для оформлення права на пенсію в зв'язку із втратою годувальника тощо.

Так відповідно до ст. 11 ЦК України всі права і обов'язки фізичної особи припиняються із її смертю.

Відповідно до ст. 256 ЦПК України у судовому порядку встановлюються факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб. Тобто, юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника.

Між померлими не може бути ніяких прав, зміни або припинення особистих чи майнових прав.

Таким чином, вимоги ОСОБА_1 про встановлення факту родинних відносин між двома померлими особами, встановлення факту, що документи мають відношення до однієї особи, яка померла, не передбачено ст. 256 ЦПК України, тому така заява не підлягає розгляду в судах в порядку цивільного судочинства.

Щодо вимог ОСОБА_1 про встановлення факту, що ОСОБА_2 є прадідом, а ОСОБА_3 є прабабкою ОСОБА_1, то слід зазначити наступне.

Відповідно до п.7 Постанови Пленуму ВСУ №5 від 31.03.1995 року суд вправі розглядати справи про встановлення родинних відносин, коли цей факт породжує юридичні наслідки.

Враховуючи мету встановлення факту, що ОСОБА_2 є прадідом, а ОСОБА_3 є прабабкою ОСОБА_1, а саме встановлення факту належності заявника та її сина до певної національності, згідно змісту заяви і при вказаних у заяві обставинах, факт родинних відносин між померлими та заявником не передбачено ч. 2 ст.256 ЦПК України , оскільки він не породжує для заявника юридичні наслідки, про які йдеться у поданій до суду заяві, отже вказаний факт за обставинами наведеними в заяві, не є юридичним фактом, який може бути встановлений в судовому порядку в порядку окремого провадження, оскільки юридичних наслідків не породжує.

З урахуванням викладеного суддя приходить до висновку, що у відкритті провадження за заявою ОСОБА_1 слід відмовити.

Керуючись ст. 122 ч.2 п.1, 256 ЦПК України,

У Х В А Л И В:

Відмовити у відкритті провадження у справі за заявою ОСОБА_1, зацікавлена особа міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції про встановлення факту, що має юридичне значення, встановлення факту неправильності актового запису, внесення змін до актових записів.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Апеляційного суду Запорізької області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в п'ятиденний строк, з дня отримання її копії.

Суддя: Ю.В. Апаллонова