Справа № 306/2857/13-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

23 грудня 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області

у складі : головуючого судді Мацунича М.В.

суддів : Ігнатюка Б.Ю., Панька В.Ф.

з участю секретаря : Дашковської С.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгород цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 від імені якої по довіреності діє ОСОБА_2 на рішення Свалявського районного суду від 09 липня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 і ОСОБА_1, де третьою особою без самостійних вимог є приватний нотаріус Свалявського районного нотаріального округу ОСОБА_5 про визнання недійсним і скасування договору дарування, скасування державної реєстрації права власності на квартиру і визнання права власності на 1/2 частину квартири, -

в с т а н о в и л а :

Так, 29.09.2011 року ОСОБА_3 звернулась в суд із вищенаведеним позовом, який мотивувала тим, що разом з ОСОБА_6 у 2004 році займалась питанням придбання квартири для спільного проживання. При обговоренні з ОСОБА_4 умов купівлі-продажу, передала у присутності ОСОБА_6, продавцю квартири аванс у сумі 5000 доларів США. Укладення угоди по купівлі-продажу було призначено нотаріусом на 30.09.2004 року, але приїхати вона із-за кордону через роботу не змогла, а тому, погодилась, щоб ОСОБА_6 сам поїхав та сплатив решту коштів ОСОБА_4. Коли повернувся у Чеську Республіку ОСОБА_6 то повідомив її, що гроші ОСОБА_4 передав і остання написала розписку, сказавши також, що з оформленням угоди все добре, і квартира вже є їхньою, та можуть в ній здійснювати ремонт, та показав при цьому саму розписку. Але, 17.08.2009 року помер ОСОБА_6, та переглядаючи речі покійного виявила оригінал Договору дарування квартири від 30.09.2004 року. Проте зазначений договір суперечить вимогам ст. 717 ЦК України, так-як квартира куплена за спільні грошові кошти, а не подарована ОСОБА_6. Договір дарування квартири було укладено з метою приховати інший договір купівлі-продажу, щоб позбавити її права на частку в спільній сумісній власності на яку б мала право у відповідності до вимог ст. 74 СК України, коли б було укладено договір купівлі-продажу. Виходячи з вимог ст. 235 ЦК України договір дарування квартири є удаваним, так-як приховує інший правочин, який насправді було ними вчинено, а саме, договір купівлі-продажу. Будь-якого письмового договору між нею та ОСОБА_6, щодо спільно набутого майна не укладено. Виходячи з наведеного й просила задовольнити позовні вимоги.

Рішенням Свалявського районного суду від 09 липня 2015 року, позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково. Визнано, що під договором дарування квартири, посвідченого 30.09.2004 року, укладено договір купівлі-продажу квартири між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 і ОСОБА_3. Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину квартири. У задоволенні решти позовних вимог, відмовлено.

ОСОБА_1 від імені якої по довіреності діє ОСОБА_2, подала апеляційну скаргу на рішення суду в якій просить скасувати таке, і ухвалити нове рішення суду про відхилення позовних вимог. При цьому посилається на те, що рішення суду не відповідає вимогам норм матеріального права й ухвалено в порушення норм процесуального права.

У судовому засіданні апеляційної інстанції, представник ОСОБА_1 в особі ОСОБА_2 підтримала, вимоги скарги, яку просила задоволити, виходячи з наведених мотивів.

У судове засідання апеляційної інстанції не зявились позивач ОСОБА_3, відповідачі ОСОБА_4 і ОСОБА_1, третя особа ОСОБА_5, які неодноразово повідомлялись належним чином про час та місце судового розгляду як судовими повістками, так і через оголошення в газеті. А звідси, виходячи з вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України та зважуючи на приписи ст. 303-1 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглядати скаргу в їх відсутності.

Колегія суддів, приймаючи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, заслухавши пояснення сторін, які беруть участь у справі та обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування норм матеріального й процесуального права при винесенні оспорюваного судового рішення, знаходить апеляційну скаргу такою, що підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних мотивів.

Відповідно до вимог статей 212 - 214 ЦПК України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним рішення є тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й, всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, що регулює подібні відносини або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається, рішення в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, а висновки суду про встановлені обставини й правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності й підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Проте зазначеним вимогам закону ухвалене в справі рішення суду не відповідає. Та через це підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відхилення позовних вимог, які були задоволенні судом першої інстанції.

За правилами ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

У силу вимог ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. А звідси, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. А ч. 3 ст. 60 ЦПК України передбачено, що доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення в справі, і щодо яких у сторін виникає спір.

Задовольняючи позовні вимоги про визнання укладеним під договором дарування, договору купівлі-продажу, та визнання на частину квартири права власності, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_4 подарувала квартиру ОСОБА_6 не безоплатно, а за плату, що вказує на удаваність такого правочину, так-яку має місце приховання іншого правочину договору купівлі-продажу, який сторони угоди насправді вчинили. Оскільки, сторонами угоди насправді укладено договір купівлі-продажу квартири, то за цих підстав, слід визнати за позивачем право власності на 1/2 частину придбаної квартири.

Але погодитись з таким висновком суду першої інстанції, колегія суддів не може, виходячи з наступного.

Відповідно до статей 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками й доповненнями, встановленими законом.

А на підставі вимог ч. 1 ст. 10, ч. 1 ст. 11, ч. 1 ст. 60, ч. 2 ст. 59 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Та ч. 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

У своїх позовних вимогах, ОСОБА_3 посилається на те, що договір дарування квартири АДРЕСА_1 між ОСОБА_4 та ОСОБА_6, який посвідчено 30 вересня 2004 року приватним нотаріусом Свалявського районного нотаріального округу ОСОБА_5, укладено не безоплатно, а тому, такий є удаваним.

Дану обставину стверджує тим, що ОСОБА_4 написала 30.09.2004 року розписку ОСОБА_6 та їй про те, що отримала частинами по 5000 і 10000 доларів США грошові кошти за продаж квартири АДРЕСА_1.

Згідно вимог ст. 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Дослідивши зміст Договору дарування квартири від 20 вересня 2004 року, який нотаріально посвідчено та зареєстровано в реєстрі за № 6865, колегія суддів встановила, що ОСОБА_4 як дарувальник, передала безоплатно (дарить) ОСОБА_6 як обдарованому квартиру, а останній прийняв у дарунок квартиру АДРЕСА_1 (п. 1 Договору). Дарувальник гарантує, що квартира нікому іншому не продана (п. 7 Договору). Сторони підтверджують, що даний договір не носить мнимого та удаваного правочину, не приховує іншу угоду, та відповідає їхнім дійсним намірам створити для себе юридичні наслідки (п. 8 Договору), Т.1, а.с. 18.

Слід зазначити, що даний договір дарування не містить умов, які б встановлювали обовязок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру. А тому, відсутні підстави стверджувати, що укладений сторонами правочин не є договором дарування, ч. 2 ст. 717 ЦК України.

Відповідно до розяснень наведених в абзацах 1 і 2 п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними за удаваним правочином (ст. 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обовязки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст. 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

Відповідачка ОСОБА_4 у своїх запереченнях на позовну заяву зазначила, що мотиви позову є надуманими та такими, що не відповідають дійсності. З ОСОБА_6 зустрічалися, та підтримував її як морально, так і матеріально. Після розірвання шлюбу з ОСОБА_7, ОСОБА_6 попросив її надати йому в тимчасове користування, свою квартиру бо не має де проживати. Враховуючи спільні з ОСОБА_6 стосунки, вирішила щиро, подарувати йому свою квартиру в якій останній обіцяв постійно проживати. Те, що ОСОБА_6 прийняв від неї такий дарунок, було для неї по справжньому, приємно. Коли б на момент вчинення договору дарування їй було відомо, що ОСОБА_6 у Чеській Республіці зустрічався і з ОСОБА_3, зі слів останньої, то не подарила б була свою квартиру ОСОБА_6, Т.1, а.с. 27-29.

Смерть ОСОБА_6 не дає можливості встановити повно реальних обставин укладення договору дарування, та чи при цьому він діяв умисно з метою приховати інший правочин. Ще за життя, даний договір не оспорював з будь-яких підстав, а тим більше з підстав удаваності правочину.

За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. З цього убачається, що сторони повинні умисно діяти обоюдно при оформленні одного правочину, маючи на меті та вчиняючи інші дії, які свідчать про інші правовідносини (прихований правочин).

Проте, ОСОБА_4 категорично заперечує факт того, що діяла умисно при оформленні договору дарування, та що при цьому переслідувала мету на укладення договору купівлі-продажу, що також підтверджується змістом самого договору дарування квартири. У звязку зі смертю ОСОБА_6, відсутні також підстави стверджувати, що він при укладенні договору дарування діяв умисно, та що при цьому бажав укласти договір купівлі-продажу квартири. Оскільки за життя не оскаржував договір дарування, та не залишив будь-яких доказів, що останній є удаваним або недійсним.

Таким чином, відсутні підстави стверджувати, що ОСОБА_4 і ОСОБА_6 при укладенні договору дарування квартири діяли умисно з метою приховати інший правочин.

Як слідує зі змісту Договору дарування квартири від 20 вересня 2004 року, який нотаріально посвідчено та зареєстровано в реєстрі за № 6865, сторонами у такому є ОСОБА_4 як даритель і ОСОБА_6 як обдарований. ОСОБА_3 не являється стороною у даному договорі.

Тоді як ч. 2 ст. 235 ЦК України передбачає, що при встановленні того, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Тобто, дана норма зазначає, що відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Із цього слідує, що такі наслідки діяли б для ОСОБА_4 і ОСОБА_6 як сторін правочину, коли б було встановлено, що правочин був вчинений ними для приховання іншого правочину, такого як договір купівлі-продажу. Позаяк, ОСОБА_3 не являється стороною укладеного договору дарування, а тому на неї і не можуть поширюватись відносини, що регулюються правилами іншого правочину, який сторонами начебто, вчинено на думку позивачки.

Наведені обставини вказують на те, що ОСОБА_3 не являється стороною укладеного договору дарування, а тому, таким не порушуються її права, виходячи з вимог удаваності такого правочину та правових наслідків для сторін. Зазначене вказує на те, що ОСОБА_3 не вправі оскаржувати укладений правочин з підстав удаваності, що в свою чергу свідчить про безпідставність таких вимог.

У матеріалах справи наявне рішення апеляційного суду Закарпатської області від 18.01.2012 року яким у позові ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу та визнання права власності, відмовлено, Т.1, а.с. 53-55. А рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 28.05.2014 року в задоволенні позову ОСОБА_3 про одержання права на спадкування зі спадкоємцями першої черги, відмовлено, Т.2, а.с. 162-163.

Наведені судові рішення, які набрали законної сили, свідчать про ту обставину, що ОСОБА_3 не вправі претендувати на майно покійного ОСОБА_6, так-як не являється тією особою, яка за законом, може отримати право на частку в спадковому майні.

ОСОБА_3 в позовній заяві зазначила, що квартира АДРЕСА_1 була фактично придбана нею разом з покійним ОСОБА_6 за їх спільні кошти у сумі 15000 доларів США, а не подарована ОСОБА_4. Та дана обставина стверджується розпискою від 30.09.2004 року, Т.1, а.с. 143.

Проте, таке твердження позивачки є бездоказовим. Оскільки, позивачкою не надано доказів того, що таке майно набуто ними за час спільного проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу або, що між ними було укладено договір про спільну діяльність, чи, що таке майно набуте ОСОБА_6 за кошти, які позичив від позивачки.

Стосовно змісту розписки від 30.09.2004 року, в якій зазначено, що таку надано ОСОБА_6 і ОСОБА_3 в тім, що гроші за гроші за продаж квартири у сумі 15000 доларів США ОСОБА_4 одержала повністю до підписання договору, претензій до покупців не має. Гроші отримано по частинам, 5000 доларів США та 10000 доларів США, слід зазначити наступне.

У своїх запереченнях на позовну заяву (Т.1, а.с. 28), відповідачка ОСОБА_4 зазначила, що дану розписку, яка міститься в матеріалах справи, вона написала на початку лютого місяця 2010 року на прохання знайомого адвоката ОСОБА_8 з якою була разом і ОСОБА_3, яку раніше не знала. Необхідність написання розписки повязувалось з тим, що через смерть ОСОБА_6 його донька ОСОБА_1 не зможе без розписки прийняти в спадщину подаровану її батькові квартиру. Якого саме змісту повинна бути розписка, і якою датою, продиктувала адвокат ОСОБА_8, яка її запевняла, що в цьому нічого протиправного, незаконного не має. Враховуючи дуже хороші відносини з ОСОБА_6 і не маючи поганих намірів до його дочки, повіривши у правдивість слів адвоката ОСОБА_8 в магазині Родинні ковбаси де працювала, під диктовку останньої і написала таку розписку.

Крім цього, з розписки не зрозуміло, що то за гроші у сумі 15000 доларів США, і кому вони належать, так-як ОСОБА_3 не надала доказів того, що такі грошові кошти належали їй з ОСОБА_6 як спільні сумісні, чи, що такі грошові кошти були в неї у наявності, та являються її особистими.

На підтвердження реальності наявної розписки, ОСОБА_3 не надала і доказів наявності намірів на укладення попереднього договору з ОСОБА_4 на придбання квартири або надання ОСОБА_6 довіреності на укладення договору купівлі-продажу квартири від її імені.

Не можна визнати логічними пояснення ОСОБА_3 з приводу того, що коли ОСОБА_6 повернувся у Чеську Республіку то повідомив її тільки про розписку, яку написала ОСОБА_4. Але чомусь при цьому не повідомив її (приховав) про наявність Договору дарування квартири. Та не дивлячись на це, повідомив, що вони можуть починати ремонтні роботи, виходячи з її пояснень.

Наведені у сукупності обставини не дають суду дійти беззаперечного висновку з приводу того, що наявна розписка була написана 30.09.2004 року, а не на початку лютого місяця 2010 року, та, що у дійсності, зазначені в розписці грошові кошти, являлись спільними сумісними коштами ОСОБА_6 і ОСОБА_3.

Договір дарування квартири було укладено 30.09.2004 року, а з позовом до суду ОСОБА_3 звернулась тільки 29.09.2011 року, тобто, майже через сім років.

У ході судового розгляду справи, 14.01.2014 року представник ОСОБА_1 в особі ОСОБА_2 подала заяву про застосування до позовних вимог, строку позовної давності, та у звязку із цим, слід відмовити у позові, Т.1., а.с. 205.

В позовній заяві, ОСОБА_3 зазначає, що про наявність договору дарування квартири від 30.09.2004 року їй стало відомо після смерті ОСОБА_6, коли з місця його роботи їй було передано його особисті речі в кінці серпня місяця 2009 року.

Поновляючи позивачці строк на звернення до суду, суд першої інстанції виходив з того, що такий пропущено з поважних причин. Але при цьому, суд не наводить тих поважних причин, які б свідчили про те, що ОСОБА_3, саме в кінці серпня місяця 2009 року дізналась про наявність договору дарування квартири, з огляду на те, що саме з цією обставиною, позивачка повязує свій пропуск строку на звернення до суду.

Проте, не дивлячись на те, що ОСОБА_3 не навела суду доказів поважності пропуску строку на звернення до суду за захистом порушеного права, у задоволенні її позовних вимог, слід відмовити, все ж таки за недоведеністю таких.

Наведених обставин справи у сукупності з вимогами зазначених норм права, суд першої інстанції не врахував, що призвело до неправильного вирішення справи, так-як вимоги позивачки є безпідставними і через це не підлягають задоволенню.

Ураховуючи викладене у взаємозвязку з наведеними нормами права, колегія суддів зазначає, що ухвалене судом першої інстанції судове рішення не можна визнати законним в частині задоволених вимог. А звідси, на підставі ч. 1 ст. 309 ЦПК України таке підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення суду про відхилення задоволених позовних вимог. Таким чином, доводи апеляційної скарги є підставними, частково.

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України із ОСОБА_3 слід стягнути на користь ОСОБА_1 - 549,15 гривень, судового збору.

Зважуючи на встановлене та керуючись вимогами статей 307, 309, 314, 316 і 319 ЦПК України, апеляційний суд, -

р і ш и в :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 від імені якої по довіреності діє ОСОБА_2, задоволити частково.

Рішення Свалявського районного суду від 09 липня 2015 року, скасувати в частині визнання укладеним саме договору купівлі-продажу і визнання на частину квартири права власності, ухваливши із цих вимог нове рішення, яким у позові ОСОБА_3 до ОСОБА_4 і ОСОБА_1, де третьою особою без самостійних вимог є приватний нотаріус Свалявського районного нотаріального округу ОСОБА_5 про визнання укладеним замість договору дарування квартири АДРЕСА_1 між ОСОБА_4 та ОСОБА_6, який посвідчено 30 вересня 2004 року приватним нотаріусом Свалявського районного нотаріального округу ОСОБА_5, саме договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 між продавцем ОСОБА_4 та покупцями ОСОБА_6 і ОСОБА_3, а також, про визнання права власності на 1/2 частину квартири відмовити.

У решті позовних вимог, рішення суду першої інстанції, залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 549,15 гривень у відшкодування судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня набрання ним законної сили.

Головуючий : ___________________ Судді : ____________________

____________________