Номер провадження: 22-ц/785/9975/15
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Колесніков Г. Я.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.12.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Колеснікова Г.Я.

суддів: Вадовської Л.М.,Ващенко Л.Г.,

при секретарі Орловій С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» на рішення Ширяєвського районного суду Одеської області від 30 вересня 2015 р. за позовом ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» про захист прав споживача, визнання договору недійсним, розірвання договору, відшкодування майнової та моральної шкоди

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом, посилаючись на те, що між ним та товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» (далі - ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс», товариство) укладено договір фінансового лізингу від 19 червня 2014 року на придбання трактора МТЗ 82.1.

Зазначав, що його було введено в оману щодо обставин, які мають істотне значення. Зокрема, до підписання договору представником товариства йому було запропоновано сплатити передплату за трактор в розмірі 24 000 грн., яка в подальшому виявилась комісійною винагородою за організаційні заходи. Крім того, відповідач під час укладання оспорюваного договору застосував нечесну підприємницьку діяльність, оскільки позбавив його достатнього часу для ознайомлення із змістом договору та прийняття свідомого рішення.

Неодноразово уточнюючи та доповнюючи вимоги позивач, посилаючись на порушення вимог ст.ст.4,9,11,18,19 ,22 Закону України «Про захист прав споживача», просив:

-визнати недійсним окремо п.10.11 договору, а також увесь договір фінансового лізингу від 19 червня 2014 року з додатками, укладений між ним та ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» на підставі ст.ст.203,215,ч.2 ст.799 ЦК України;

-розірвати договір фінансового лізингу від 19 червня 2014 року з додатками, укладений між ним та ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» на підставі ст.11 Закону України «Про фінансовий лізінг»,

-стягнути з відповідача на його користь:

-24 000грн., внесених ним як передоплату за трактор, та 240 грн. за оплачену комісію банку за перерахування товариству вказаної суми;

-моральну шкоду в розмірі 5000 грн.,

а також судові витрати по справі, що складаються з:

-витрат на поїздки до суду в розмірі 1120 грн.,

-компенсації за втрачений заробіток в розмірі 545,44 грн.,

-витрат на правову допомогу в розмірі 2000 грн. (а.с.1-4,100-101,113,119).

Відповідач позов не визнав, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість.

Рішенням Ширяївського районного суду Одеської області від 30 вересня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано договір фінансового лізингу №009820 з додатками, укладений 19 червня 2014 р. між ОСОБА_2 та ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс», недійсним.

Стягнуто з ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» на користь позивача 24 240 грн.. 00 коп. та моральну шкоду в розмірі 500 грн.

У решті позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» на користь ОСОБА_2 витрати на правову допомогу у розмірі 2000 (дві тисячі) грн. 00 коп.

Стягнуто з ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» на користь держави судовий збір у розмірі 243,60 грн.

В апеляційній скарзі товариство просить рішення суду скасувати , постановити нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 та стягнути з останнього судовий збір за подачу апеляційної скарги, оскільки судом першої інстанції порушені норми матеріального і процесуального права.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю - доповідача, представників сторін, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

За змістом п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є, зокрема, порушення або неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оспорюваний договір є недійсним з підстав введеня позивача в оману представником відповідача. Крім того, суд взяв до уваги наявність в провадженні інших судів України великої кількості справ за аналогічними позовами споживачів до ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс», та оглянуте в суді відео журналістського розслідування програми «Агенти впливу».

Колегія суддів не погоджується із цим висновком через невідповідність такого фактичним обставинам справи та порушення норм матеріального права.

Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж і поставку з урахуванням особливостей, встановлених спеціальним законом, а саме Законом України від 16 грудня 1997 р. № 723/97-ВР «Про фінансовий лізинг».

Так, згідно з положеннями ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно до ч.2 ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» (далі- Закон) за договором фінансового лізингу (далі- договір) лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

За приписами ст. 6 Закону договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Строк лізингу визначається сторонами договору лізингу відповідно до вимог цього Закону.

Згідно з ч.1 ст. 16 Закону сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Тобто, ця норма надає пріоритет договірного регулювання відносин лізингу над нормативним.

Частиною 2 указаної статті передбачено, що лізингові платежі можуть включати суму, яка відшкодовує вартість предмета лізингу, платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом, інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Встановлено , що 19 червня 2014 року ОСОБА_2 уклав з ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» договір фінансового лізингу № 009820. Відповідно до п. 1.3 укладеного договору фінансового лізингу (надалі - договір) лізингодавець (відповідач) бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу - трактор МТЗ 82.1, зазначений у п. 1.1 договору та специфікації, що є додатком № 3 до договору, вартістю 240 000 грн. у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу (позивачу) на строк та на умовах, передбачених договором. Предмет лізингу є власністю лізингодавця до моменту переоформлення права власності на нього лізингоодержувача згідно з умовами даного договору (п. 1.5 договору).

Пунктами 1.7, 1.8 договору передбачено, що предмет договору передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця авансового платежу (50% від вартості предмета лізингу, комісії за організацію та оформлення договору (10% від вартості предмету лізингу та комісії за передачу предмета лізингу (3% від вартості предмету лізингу). Лізингоодержувач має можливість сплачувати авансовий платіж впродовж 12 місяців з моменту підписання договору, платежами визначеними в додатку № 1 до договору. Авансовий платіж не може бути сплачений повністю лізингоодержувачем до сплати комісії за організацію (а.с.10-16,17,18,19).

На виконання умов договору, 19 червня 2014 року позивачем було сплачено комісію за організацію та оформлення договору у розмірі 10% вартості предмету лізингу, що становить 24 000,00 грн. (а.с.20).

На підставі заяви ОСОБА_2 про розірвання договору від 23 червня 2014 року ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» розірвала договір фінансового лізингу № 009820 01 липня 2014 року (а.с.64, 65, 135).

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, колегія суддів вважає необхідним звернути увагу на наступне.

Висновок суду першої інстанції про те, що відповідач ввів позивача в оману не відповідає фактичним обставинам справи.

Відповідно до ч.1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Виходячи із змісту зазначеної норми, правочин визнається вчиненим внаслідок обману у разі навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Висновок суду першої інстанції із цього приводу (про позбавлення споживача достатнього часу для прийняття свідомого рішення) ґрунтується на одному з випусків програми «Агенти впливу»та наявності в інших судах України аналогічних справ за позовами споживачів до ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс», що в розумінні глави 5 ЦПК України не є належними і допустимими доказами у справі, а також на показаннях самого позивача та свідка ОСОБА_3, який є його родичем, які спростовується, зокрема, договором фінансового лізингу з додатками, кожна сторінка яких особисто підписана позивачем , тобто є недоведеним.

Згідно п. 10.11 договору, у випадку його розірвання лізингоодержувачем до сплати останнім на рахунок лізингодавця авансового платежу, лізингодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання 30% від сплаченої суми авансових платежів. У такому випадку комісія за організацію даного договору лізингоодержувачу не повертається.

Доводи представника позивача про те ,що даний пункт договору фінансового лізингу порушує принцип добросовісності, оскільки відсутня співмірність розміру платежу за організацію даного договору виконаній послузі, яка фактично полягала лише у виготовленні стандартної форми договору та яка, у розумінні ст. 16 Закону не є лізинговим платежем є помилковими.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Згідно з ч. 2 ст. 6 Закону, істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу, строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу), розмір лізингових платежів, інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Вказаним вимогам законодавства договір лізингу №009820 від 19 червня 2014 року та додатки №№1, 2, 3 до договору відповідають, оспорюваний договір містить найменування товару (предмет лізингу), розмір лізингових платежів та строк лізингу.

Положеннями ч. 1 ст. 627 ЦК України встановлено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Проте, викладені вище обставини не можуть свідчити про несправедливість умов договору лізингу, у розмінні ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки умови п. 11.10 ст. 10 договору передбачають відповідальність лізингоодержувача при розірванні на його вимогу з будь-яких причин договору лізингу, що може мати для лізингодавця негативні наслідки, пов'язані з відповідальністю перед продавцем (постачальником) предмету лізингу.

Також колегія суддів не може погодитись із доводами представника позивача, що комісія за організацію договору лізингу не є лізинговим платежем та щодо її неспівмірності розміру виконаній послузі, оскільки такий висновок суду прямо суперечить положенням ч. 2 ст. 16 Закону , відповідно до якої, до лізингових платежів можуть бути включені: суми, яка відшкодовують частину вартості предмета лізингу, платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно, компенсацію відсотків за кредитом, інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Посилання представника позивача на норми ч.2 ст.806, ч.2 ст. 799 ЦК України є безпідставними, адже по договору лізінгу застосовуються загальні положення про найм (оренду), які містяться у параграфі 1 загальні положення про найм (оренду) глави 58 ЦК України, з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. Положення про найм (оренду) транспортного засобу згідно з параграфом 5 глави 58 ЦК України до договору фінансового лізінгу не застосовуються.

Отже, доводи позивача про несправедливість оспорюваних умов договору лізингу та їх невідповідність положенням Закону України «Про захист прав споживачів» є безпідставними, а тому позовні вимоги щодо визнання цих умов договору недійсними (нікчемними) та повернення сплачених коштів задоволенню не підлягають.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга є обґрунтованою і підлягає до задоволення, а рішення суду першої інстанції - скасуванню з ухваленням нового рішення у справі про відмову в задоволенні позову.

При цьому колегія суддів враховує те, що розглядаючи і вирішуючи цивільну справу на засадах змагальності та диспозитивності суд першої інстанції, відповідно до положень ч.4 ст.10 ЦПК України, не розяснив позивачу ,що вимоги про визнання оспорюваного правочину недійсним та вимоги про розірвання цього ж договору є взаємовиключними та не підлягають розгляду в одному провадженні.

Крім того, відповідно до ч.1 ст.218 ЦПК України рішення суду або його вступна та резолютивна частина проголошується негайно після закінчення судового розгляду і прилюдно, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як вбачається з журналів судового засідання суд видалився до нарадчої кімнати 29 вересня 2015 року, а проголосив вступну та резолютивну частину рішення на наступний день -30 вересня 2015 року, що є недопустимим (а.с.138,139).

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат між сторонами, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідачем за подачу апеляційної скарги сплачено судовий збір у розмірі 267,95 грн. (а.с.148).

Відповідно до ч. 3 ст. 2 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Чинна редакція Закону України «Про судовий збір» не звільняє від сплати судового збору споживачів за позовами , що повязані з порушенням їхніх прав.

Тому, відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України, з позивача на користь відповідача підлягає стягнути понесені ним і документально підтверджені судові витрати.

Керуючись ст. 303, п.2 ч.1 ст. 307 п.п.3, 4 ч.1 ст. 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» задовольнити.

Рішення Ширяївського районного суду Одеської області від 30 вересня 2015 р. скасувати.

У позові ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» про захист прав споживача, визнання договору недійсним, розірвання договору, відшкодування майнової та моральної шкоди відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» 267,95 грн. у відшкодування судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення.

Рішення може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: /підпис/

Судді: /підписи/

З оригіналом згідно,

Суддя апеляційного суду

Одеської області ОСОБА_4