29.12.2015 року Провадження №2/425/1417/15
Справа №425/3860/15-ц
місто Рубіжне Луганської області
Рубіжанський міський суд Луганської області, у складі головуючого судді Коваленка Д.С., секретар Кравченко Л.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні, у приміщенні Рубіжанського міського суду Луганської області, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Служба у справах дітей Харківської районної державної адміністрації, про надання дозволу на виготовлення проїзного документа дитини для виїзду за кордон та надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг шістнадцятирічного віку, без згоди та супроводу другого з батьків,
ОСОБА_1 звернулась до Рубіжанського міського суду Луганської області з позовною заявою до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Служба у справах дітей Харківської районної державної адміністрації, якою просила надати їй дозвіл на оформлення документів для виїздів за межі України її дитиною: ОСОБА_3 строком на три роки, без згоди батька, а також дозвіл цій дитині на неодноразові виїзди за межі України, без згоди та супроводу батька, але у супроводі матері, строком на три роки.
Про місце, день та час розгляду справи по суті, сторони повідомлялись належним чином. У судове засідання 29 грудня 2015 року для розгляду справи по суті позивач, відповідач і третя особа не зявились.
Позивач подала заяву, якою просила розглянути справу без її участі, а у випадку неявки відповідача не заперечувала проти розгляду справи у заочному порядку та ухвалення заочного рішення. Також зазначила, що правові наслідки проведення заочного розгляду справи та ухвалення заочного рішення їй відомі та зрозумілі, а додаткового їх роз`яснення судом не потребує. Не заперечував проти розгляду справи у заочному порядку і представник третьої особи.
Відповідач, який був належним чином повідомлений про проведення судового засідання 24 грудня 2015 року та 29 грудня 2015 року, у вказані судові засідання не зявився. Заяви про розгляд справи за його відсутністю не подавав і причини неявки не повідомив.
Тому, у звязку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, в силу положень частини другої статті 197 Цивільного процесуального кодексу України (надалі за текстом ЦПК України) фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, а розгляд справи здійснювався на підставі наявних у справі доказів (у заочному порядку), про що судом була постановлена ухвала без виходу до нарадчої кімнати та у порядку частини пятої статті 209 ЦПК України занесена до журналу судового засідання.
У своєму позові позивач вказувала на те, що вона та відповідач мають спільну дитину: ОСОБА_3, яка проживає разом із нею. У звязку із забезпеченням потреб дитини у оздоровленні, відпочинку та спілкуванні з рідними, зокрема бабусею, яка нині мешкає у Російській Федерації, виникла необхідність виїзду за межі України та виготовлення дитині документів для цього, що потребує наявності згоди на це не тільки матері дитини, а й батька. Однак у добровільному порядку, відповідач згоди на виїзд дитини за межі України та виготовлення документів для цього не дає.
Представник третьої особи просив розглянути справу на розсуд суду.
Суд на основі всебічного, повного, обєктивного та безпосереднього дослідження, кожного наявного у матеріалах справи доказу окремо, а також у їх сукупності, встановив наступні обставини, та відповідно до них визначив такі правовідносини:
Під час перебування у шлюбі ОСОБА_2 та ОСОБА_1, 22 квітня 2008 року народився ОСОБА_3, про що відділом реєстрації актів цивільного стану Первомайського міського управління юстиції Луганської області було зроблено актовий запис та видано свідоцтво про народження (а.с.7,6). При цьому, відповідно до записів у свідоцтві, батьком ОСОБА_4 є ОСОБА_2, а матір`ю ОСОБА_1 (а.с.6).
У листопаді 2009 року, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвали шлюб, про що відділом реєстрації актів цивільного стану Первомайського міського управління юстиції Луганської області було зроблено актовий запис та видано свідоцтво (а.с.7).
У звязку із проведенням антитерористичної операції на території місця проживання ОСОБА_1, вона разом із сином ОСОБА_4 переїхала на нове місце перебування, про що отримала довідку і де фактично проживає із сином (а.с.9,8).
Для забезпечення потреб дитини у оздоровленні, відпочинку та спілкуванні з бабусею, яка нині мешкає у Російській Федерації, у ОСОБА_5 та сина ОСОБА_4 виникла необхідність виїзду за межі України та виготовлення документів для цього, що потребує наявності згоди на це не тільки матері ОСОБА_4, ОСОБА_5, а й батька, ОСОБА_6. Однак у добровільному порядку, ОСОБА_6 згоди на виїзд дитини за межі України та виготовлення документів для цього не дає (а.с.2-3,31-32).
Суд встановив наведені обставини, виключно з огляду на коло тих доказів, які є в матеріалах справи.
Із встановлених обставин вбачається, що між позивачем та відповідачем виникли сімейні правовідносини, в межах яких між ними, як батьками малолітньої дитини, виник спір щодо реалізації права дитини на свободу пересування.
Враховуючи визначені судом правовідносини, для вирішення спору, суд застосовує наступні норми матеріального права, виходячи при цьому з наступних мотивів:
Положення частини 1 статті 33 Конституції України гарантують кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування і право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлені законом.
Право на свободу пересування закріплене і у статті 2 Протоколу №4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яке включає в себе гарантію кожного вільно залишати будь-яку країну, у тому числі і свою власну.
З огляду на положення частини 1 статті 270 та частини 1 статті 269 Цивільного кодексу України право на свободу пересування являється особистим немайновим правом кожної фізичної особи і належить їй від народження.
Звичайно, що назване право не є абсолютним і з огляду на вказані вище конституційні приписи, його реалізація може бути обмежена.
Наприклад, в силу положень частини 3 статті 313 Цивільного кодексу України, право на свободу пересування, в аспекті права на виїзд за межі України, залежно від віку, якого досягла фізична особа, реалізується у відмінному один від одного порядку.
Зокрема, якщо фізична особа досягла 16 років, вона має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Але у випадку якщо фізична особа не досягла такого віку, право на виїзд за межі України обумовлено згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та їхнім супроводом або супроводом осіб, які уповноважені ними.
Тому, оскільки дитина позивача і відповідача: ОСОБА_3 не досяг 16 років, для реалізації ним свого права на виїзд за межі України необхідна згода на це і позивача, і відповідача, як обох батьків, а також їх супровід.
Судом встановлено, що відповідач своєї згоди на виїзд сина ОСОБА_4 за межі України не дає, а супровід ним дитини не є можливим, оскільки відповідач проживає окремо від дитини та позивача, участі у вихованні дитини не приймає, його життям і розвитком не цікавиться, і фактично, втратив контакт із дитиною (а.с.2-3).
Однак у таких випадках, реалізація права дитини, яка не досягла 16 років, на виїзд за межі України, можлива на підставі дозволу суду.
Вирішуючи питання щодо можливості надання дозволу на виїзд ОСОБА_3 за межі України без згоди та супроводу батька суд виходить з такого:
Положення частини 1 статті 3 Конвенції про права дитини передбачають, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Суд вважає без сумнівним те, що реалізація широкого та невиключного переліку прав дитини буде забезпечувати її найкращі та найвищі інтереси, зокрема і реалізація такого загальновизнаного і багатоаспектного права, як право на відпочинок. Оскільки реалізуючи його, особливо за межами держави свого походження, дитина пізнає світ, у тому числі його багатоманітність, знайомиться з представниками інших народів, їх культурними, історичними цінностями і нормами моралі, що у своїй сукупності, а особливо у поєднанні з правом на контакт із родичами, дає можливість краще підготувати дитину до самостійного життя.
Тож, оскільки мета виїзду за межі України ОСОБА_3 є реалізація його права на відпочинок за межами України у колі родичів, в особі матері та бабусі, надання дозволу судом на це за відсутності згоди, і без супроводу, батька буде якнайкраще забезпечувати інтереси цієї дитини.
При цьому з огляду на те, що батько фактично втратив контакт із своєю дитиною, суд вважає за можливе дати дозвіл на неодноразовий виїзд ОСОБА_3 за межі України, без згоди та супроводу батька, строком на три роки.
Поряд з цим, суд не може залишити поза своєї уваги те, що в силу положень частини 1 статті 11 Конвенції про права дитини, держави-учасниці Конвенції (а тому і Україна теж) вживають заходів для боротьби з неповерненням дітей із-за кордону.
Тому дозвіл суду на неодноразовий виїзд ОСОБА_3 за межі України, слід обтяжити супроводом матері та обовязком матері повернути дитину в Україну до закінчення строку наданого судом.
Вирішуючи питання щодо надання дозволу судом на оформлення документів для тимчасових виїздів ОСОБА_3 за межі України, без згоди батька, суд виходить з такого.
Відповідно до положень частини 1 статті 2 Закону України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України», документами, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну та посвідчують особу громадянина України під час перебування за її межами є, у тому числі, паспорт громадянина України для виїзду за кордон та проїзний документ дитини.
При цьому, в силу положень частини 2 статті 4 цього ж закону та статті 32 Цивільного кодексу України, проїзний документ дитини оформлюється виключно у разі потреби самостійного виїзду неповнолітньої дитини за кордон, але не будь-якої, а саме неповнолітньої. Тобто дитини, яка досягла 14 років, але не досягла 18 років.
А от паспорт громадянина України для виїзду за кордон, в силу положень частини 3 статті 22 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» може бути оформлений і особам, які не досягли 16 років, на чотири роки. При цьому, згідно положень пунктів 20,22 і 23 «Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, його тимчасового затримання та вилучення», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №152 від 07 травня 2014 року, для оформлення паспорту особі, яка не досягла 16 років згода батька чи дозвіл суду не потрібен, якщо заяву-анкету на оформлення паспорту подає той з батьків, які не перебувають у шлюбі, з ким проживає дитина.
Судом встановлено, що позивач і відповідач у шлюбі не перебувають, а ОСОБА_3, який досяг тільки повних 7 років проживає з матір`ю, тобто з тим із батьків, який і має намір оформити для нього документи для виїзду за кордон.
А тут суд враховує те, що в силу положень пункту 2 «Правил перетинання державного кордону громадянами України» паспорт громадянина України для виїзду за кордон, разом з рішенням суду про надання дозволу на виїзд за межі України без згоди і супроводу батька, дає підстави для перетинання кордону України особою, яка не досягла 16 років.
За таких обставин, підстави для задоволення вимог позивача щодо надання дозволу на виготовлення проїзних документів для виїзду за кордон сина ОСОБА_4, строком на три роки відсутні. А отже, позовні вимоги підлягають задоволенню частково.
Тож, керуючись статтями 208,209,212-215,224-233 Цивільного процесуального кодексу України, суд
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Служба у справах дітей Харківської районної державної адміністрації про надання дозволу на виготовлення проїзного документа дитини для виїзду за кордон та надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг шістнадцятирічного віку, без згоди та супроводу другого з батьків, задовольнити частково.
Дозволити неповнолітній дитині: ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_1) неодноразовий виїзд за межі України строком на три роки (з дня набрання рішенням суду законної сили), без згоди та супроводу батька: ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_2), у супроводі матері: ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_3; ідентифікаційний номер: НОМЕР_1), з обов`язковим поверненням цієї дитини її матір`ю в Україну до закінчення строку наданого судом.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Заочне рішення може бути оскаржено позивачем шляхом подання апеляційної скарги до Апеляційного суду Луганської області через Рубіжанський міський суд Луганської області протягом десяти днів з дня отримання копії рішення. Заочне рішення може бути переглянуто Рубіжанським міським судом Луганської області шляхом подання відповідачем заяви про перегляд заочного рішення до цього суду протягом десяти днів з дня отримання копії заочного рішення.
Заочне рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання позивачем апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано, та після закінчення строку для подання відповідачем письмової заяви про перегляд заочного рішення, якщо таку заяву не було подано. У разі подання позивачем апеляційної скарги заочне рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом. У разі подання відповідачем заяви про перегляд заочного рішення, якщо його не скасовано, воно набирає законної сили після закінчення строку на подання ним апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. А у разі подання ним апеляційної скарги заочне рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.
Суддя - Д.С. Коваленко