Провадження № 2/638/498/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(вступна та резолютивна частини)

23 грудня 2015 року Дзержинський районний суд м. Харкова в складі:

Головуючого судді Шишкіна О.В.,

секретаря - Голуб Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування, -

ВСТАНОВИВ:

Зважаючи на складність у викладенні повного рішення суду, повязаного з потребою у обґрунтуванні доводів сторін, на що може бути витрачений значний час, суд вважає на необхідне проголосити його вступну та резолютивну частини.

Керуючись ст.209 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування відмовити повністю.

Скасувати заходи забезпечення позову у вигляді накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1, вжиті ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 23.06.2015 року.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні при його оголошенні, мають право оскарження рішення у той же строк і порядку з моменту отримання його копії.

Рішення складено і віддруковано суддею в нарадчій кімнаті.

Головуючий: суддя

Справа № 638/13911/14-ц

Провадження № 2/638/498/15

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2015 року Дзержинський районний суд м. Харкова в складі:

Головуючого судді Шишкіна О.В.,

секретаря - Голуб Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до відповідача ОСОБА_2, у якому просила суд визнати недійсним договір дарування, укладений 06.11.2012 р. між сторонами та посвідчений приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_3, відповідно до якого позивач подарувала відповідачці квартиру АДРЕСА_2.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що правочин позивачем було вчинено в результаті фізичного та психологічного тиску з боку третьої особи ОСОБА_4

У судовому засіданні позивач та її представники позовну заяву підтримали, просили позов задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві.

Представник відповідача проти позову заперечував. В судовому засіданні він пояснив, що сторони по справі знайомі більше 20 років, позивачка мала тривалі дружні відносини с сестрою відповідачки третьою особою ОСОБА_4, яка неодноразово позичала позивачці великі суми грошей під розписки, саме тому позивачка сама запропонувала передати в дар свою квартиру, щоб припинити боргові зобовязання. За домовленістю між позивачкою ОСОБА_1, відповідачкою ОСОБА_2 та третьою особою ОСОБА_4 майже одночасно в 2012 році ОСОБА_2 подарувала сестрі ОСОБА_4 свою квартиру АДРЕСА_3, ОСОБА_1 подарувала свою квартиру № 24 в цьому ж будинку ОСОБА_2, а третя особа ОСОБА_4 повернула позивачці її боргові розписки, припинивши боргові зобовязання позивачки. Ні психологічного, ні фізичного тиску на позивачку ніхто не застосовував, а близькі дружні відносини між позивачкою, відповідачкою та третьою особою продовжувались ще більше року після укладання спірного договору дарування, і припинені вони були за ініціативою позивачки лише у 2014 році.

Представник третьої особи ОСОБА_4 позов також не визнала, заперечувала проти обставин, викладених у позовній заяві ОСОБА_1, та підтвердила ті ж самі обставини укладання спірного договору дарування, на яких наполягав представник відповідача.

Третя особа приватний нотаріус ОСОБА_3 в судове засідання не зявилася, подала письмові заперечення проти позову, в яких просила справу розглянути в її відсутність відповідно до вимог законодавства.

В своїх запереченнях приватний нотаріус ОСОБА_3 пояснила, що під час укладання спірного договору дарування нею було встановлено особи дарувальника та обдарованої, а також встановлено їх дієздатність, перед укладанням договору була проведена розмова із ОСОБА_1, як потенційним дарувальником, щоб переконатися в її дійсних намірах безкоштовно та добровільно відчужити квартиру, що їй належала на праві власності, на користь обдарованої. Позивачці нотаріусом були розяснені правові наслідки укладання договору дарування. В результаті співбесіди із ОСОБА_1 нотаріус переконалася в тому, что волевиявлення ОСОБА_1 відповідає її внутрішній волі та дійсним намірам, поведінка ОСОБА_1 та розмова не мали жодних ознак будь-якого впливу на неї, а в психічному та емоційному стані ОСОБА_1 не було ніяких ознак розладу. За поясненнями нотаріуса аналіз характеру спілкування ОСОБА_1 з ОСОБА_2 під час укладання договору свідчив про наявність між ними тривалих добрих дружніх відносин. Крім того, в своїх запереченнях нотаріус також пояснила, що за деякий час до укладання договору дарування ОСОБА_1, як власник нерухомого майна, консультувалася у нотаріуса з приводу переліку документів, які необхідні для укладання договору дарування, в той час також в поведінці ОСОБА_1 не було жодних ознак тиску на неї з боку іншої людини, позивачка була в спокійному та вравноваженому емоційному та психічному стані, мала намір на відчуження квартири саме шляхом укладання договору дарування.

Вислухавши осіб, які брали участь у справі, допитавши викликаних свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають виходячи з наступного.

Статтями 10, 11, 58, 60, 179 Цивільного процесуального кодексу України, передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Позивач ОСОБА_1, допитана за її особистою згодою в судовому засіданні в якості свідка, під присягою пояснила суду, що вона більше 20 років мала дружні стосунки з ОСОБА_4, які припинились 3 роки тому. Зі слів ОСОБА_1 вони мали спільний бізнес, вона є хрещеною матірю доньки ОСОБА_4 У 2010 році ОСОБА_1 за власною волею склала заповіт на все своє майно на користь доньки ОСОБА_4 Разом з ОСОБА_4 вони їздили за кордон. Одночасно вони купили квартири в буд. №26 по вул. Данилевського в м. Харкові, частково гроші на покупку спірної квартири їй позичила ОСОБА_4 ОСОБА_1 пояснила, що вважала себе партнером ОСОБА_4, хоча працювала як реалізатор, а весь заробіток від реалізації товару передавала ОСОБА_4, оскільки ОСОБА_1 було достатньо кишенькових грошей. Як свідок, позивачка підтвердила, що її борг перед ОСОБА_4 складав 20000 - 30000 доларів США, ці гроші ОСОБА_4 вона не повернула та не мала можливості повернути, але вона вважає, що з тих грошей, які ОСОБА_4 отримувала від реалізації товару, мав погашатися її борг перед ОСОБА_4 ОСОБА_1 також пояснила, що ОСОБА_4 вимагала повернути борг, запропонувала їй прописати у себе в квартирі її доньку ОСОБА_5, так як розуміла, що «гроші можуть зникнути». Зі слів ОСОБА_1 непорозуміння в співвідносинах з ОСОБА_4 почалися перед укладанням спірного договору дарування, оскільки ОСОБА_4 втручалась в особисте життя позивачки, її тяготили присутність ОСОБА_4 та її манера спілкування. Як пояснила ОСОБА_1, моральний тиск з боку ОСОБА_4 полягав в тому, що остання її «тримала як собаку на повідці», принижувала та ображала її. В той же час ОСОБА_1 пояснила, що вона вважає себе самодостатньою людиною. Вона дійсно мала намір подарувати спірну квартиру доньки ОСОБА_4 - ОСОБА_5, але за пропозицією ОСОБА_4 06.11.2012 року погодилась скласти договір дарування на користь її сестри відповідачки ОСОБА_2 Крім того, ОСОБА_1 пояснила суду, що після дарування квартири вона продовжували спілкування з ОСОБА_4, та її родиною, в тому числі і з відповідачкою, а коли ОСОБА_1 повідомила ОСОБА_4 наприкінці 2013 року про свій намір повернути собі подаровану квартиру, ОСОБА_4 вдарила її по обличчю, але ніяких заяв в правоохоронні органи з цього приводу ОСОБА_1 не подавала. Через рік після укладання спірного договору дарування ОСОБА_1 скоїла замах на самогубство, оскільки була морально виснажена та жалкувала про те, що уклала договір дарування квартири. ОСОБА_1 підтвердила, що першу медичну допомогу їй надала саме ОСОБА_4, вона же викликала швидку допомогу, відвідувала її в лікарні, привозила до неї хресницю свою доньку ОСОБА_5. ОСОБА_1 також пояснила, що подавши позов про визнання договору дарування недійсним, вона хоче повернути собі те, що вважає своїм, бо їй потрібен власний капітал.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка, ОСОБА_6 пояснила, що вона працювала реализатором у ОСОБА_4 ОСОБА_1 та ОСОБА_4 вели спільний бізнес, проживали вони по сусідству, по роботі ОСОБА_4 мала вплив на ОСОБА_7 і на всіх своїх працівників. Свідок ОСОБА_6 вважає, що ОСОБА_1 уклала договір дарування квартири під моральним впливом ОСОБА_4, оскільки ОСОБА_1 розповіла їй, що ОСОБА_4 в неї все забрала і залишила її без засобів існування. ОСОБА_6 також пояснила, що наприкінці 2013 р. їй зателефонувала ОСОБА_1 та повідомила, що ОСОБА_4 вдарила її по обличчю, а свідок ОСОБА_6 порекомендувала ОСОБА_1 звернутися до міліції. Через деякий час вони разом звернулися до адвоката. Приблизно через 2 тижня ОСОБА_1 потрапила до психіатричної лікарні, про що ОСОБА_6 дізналася від ОСОБА_8, яка працює у ОСОБА_4 реализатором.

Свідок ОСОБА_9 пояснила у судовому засіданні, що її дошлюбне прізвище ОСОБА_8. Вона разом з ОСОБА_1 працювала реализатором у ОСОБА_4, має добрі відносини з ними обома. Свідок ОСОБА_9 пояснила суду, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 багато років мали подружні стосунки, ОСОБА_1 особисто говорила свідку, що неодноразово позичала гроші у ОСОБА_4 на ремонт квартири та на купівлю меблів. Чи повернула ОСОБА_1 ОСОБА_4 позичені гроші свідку невідомо, також невідомо і про укладання договору дарування. Про дарування квартири ОСОБА_1 на користь сестри ОСОБА_4 ніхто в колективі не знав. Свідок ОСОБА_9 пояснила, що вона достеменно знає про відносини ОСОБА_1 з коханою людиною, особисто знає цю людину, спілкувалася з нею, знає про те, що ця людина покинула ОСОБА_1 і саме це наприкінці 2013 року стало причиною замаху ОСОБА_1 на самогубство. Свідок ОСОБА_9 підтвердила, що в 2012-2013 роках між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 зберігалися такі ж дружні відносини, як і раніше, а коли ОСОБА_1 скоїла замах на самогубство, ОСОБА_4 її відвідувала в лікарні, возила їй їжу, після виписки з лікарні ОСОБА_1 забирав до дому племінник ОСОБА_4 Після лікарні ОСОБА_1 продовжувала працювати у ОСОБА_4, а сама ОСОБА_4 просила весь трудовий колектив підтримати ОСОБА_1 та обережно ставитись до неї, щоб не травмувати її психіку.

Свідок ОСОБА_10 пояснила суду, що позивач ОСОБА_1 її подруга з 2002 року, ОСОБА_2 - її свекруха, а ОСОБА_4 тітка її чоловіка. Свідок ОСОБА_10 підтвердила, що вона особисто була присутня, коли ОСОБА_4 у 2002 році під розписку позичала ОСОБА_1 30000 доларів США, вдруге в її присутності ОСОБА_1 позичала у ОСОБА_4 50000 доларів на купівлю меблів в салоні «Бела Вита», при цьому також були присутні її чоловік ОСОБА_11 та друг ОСОБА_1 та ОСОБА_4 - ОСОБА_12. Втретє ОСОБА_1 в присутності ОСОБА_10 позичала у ОСОБА_4 7000 доларів на подорож до США. Кожного разу ОСОБА_1 власноручно писала розписки, в них також розписувалась і свідок ОСОБА_10, залишалися розписки у ОСОБА_4 Свідок також пояснила, що в колективі всі знали, що ОСОБА_1 також позичала у ОСОБА_4 30000 доларів США на зубні імпланти, але особисто свідок ОСОБА_10 при цьому присутня не була. Крім того, свідок ОСОБА_10 пояснила, що сама ОСОБА_1 запропонувала переоформити спірну квартиру, щоб припинити свої борги, та не чіпати її квартиру на вул. Зерновій. За свідченням свідка ОСОБА_10, після укладання договору дарування відносини між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 не змінилися, а ОСОБА_7 залишилась проживати в спірній квартирі із своєю коханою людиною. Свідок пояснила, що ОСОБА_1 здійснила замах на самогубство через те, що її покинула кохана людина і ОСОБА_1 таким чином намагалась її повернути. Свідок підтвердила, що по телефону ОСОБА_4 сповістила про замах ОСОБА_1 на самогубство, попросила негайно викликати швидку допомогу, а сама залишилась з ОСОБА_1 надавати їй першу медичну допомогу, ОСОБА_4 супроводжувала ОСОБА_1 до лікарні, відвідувала її та попросила ОСОБА_11 забрати ОСОБА_1 з лікарні після закінчення лікування.

Свідок ОСОБА_12 суду повідомив, що незадовго до смерті чоловіка ОСОБА_4 - в січні-лютому 2000 року він як свідок був присутній, коли ОСОБА_1 позичала у ОСОБА_4 20000 доларів США на покупку квартири по вул. Данилевського у м. Харкові, це відбувалось у квартирі ОСОБА_4С по пр. Гагаріна, а вдруге при ньому ОСОБА_4 позичала ОСОБА_7 50000 доларів на меблі. За свідченням свідка на вимогу ОСОБА_4 оформлювались позики розписками, в яких він, як свідок, також ставив свій підпис. Чи повернуті ОСОБА_1 позичені у ОСОБА_4 кошти йому достеменно невідомо, але зі слів ОСОБА_4 йому відомо, що ОСОБА_1 борг не повернула, замість цього переоформила свою квартиру.

Свідок ОСОБА_13 суду пояснила, що вона особисто займала гроші у ОСОБА_4 в сумі 10000 доларів США, повернула ці гроші у неї дома на вул. Данилевського, там була присутня ОСОБА_1 В той же час ОСОБА_4 передала повернуті ОСОБА_13 гроші ОСОБА_7 у борг, про що та видала розписку. Свідок ОСОБА_13 також пояснила, що про обставини укладання договору дарування квартири, а також про здійснений ОСОБА_1 замаху на самогубство їй нічого невідомо.

Свідок ОСОБА_14 суду пояснив, що має дружні стосунки з ОСОБА_1, з якою разом працювали у ОСОБА_4 реализаторами. Між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 були тривалі дружні стосунки, ОСОБА_1 похвалялася своєю дорогою квартирою, дорогими меблями, говорила, що кошти їй позичала ОСОБА_4 Дружбою з нею ОСОБА_1 дуже пишалася. Про обставини укладання договору дарування квартири свідку невідомо. Крім того свідок ОСОБА_14 підтвердив, оскільки в них з ОСОБА_1 завжди були дружні відносини, ОСОБА_4 попросила його встати працювати разом з ОСОБА_1, щоб підтримати її після замаху на самогубство. На той час між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 зберігалися дуже дружні відносини.

Допитана в якості свідка за її згодою у порядку ст. 184 ЦПК України представник третьої особи ОСОБА_15, пояснила суду, що зі слів ОСОБА_4 їй відомо, що остання більше 20 років була в дружніх відносинах з ОСОБА_7, яка є хрещеною доньки ОСОБА_4 ОСОБА_5. ОСОБА_1 протягом тривалого часу, починаючи з 2000 року, неодноразово позичала у ОСОБА_4 великі суми грошей у доларах США, в тому числі на покупку квартири, на ремонт, на купівлю меблів, на зубні імпланти, на поїздку до США та інші потреби. Позики оформлювались розписками, які видавала ОСОБА_1, а ОСОБА_4 не хвилювалась про повернення позики, оскільки у власності ОСОБА_7 була спірна квартира та квартира на вул. Зерновій. Проте, після падіння цін на нерухомість, ОСОБА_4 стала наполягати на поверненні позичених коштів, і в 2012 році ОСОБА_1 запропонувала їй в рахунок повернення боргу переоформити право власності на спірну квартиру. За домовленістю між ОСОБА_4, її рідною сестрою ОСОБА_2 та ОСОБА_1, ОСОБА_2 30.10.2012 р. подарувала свою більшу за площею квартиру АДРЕСА_4 ОСОБА_4, ОСОБА_4 повернула ОСОБА_1 всі видані нею боргові розписки, припинивши боргові зобовязання ОСОБА_1, а ОСОБА_1 в свою чергу 06.11.2012 року подарувала свою квартиру АДРЕСА_5 ОСОБА_2 Ніякого тиску, а ні психологічного, а ні фізичного ОСОБА_4 на ОСОБА_1 не здійснювала. До 2014 року між ними існували досить дружні відносини. Більш ніж через рік після укладання спірного договору дарування у звязку з припиненням відносин з коханою людиною ОСОБА_1 намагалася покінчити життя самогубством, але ОСОБА_4 фактично зберігла життя ОСОБА_1, надавши їй першу медичну допомогу та викликавши швидку допомогу. Для підтримки ОСОБА_1 після замаху на самогубство та позитивного впливу на її емоційний стан, ОСОБА_4 18.12.2013 року купила для себе та ОСОБА_1 авіа квітки для поїдки в Туреччину. Дружні відносини між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 припинились у 2014 року за ініціативою ОСОБА_1, з цього ж часу вона фактично припинила свою роботу у ОСОБА_4, почавши власну підприємницьку діяльність разом із звільненим на прохання ОСОБА_1 реализатором ОСОБА_16.

Допитаний в якості свідка ОСОБА_16, пояснив суду, що зі слів ОСОБА_1 йому відомо, що ОСОБА_4 наприкінці 2013 року вдарила по обличчю ОСОБА_1, але ніяких заяв в правоохоронні органи з цього приводу ОСОБА_1 не подавала. .

Зібрані та досліджені у судовому засіданні матеріали справи підтверджують наступне.

19.07.2010 року ОСОБА_1 склала заповіт на користь ОСОБА_5, за яким все своє майно заповіла останній.

30.10.2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 був укладений договір дарування, за яким ОСОБА_2 подарувала ОСОБА_17 квартиру АДРЕСА_6.

06.11.2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір дарування, за яким ОСОБА_1 подарувала ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_7.

Відповіддю в.о. директора ХОКПБ № 3 від 28.04.2014 року № 01-36/3240 на запит ОСОБА_1 підтверджується, що в період з 24.11.2013 року по 10.12.2013 року ОСОБА_1 перебувала на стаціонарному лікуванні в обласній клінічній психіатричній лікарні № 3.

Відповіддю ФХ ТОВ «ОСОБА_18 Сервіс» підтверджується, що 18.12.2013 року ОСОБА_4 викупила авіа квітки на імя ОСОБА_4 та ОСОБА_1 для переліту 23.12.2013 року сполученням Харків-Стамбул (Турція) та для переліту 26.12.2013 року сполученням Стамбул-Харків.

Оглянутими в судовому засіданні фотографіями підтверджується, що між позивачкою ОСОБА_1, ОСОБА_4, донькою ОСОБА_4 ОСОБА_5, відповідачкою ОСОБА_2, свідками ОСОБА_10, ОСОБА_14, ОСОБА_19 як у 2012 р., так і в 2013 році існували добрі відносини, вони разом святкували особисті свята.

Жодних документів, які б підтверджували факт звернення ОСОБА_1 або інших осіб до правоохоронних органів з приводу заподіяння ОСОБА_4 або іншою особою ОСОБА_1 будь-яких тілесних ушкоджень, погроз на заподіяння ушкоджень, доведення до самогубства, або вчинення будь-яких інших дій фізичного або психологічного впливу, суду не надано.

Навпаки, наявні в справі матеріали, свідчення свідків, пояснення сторін підтверджують факт наявності між ОСОБА_4 і ОСОБА_1 тривалих дружніх відносин, які існували як до укладання спірного договору дарування так і протягом року після його укладання, факт прояву з боку ОСОБА_4 піклування щодо ОСОБА_1 та до стану її здоровя.

Суд також зазначає, що самою позовною заявою та поясненнями в судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 підтвердила ті факти, що позичала у ОСОБА_4 гроші, зокрема частково на купівлю спірної квартири та для закупівлі товару та мала своє волевиявлення на укладання договору дарування спірної квартири на користь доньки ОСОБА_4, але погодилась з ОСОБА_4 подарувати квартиру її сестрі. Це спростовує твердження позивачки про укладання нею договору дарування на користь відповідачки під фізичним та психологічним впливом з боку ОСОБА_4

Статею 231 ЦК України передбачено, що правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Винна сторона (інша особа), яка застосувала фізичний або психічний тиск до другої сторони, зобов'язана відшкодувати їй збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину. Для визнання правочину недійсним як такого, що вчинено під впливом насильства або погрози, необхідна наявність фізичного чи психологічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину. Під насильством слід розуміти заподіяння учасникові правочину фізичних або душевних страждань з метою примусити укласти правочин. Насильство породжує страх настання невигідних наслідків. На відміну від насильства, погроза полягає в здійсненні тільки психічного, але не фізичного впливу, і має місце при наявності як неправомірних, так і правомірних дій. Погроза може бути підставою для визнання правочину недійсним, коли з обставин, які мали місце на момент його вчинення, випливає, що відмова учасника правочину від його вчинення могла спричинити шкоду його законним інтересам.

Згідно з п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (ст. 231 ЦК України), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов'язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім'ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов'язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі.

Втім, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1, оскільки нею не доведено відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України застосування до неї у розумінні ст. 231 ЦК України психічного або фізичного тиску з боку відповідача, третьої особи або будь-якої іншої особи.

Стаття 11 ЦПК України закріплює принцип диспозитивності цивільного процесу, ч. 1 зазначеної статті вказує, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. З положення цієї статті також випливає, що суд, за загальним правилом, не повинен виявляти ініціативи у збиранні доказів, про докази, їх кількість та якість повинні піклуватися сторони, оскільки саме на них законом покладений обовязок доказування суду тих обставин, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, а суд, знову таки, тільки сприяє сторонам у витребуванню таких доказів.

Оскільки суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, відповідно до ст.154 ЦПК України заходи забезпечення позову у вигляді накладення арешту на квартиру АДРЕСА_8, вжиті ухвалою суду від 23.06.2015 року, підлягають скасуванню.На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 57-64, 154, 209, 212, 213, 214, 215 ЦПК України, ст. ст.203, 215, 231 ЦК України, п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування відмовити повністю.

Скасувати заходи забезпечення позову у вигляді накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1, вжиті ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 23.06.2015 року.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні при його оголошенні, мають право оскарження рішення у той же строк і порядку з моменту отримання його копії.

Рішення складено і віддруковано суддею в нарадчій кімнаті.

Головуючий: суддя