У х в а л а

іменем україни

16 грудня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.

суддів: Журавель В.І., Хопти С.Ф., Черненко В.А., Штелик С.П.

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором за касаційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 3 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 27 травня 2015 року, -

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (далі - ТОВ «ОТП Факторинг Україна») звернулось до суду з позовом, в якому просило стягнути солідарно з відповідачів на свою користь заборгованість за кредитним договором у розмірі 306 866 грн 37 коп.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що 10 жовтня 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є АТ «ОТП Банк», та, відповідно до ст. ст. 512-514 ЦК України, правонаступником якого є ТОВ «ОТП Факторинг Україна», і ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 19 270,89 доларів США з сплатою 11,49 % річних та датою повернення кредиту - 10 жовтня 2013 року. В рахунок забезпечення виконання укладеного кредитного договору 10 жовтня 2007 року між банком та ОСОБА_2 було укладено договір поруки та 7 вересня 2009 року - додатковий договір до нього. Крім того, 6 березня 2009 року та 7 вересня 2009 року з ОСОБА_1 були укладені додаткові договори до кредитного договору та викладений у новій редакції графік платежів. Зазначав, що ОСОБА_1 взяті на себе зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконує, внаслідок чого утворилась заборгованість. Вимоги від 23 вересня 2011 року про погашення заборгованості за кредитом, надіслані ОСОБА_1 та ОСОБА_2, залишені без належного реагування.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 3 березня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 27 травня 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ТОВ «ОТП Факторинг Україна», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить вказані судові рішення скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову про стягнення заборгованості з ОСОБА_1, виходив із того, що позивачем пропущено строк позовної давності про застосування якого було заявлено відповідачем.

Суд, відмовляючи у задоволенні позову про стягнення заборгованості з поручителя, дійшов висновку про припинення зобов'язань поручителя перед банком, оскільки він не давав згоду на збільшення фінансового зобов'язання - відсоткової ставки та додатковий договір не укладав.

Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції. При цьому зазначив, що доводи позивача про те, що перебіг строку позовної давності розпочався з липня 2011 року є безпідставними та не ґрунтуються на законі.

Установлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи скарги цих висновків не спростовують.

Судом установлено, що 10 жовтня 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк» і ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 19 270,89 доларів США з сплатою 11,49 % річних та датою повернення кредиту - 10 жовтня 2013 року.

В рахунок забезпечення виконання укладеного кредитного договору 10 жовтня 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки та 7 вересня 2009 року - додатковий договір до нього.

6 березня 2009 року та 7 вересня 2009 року між банком та ОСОБА_1 були укладені додаткові договори до кредитного договору та викладений у новій редакції графік платежів.

28 січня 2011 року за рахунок реалізації автомобіля було частково погашено заборгованість за вказаним кредитним договором у розмірі 8 280 доларів США.

18березня 2011 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна», відповідно до ст. ст. 512, 514 ЦК України, було укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю, за яким останнє прийняло право вимоги за кредитним договором від 10 жовтня 2007 року та договором поруки від 10 жовтня 2007 року в обсязі і на умовах, що існують на момент набрання чинності цим договором.

23 вересня 2011 року ТОВ «ОТП Факторинг Україна» направило ОСОБА_1. та ОСОБА_2 вимогу про погашення заборгованості за кредитом, яка залишилась без виконання.

З позовом ТОВ «ОТП Факторинг Україна»звернулось 17 липня 2014 року.

Відповідно до вимог частини другої статті 1054 та частини другої статті 1050 ЦК України у разі, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.

Згідно із ч. 1 ст. 553, ч. 1 ст. 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель, за змістом указаним норм матеріального права, хоча і пов'язаний з боржником певними зобов'язальними відносинами, є самостійним суб'єктом у відносинах із кредитором.

Підставою для поруки є договір, що встановлює зобов'язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов'язання боржника, та кредитором боржника.

Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Обсяг зобов'язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель (частини перша, друга статті 553 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 651 ЦК України зміна умов договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

У разі зміни договору зобов'язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо (частина перша статті 653 ЦК України).

За змістом частини першої статті 654 ЦК України зміна договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Відповідно до частини першої статті 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Зі змісту вказаної норми вбачається, що до припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов'язання без згоди поручителя, які призвели до збільшення обсягу відповідальності останнього.

Таке збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає в разі: збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом; установлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення; розширення змісту основного зобов'язання щодо дострокового повернення кредиту та плати за користування ним; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення) розміру неустойки тощо.

У зобов'язаннях, в яких беруть участь поручителі, збільшення кредитної процентної ставки навіть за згодою банку та боржника, але без згоди поручителя або відповідної умови в договорі поруки, не дає підстав для покладення на останнього відповідальності за невиконання або неналежне виконання позичальником своїх зобов'язань перед банком.

Суди попередніх інстанцій, ухвалюючи рішення, врахували, що зміни умов кредитного договору щодо збільшення процентної ставки були здійснені без згоди ОСОБА_2 та дійшли правильного висновку про визнання договору поруки припиненим з 7 вересня 2009 року.

Згідно з положеннями частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Договором поруки не визначено строк, після закінчення якого порука припиняється, оскільки умовами цього договору встановлено, що він діє до повного припинення усіх зобов'язань боржника за кредитним договором.

При вирішенні таких спорів суд має враховувати, що згідно статті 526 ЦК Українизобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобов'язання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за цим договором, строк пред'явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту порушення позичальникомстроку виконання зобов'язання згідно з такими умовами або у зв'язку із застосуванням банкомправа на вимогу проповернення кредиту достроково порушення встановленого банком строку дострокового повернення позичальником кредиту.

Кредитор, пред'явивши вимогу про дострокове повернення кредиту та сплати відсотків за користування ним,відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання й міг пред'явити позов до поручителя протягом шести місяців, починаючи від дати порушення позичальником встановленого банком строку для дострокового повернення кредиту.

Аналогічна позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 2 вересня 2015 року № 6-1077цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для судів.

Згідноч. ч. 1 та 4 ст. 631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Відповідно до вимог ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Як убачається з матеріалів справи, позивач, станом на 18 березня 2011 року, набув право вимоги до ОСОБА_1 у сумі 5 724,80 доларів США.

Проте з вимогами про стягнення з заборгованості за кредитом ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернулось у липні 2014 року, тобто після спливу трирічного строку позовної давності, встановленого законом.

Суди попередніх інстанцій, ухвалюючи рішення, дійшли вірного висновку про те, що позивачем пропущено строк позовної давності звернення до суду.

Зазначені висновки судів є правильними, відповідають фактичним обставинам справи, нормам права, які судами вірно застосовані.

З урахуванням викладеного та положення ч. 1 ст. 337 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу і залишити ухвалу апеляційного суду без змін.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» відхилити.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 3 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 27 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко

С.П. Штелик