У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 грудня 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі суддів: Бондаренко Н.В., Малько О.С., Шимківа С.С.,

секретар судового засідання: Пиляй І.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Еталон" на рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 28 жовтня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Еталон" про захист прав споживача, стягнення коштів у звязку з розірванням договору,

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та його представника ОСОБА_2, перевіривши матеріали справи, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а:

Рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 28 жовтня 2015 року стягнуто з ТзОВ "Лізингова компанія "Еталон" на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 16 000 грн. та неустойку в розмірі 35 200 грн. в зв'язку з розірванням договору фінансового лізингу №001958 від 10 лютого 2015 року.

Стягнуто з ТзОВ "Лізингова компанія "Еталон" в рахунок Державного бюджету України судовий збір в розмірі 512 грн.

В поданій апеляційній скарзі ТзОВ "Лізингова компанія "Еталон" покликається на незаконність вказаного рішення суду в зв'язку з порушенням норм матеріального та процесуального права, неповним з'ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Зазначає, що висновок суду про те, що п. 12.11 Договору фінансового лізингу №001958 від 10 лютого 2015 року не відповідає положенням ч. 3 ст. 12 Закону України "Про захист прав споживачів" є безпідставним, оскільки реалізацією продукції відповідач не займається та договорів фінансового лізингу поза торговельними або офісними приміщеннями не укладає.

Також, звертає увагу на те, що суд в оскаржуваному рішенні помилково послався на Директиву 97/7/ЄС Європейського парламенту та Ради "Про захист прав споживачів в дистанційних контрактах" від 20 травня 1997 року, що не може бути застосована у даних правовідносинах, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 3 цієї ж Директиви, вона не застосовується до контрактів, що стосуються фінансових послуг.

З наведених підстав просить скасувати рішення суду першої інстанції та в задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга підлягає відхиленню, виходячи з таких підстав.

Встановлено, що 10 лютого 2015 року між ТзОВ "Лізингова компанія "Еталон" та ОСОБА_1 укладено договір фінансового лізингу №001958, відповідно до умов якого відповідач взяв на себе зобов'язання придбати предмет лізингу трактор "Донфенг 244" та передати предмет лізингу у користування позивача на строк на умовах, передбачених цим договором, а ОСОБА_1 зобов'язався прийняти предмет лізингу та виплатити лізингові платежі та інші платежі за умовами договору ( а.с. 4-11).

На виконання умов цього договору ОСОБА_1 сплатив комісію у розмірі 16 000 грн., що підтверджено Додатком № 1 до договору та квитанцією банку (а.с.11,12).

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що пункт 12.11 договору лізингу № 001958 від 10 лютого 2015 року, на підставі якого відповідач відмовив позивачу у поверненні грошових коштів, коли останній у 14 денний строк повідомив ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» про розірвання договору і наполягав на поверненні грошових коштів, не відповідає положенням ч. 3 ст.12 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки обмежує права ОСОБА_1 , які йому гарантовані законом, а тому є нікчемними в тій частині, що суперечить положенням вказаного закону.

На підставі ч.9 ст.12 Закону України «Про захист прав споживачів» стягнуто 35 200грн. неустойки за період з 23 березня по 28 жовтня 2015року.

Такий висновок суду відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Частина 1 ст.651 ЦК України передбачає, що зміна або розірвання договору допускається за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Виходячи з положень статей 1 та 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» укладений між сторонами договір фінансового лізингу є за своєю правовою природою змішаним договором, який поєднує в собі ознаки договору купівлі-продажу із розстроченням платежу та договором найму автотранспортного засобу. Крім цього, відповідно до пункту 5 частини 1 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансовий лізинг вважається фінансовою послугою, а тому на правовідносини між сторонами розповсюджується й положення Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до п.1 ст.11 Закону України "Про фінансовий лізинг" лізингоодержувач має право вимагати розірвання договору лізингу або відмовитися від нього у передбачених законом та договором лізингу випадках.

20.02.2015 року договір розірвано за заявою позивача та згодою відповідача, в якій ОСОБА_1 просив останнього повернути сплачені як авансовий платіж 16 000грн. ТзОВ "Лізингова компанія "Еталон" відмовило у поверненні цих коштів на підставі п.12.11 ст. 12 договору. (а.с. 13-14).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції правильно застосував норми частин 3 і 4 статті 12 ЗУ "Про захист прав споживачів", оскільки ОСОБА_1, скориставшись своїм правом на розірвання договору лізингу у строки встановлені цією статтею, має право на повернення всіх сплачених за договором коштів.

Покликання апеляційної скарги на те, що договір позивачем укладено у офісному приміщенні ТзОВ "Лізингова компанія "Еталон" за адресою: м. Рівне вул. С.Бандери, 65 безпідставні, оскільки він (договір) даних щодо цього місця його укладення не містить.

Інші доводи скарги правильності висновків не спростовують. Підстави для скасування рішення суду першої інстанції відсутні.

Керуючись ст.ст.303,304,307,309,313,314,315,317,325 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Еталон" відхилити.

Рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 28 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Судді: Бондаренко Н.В.

ОСОБА_3

ОСОБА_4