Справа 206/4040/15-ц
Провадження 2/206/1120/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"07" жовтня 2015 р. Самарський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Сухоруков А.О.,

при секретарі Колісник В.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи: Управління-служба у справах дітей Самарської районної у м.Дніпропетровську ради, Самарський районий відділ у м.Дніпропетровську Державної міграційної служби в Дніпропетровській області, про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом зняття з реєстраційного обліку,

в с т а н о в и в :

28 липня 2015 року позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до Самарського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом зняття з реєстраційного обліку.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивачі посилаються на те, що їм на праві спільної часткової власності належить кожному по 1/2 частині квартири, що розташована за адресою : АДРЕСА_1, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло, виданим Управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради 09 жовтня 2007року, та свідоцтвами про право на спадщину за законом на 1/6 частину квартири кожному, виданого 01.12.2012року.

25 листопада 2009року ОСОБА_2 уклав шлюб з відповідачкою ОСОБА_3

Під час знаходження у шлюбі з ОСОБА_2 відповідачка була зареєстрована у належній їм на праві власності квартирі.

Від сумісного проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася дочка - ОСОБА_4, яка зареєстрована та проживає в квартирі разом з ними.

В зв'язку з тим, що особисте сімейне життя у ОСОБА_2 з відповідачкою припинилося та рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 21.01.2015року шлюб було розірвано, відповідачка забравши свої речі переїхала проживати до співмешканця за адресою : АДРЕСА_5. Відповідачка є чужою людиною для них, проте добровільно не бажає знятися з реєстрації в належній їм квартирі.

Своїми діями відповідачка порушує їх право на користування та розпорядження належної їм на праві власності квартирою. Крім того, вони повинні сплачувати комунальні послуги за сторонню їм особу, яка залишається зареєстрованою в спірній квартирі.

На підставі викладеного просять суд усунути їм перешкоди у користуванні власністю, шляхом зняття з реєстраційного обліку ОСОБА_3 (а.с.2-4).

Позивачі та їх представник адвокат Краснов С.В. в судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі, обґрунтувавши їх з тих же підстав, що викладені у позовній заяві, просили суд задовольнити позов. Позивач ОСОБА_1 пояснила, що відповідач була її невісткою, наразі у них відносин немає. Шлюб син та відповідач розірвали. Відповідач мешкала з іншим чоловіком у січні-березні. Квартира її і сина, приватизована ще до реєстрації відповідача. Виїхала відповідач у лютому 2015 року. Приходила, а у вечері уходила до іншої квартири. Дитина мешкала з ними. Місяців шість вона приходила і уходила. Інший чоловік її побив і вона повернулася жити до них постійно, але комунальні послуги не сплачує. Відповідач обіцяла налагодити стосунки з сином, жити, як подружжя але цього не робить. Позивач ОСОБА_2 пояснив, що відповідач з лютого 2015 року не мешкає з ними. Уходила, потім повернулася. То мешкає, то ні. З роботи приходить до них.

Відповідач в судовому засіданні проти позовних вимог заперечувала у повному обсязі та просила відмовити. Пояснила, що дійсно вона в січні 2015 року розірвала шлюб з позивачем ОСОБА_2 і пішла жити до іншого чоловіка. В цей період приходила до квартири кожного дня, робила з донькою уроки, прасувала. У квітні 2015 року повернулася до квартири позивачів і мешкає там постійно. Вони все обговорили з позивачами і вони погодилися, що вона буде мешкати з ними. З того часу була відсутня тільки коли їздила у гості до матері, максимум на тиждень. Вона повернулася жити з позивачем та дитиною. Збиралися налагодити відносини з позивачем ОСОБА_2, але він не вітається навіть з нею. На квартиру вона не претендує, вона відповідачів, але їй з дитиною жити ніде.

Представники третіх осіб, Управління-служба у справах дітей Самарської районної у м. Дніпропетровську ради та Самарський районний відділ у м. Дніпропетровську Державної міграційної служби в Дніпропетровській області в судове засідання на слухання по справі не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, причини неявки суду не відомі.

Вислухавши доводи та пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд доходить висновку, що позовні вимоги позивачів задоволенню не підлягають з наступних підстав, що встановлені в судовому засіданні.

У судовому засіданні встановлено, що позивачам ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності належить кожному по 1/2 частині квартири, що розташована за адресою : АДРЕСА_1, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло, виданим Управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради 09 жовтня 2007року, та свідоцтвами про право на спадщину за законом на 1/6 частину квартири кожному виданого 01.12.2012року (а.с.9-11).

Реєстрація ОСОБА_3 в квартирі АДРЕСА_1 підтверджується довідкою № 1417 від 05.03.2015 року виданою директором КП ЖГ "Самарського району" ДМР та довідкою з адресно-довідкового підрозділу ГУДМС УДМС України в Дніпропетровській області від 06.08.2015 року (а.с.12, 20).

Позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_3 є батьками ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 виданого повторно 01 березня 2005 року, актовий запис 306 (а.с.13).

21 січня 2015 року заочним рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська, яке набрало законної сили 27 лютого 2015 року позов ОСОБА_2 про розірвання шлюбу - задоволено. Шлюб, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, зареєстрований 25 липня 2009р. Самарським відділом реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, актовий запис №224 - розірвано (а.с.14-15).

З наданих квитанцій про сплату комунальних послуг вбачається, що позивач ОСОБА_1 сплачує за отримані послуги (а.с.26-32).

З актів про не проживання, складених сусідами та представником ЖЕУ від 04 квітня 2015 року, 05 травня 2015 року, 22 червня 2015 року вбачається, що відповідач ОСОБА_3 з 21 січня 2015 року не проживає у квартирі АДРЕСА_1 з 21 січня 2015 року (а.с.16-18).

Проте суд не бере до уваги зазначені акти, оскільки ці дані спростовуються показами самих позивачів та допитаних свідків.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 пояснили, що вони давно знають позивачів, бувають у квартирі, відповідач ОСОБА_3 покинула спірну квартиру восени 2014 року. З початку літа 2015 року знову мешкає в спірній квартирі.

Свідок ОСОБА_8 пояснила, що вона знайома відповідача, разом працюють. В гостях у неї була один раз у липні 2015 року. Коли приходила, позивач ОСОБА_2 був в квартирі. ОСОБА_3 відкривала квартиру своїми ключами, замків на кімнатах немає. Вона і досі мешкає у спірній квартирі.

Аналізуючи спірні правовідносини, співставляючи їх із здобутими в судовому засіданні доказами суд доходить наступного:

В силу ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло.

Так, згідно ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

У відповідності до ч.ч. 1, 2 ст. 71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Змістом ст. 72 ЖК України встановлено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

За змістом ст. 150 ЖК України,громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

У відповідності до ст. 156 ЖК України:

Члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

Члени сім'ї власника будинку зобов'язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і при домової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім'ї про розмір участі у витратах вирішуються в судовому порядку.

До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

В силу ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування і розпорядження цим майном.

Тобто в розумінні ст.ст. 316, 321, 391 ЦК України, позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є власниками квартири АДРЕСА_1, наділені правом володіння, користування та розпорядження цією квартирою.

В дійсності в судовому засіданні було встановлено, що відповідач ОСОБА_3 деякий час не проживала у спірній квартирі, але майже кожного дня приходила до дитини, а з початку літа 2015 року проживає постійно, що не заперечувалося сторонами.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ч.ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності.

У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 214 Цивільного процесуального кодексу України, під час ухвалення рішення суд зокрема має вирішити чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються.

Розглядаючи позови в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів, у відповідності до вимог ст. 11 ЦПК України, оцінюючи їх в сукупності та аналізуючи зміст наведених вище норм права, суд доходить висновку про необхідність в задоволенні позову відмовити в повному обсязі, у зв'язку з недоведеністю та відсутністю підстав для задоволення позову.

Оскільки в задоволенні позову відмовлено, відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати не відшкодовуються.

Керуючись ст.ст. 64, 71, 72, 150, 156 Житлового кодексу України, ст.ст. 321, 391 Цивільного кодексу України, ст. ст. 4-8, 10, 11, 18, 57-60, 88, 130, 208, 209, 212 -215, 218 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

У задоволенні позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Самарський районний суд м. Дніпропетровська протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час оголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя А.О. Сухоруков