Номер провадження: 22-ц/785/9839/15
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Сегеда С. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.12.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гайворонського С.П.,

ОСОБА_2,

за участю секретаря Феленко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_3, а також ОСОБА_4 і ОСОБА_5 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 13 жовтня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_3, Овідіопольського районного управління юстиції в Одеській області та ОСОБА_4 про визнання нечинним запису про реєстрацію права власності та визнання права власності на нерухоме майно, за позовом ОСОБА_4 та ОСОБА_5 до ОСОБА_6 та ОСОБА_3 про визнання права власності на нерухоме майно та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_6, про поділ майна подружжя, за участю третіх осіб без самостійних вимог: ОСОБА_4, ОСОБА_5, Овідіопольського районного управління юстиції в Одеській області та Публічного акціонерного товариства «Креді ОСОБА_7»,

встановила:

17 вересня 2014 року представник позивачки ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом, який в подальшому неодноразово уточнював, зменшував та збільшував позовні вимоги, та в остаточній редакції від 05.05.2015 р. просив суд визнати нечинним реєстраційний запис - реєстраційний номер майна: 21547051, номер запису: 553 в книзі: 4 про реєстрацію права власності ОСОБА_4 на житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, розташованими за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, с. Сухий Лиман, провулок Мічурінський, буд. № 28/в, внесений до Реєстру прав власності на нерухоме майно від 16.12.2008 р. та визнати за позивачкою ОСОБА_6 право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами за вказаною адресою, набутого під час шлюбу з відповідачем ОСОБА_3, а також стягнути з останнього витрати по сплаті судового збору.

Відповідач ОСОБА_3 позов не визнав повністю, мотивуючи його безпідставністю та звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_6, за участю 3-їх осіб без самостійних вимог: ОСОБА_4, ОСОБА_5, Овідіопольського РУЮ в Одеській області та ПАТ «Креді ОСОБА_7» про поділ майна подружжя, в якому просив суд визнати за ним право власності на 1/2 частину автомобіля марки «Toyota Corolla» (легковий седан) 2006 року випуску, д/н НОМЕР_1, номер кузову JTDBR22EX00264992 та стягнути з ОСОБА_6 на свою користь 1/2 частину грошових коштів, отриманих за кредитним договором у розмірі 154685,13 грн.

Даний позов представник ОСОБА_6 визнав частково, в частині визнання за ОСОБА_3 права власності на 1/2 частину автомобіля марки «Toyota Corolla», як такого, що був придбаний під час шлюбу за сумісні кошти, решту позову не визнав.

Представник відповідача за позовом ОСОБА_6 і 3-ої особи за позовом ОСОБА_3 - Овідіопольського РУЮ в Одеській області в судове засідання повторно не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутністю суду не надав (т. 3 а.с. 39,56,248).

Представник відповідача ОСОБА_4 позов ОСОБА_6 не визнав повністю, вважаючи спірний будинок спільною сумісною власністю зі своєю дружиною ОСОБА_5

В свою чергу, представники відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звернулися до суду зі самостійним позовом до колишньої невістки ОСОБА_6 та свого сина ОСОБА_3, в якому просили суд визнати їх обох власниками спірного житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами та земельної ділянки, площею 0,10 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), які знаходяться за адресою : Одеська область, Овідіопольський район, с. Сухий Лиман, провулок Мічурінський, буд. № 28/в, які на їхню думку, є обєктами права спільної сумісної власності їхнього подружжя та у якості 3-їх осіб не заперечували проти задоволення зустрічного позову ОСОБА_3

Представник 3-ої особи без самостійних вимог ПАТ «Креді ОСОБА_7» в судове засідання повторно не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутністю суду не надав (а.с. 179,218,249).

Представник відповідачки ОСОБА_6 позов подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не визнав повністю з мотивів його безпідставності і необґрунтованості, просив відмовити в його задоволенні і задовольнити первісний позов своєї довірительки ОСОБА_6

Відповідач ОСОБА_3 та його представник позов подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_5 визнали повністю.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 13 жовтня 2015 року позов ОСОБА_6Б до ОСОБА_3, Овідіопольського РУЮ в Одеській області та ОСОБА_4 про визнання нечинним запису про реєстрацію права власності та визнання права власності на нерухоме майно було задоволено частково.

Було скасовано реєстраційний запис: реєстраційний номер майна: 21547051, номер запису: 553 в книзі: 4 про реєстрацію права власності ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_2) на житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами за адресою : Одеська область, Овідіопольський район, с. Сухий Лиман, провулок Мічурінський, буд. № 28/в, внесений до Реєстру прав власності на нерухоме майно від 16.12.2008 р.

Визнано за ОСОБА_6 право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою Одеська область, Овідіопольський район, с. Сухий Лиман, провулок Мічурінський, буд. № 28/в.

Стягнуто з ОСОБА_3 (ІПН : НОМЕР_3) на користь ОСОБА_6 (ІПН : НОМЕР_4) судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 4263 грн.

У задоволенні решти позову ОСОБА_6, а також у задоволенні позову ОСОБА_4 та ОСОБА_5 до ОСОБА_6 та ОСОБА_3 про визнання права власності на нерухоме майно було відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_6, за участю 3-їх осіб без самостійних вимог: ОСОБА_4, ОСОБА_5 Овідіопольського районного управління юстиції в Одеській області та ПАТ «Креді ОСОБА_7», про поділ майна подружжя було задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину автомобіля марки «Toyota Corolla» (легковий седан) 2006 року випуску, д/н НОМЕР_1, номер кузову JTDBR22EX00264992

У задоволенні решти зустрічного позову ОСОБА_3 було відмовлено.

Зазначене судове рішення оскаржено в апеляційному порядку представником позивача за зустрічним позовом ОСОБА_3 ОСОБА_8, а також позивачами ОСОБА_4 і ОСОБА_5

Ухвалою судді-доповідача від 28.10.2015 року апеляційне провадження у справі було відкрите, та ухвалою колегії суддів апеляційного суду Одеської області від 28.10.2015 року справа була призначена до апеляційного розгляду на 19.11.2015 року.

Крім того, 11.11.2015 року від ОСОБА_9, ОСОБА_10 та ОСОБА_11 до Овідіопольського районного суду Одеської області також надійшла апеляційна скарга на зазначене судове рішення, разом із заявою про поновлення строку на його апеляційне оскарження.

Зазначені апеляційні скарги надійшли до апеляційного суду Одеської області 18.11.2015 року та 24.11.2015 року були передані судді-доповідачу, після виходу останнього на роботу після лікарняного.

В апеляційній скарзі ОСОБА_9, ОСОБА_10 та ОСОБА_11 ставлять питання про скасування судового рішення із ухваленням нового - про відмову у задоволенні всіх позовних вимог, заявлених у зазначеній цивільній справі у повному обсязі, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та таким, що ухвалене із порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування своєї апеляційної скарги вказані апелянти зазначили, що вони є сусідами сторін у справі, а тому оскаржуваним судовим рішенням порушуються їх права як суміжних землекористувачів ОСОБА_3

Однак, ухвалою судді-доповідача від 24.11.2015 року у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_9, ОСОБА_10 та ОСОБА_11 було відмовлено з тих підстав, що оскаржуваним судовим рішенням не було вирішено питання про права та обовязки вищевказаних апелянтів.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційних скарг, заперечень проти них, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційних скарг, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи судове рішення, суд першої інстанції виходив із вимог, передбачених ст.ст. 60, 61, 63, 65, 68 СК України, згідно яких майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Обєктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

При укладенні договорів одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого подружжя. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Крім того, статтями 69-71 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина та чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. У разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема, на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбаченим ЦК України.

Аналогічні положення закріплені також в статтях 368, 369, 372 ЦК України.

Як вбачається з матеріалів справи, під час шлюбу сторін, який було укладено 20.10.2000 року, відповідач ОСОБА_3 13.05.2004 року отримав на своє ім`я державний акт на право власності на земельну ділянку, серії ОД № 083981 площею 0,100 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), який був виданий останньому на підставі нотаріально посвідченого договору дарування земельної ділянки серії ВАК № 542880 (реєстр. № 1020) (т.1, а.с. 103-105).

В подальшому, на цій земельній ділянці подружжям ОСОБА_5, а саме: позивачкою ОСОБА_6 та відповідачем ОСОБА_3 був побудований житловий будинок з господарчими будівлями і спорудами, який згідно Акту державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом обєкта 22.10.2007 року був прийнятий в експлуатацію (т.1, а.с. 107-108).

Однак, враховуючи, що вказаний житловий будинок був побудований самовільно, що підтверджується висновком про самовільне будівництво № 204 від 20.11.2007 р. (т.1, а.с. 106), то у звязку з цим, розпорядженням Овідіопольської РДА № 1730 від 20.12.2007 р. був затверджений акт і прийнято до експлуатації вказаний житловий будинок з господарчими будівлями на імя ОСОБА_3 - в с. Сухий Лиман, пров. Мічурінський, 28/в, з дорученням КП «Овідіопольське РБТІ» підготувати та видати правовстановлюючі документи на будинок (т.1, а.с. 109).

23.12.2007 року відповідач ОСОБА_3, перебуваючи у шлюбі з ОСОБА_6, отримав на своє ім`я свідоцтво про право власності на житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами за вищевказаною адресою (т.1, а.с. 110-114).

Разом з тим, рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 05.12.2008 року був задоволений позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання угоди дійсною та визнання права власності на нерухоме майно.

Так, було визнано дійсним договір, відповідно до якого 12.09.2008 р. відповідач ОСОБА_3 продав, а його батько ОСОБА_4 купив у нього нерухоме майно у вигляді частини земельної ділянки площею 0,10 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарчих споруд та житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами, розташованими за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, с. Сухий Лиман, пров. Мічурінський, 28/в, з визнанням за ОСОБА_4 права власності на вказане нерухоме майно в порядку договору купівлі-продажу (т.1, а.с. 162-163).

Однак, рішенням апеляційного суду Одеської області від 17.12.2014 р., яке набрало законної чинності і ніким не було оскаржене, була частково задоволена апеляційна скарга представника ОСОБА_6 та рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 05.12.2008 року було скасовано і відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання дійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки та житлового будинку, а також визнання права власності на це майно (т.1, а.с. 115-117,187-189).

Мотивом ухвалення вищевказаного рішення суду апеляційної інстанції було те, що спірне майно було набуте ОСОБА_3 за час шлюбу з ОСОБА_6, яка не була стороною у справі.

При цьому суд апеляційної інстанції встановив, що спірна земельна ділянка площею 0,100 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), на яку ОСОБА_3 отримав державний акт про право власності на земельну ділянку, серії ОД № 083981 від 13.05.2004 р., була набута відповідачем ОСОБА_3 на підставі договору дарування, а тому, в силу ч. 1 п. 2 ст. 57 СК України є особистою приватною власністю чоловіка ОСОБА_3

У відповідності до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

З огляду на викладене, суд першої інстанції оскаржуваним рішенням, як і суд апеляційної інстанції в своєму рішенні від 17.12.2014 року дійшов обґрунтованого висновку, що спірний житловий будинок був побудований та зареєстрований у 2007 році, під час перебування у шлюбі ОСОБА_6 та ОСОБА_3 і відповідно є їхньою спільною сумісною власністю подружжя з рівними частками кожного, як то передбачено ст.ст. 60, 70 СК України, ст.ст. 368, 372 ЦК України.

З цих підстав, позов ОСОБА_6, в частині визнання за нею права власності на 1/2 частину спірного житлового будинку, підлягає задоволенню у повному обсязі.

Разом з тим, у задоволенні позову ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про визнання права власності на земельну ділянку, на якій розташований спірний житловий будинок, слід відмовити, як заявленого безпідставно.

Так, у відповідності до ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає обовязковому нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває у податковій заставі.

Однак, враховуючи, що договір купівлі-продажу нерухомого майна був здійснений 12.09.2008 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у простій письмовій формі (т.1, а.с. 160,161), то він не може бути дійсним, що підтверджено вищезазначеним рішенням апеляційного суду Одеської області від 17.12.2014 року (т.1, а.с.187-189).

Разом з тим, у відповідності до ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» - записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав - вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Як вбачається з матеріалів справи, на підставі вищевказаного рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 05.12.2008 року, 16.12.2008 року була здійснена державна реєстрація права власності на спірний житловий будинок за ОСОБА_4, що підтверджується інформаційною довідкою з Реєстру прав власності на нерухоме майно від 09.04.2015 р., а саме реєстраційний номер майна: 21547051, номер запису: 553 в книзі: 4.

Однак, як було вказано вище, рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 05.12.2008 року було скасовано рішенням апеляційного суду Одеської області від 17.12.2014 року із ухваленням нового рішення про відмову ОСОБА_4 в задоволенні позовних вимог.

У звязку з цим, суд першої інстанції дійшов правильного і обґрунтованого висновку про необхідність скасування реєстраційного запису - реєстраційний номер майна: 21547051, номер запису: 553 в книзі: 4 про реєстрацію права власності ОСОБА_4 на житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, с. Сухий Лиман, провулок Мічурінський, буд. № 28/в, внесений до Реєстру прав власності на нерухоме майно від 16.12.2008 року, як то передбачено ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (т.2, а.с. 60).

Слід також зазначити, що посилання представника ОСОБА_4 на те, що позовні вимоги ОСОБА_6 про визнання нечинним і скасування реєстраційного запису щодо реєстрації права власності ОСОБА_4 на спірний будинок підлягають розгляду в порядку КАСУ, не ґрунтуються на вимогах Закону, оскільки вказані вимоги були заявлені разом із іншими позовними вимогами в порядку ЦПК України, а тому повинні бути розглянуті в одному позовному провадженні за нормами ЦПК України При цьому суд правильно виходив із того, що в даному випадку йдеться не про оскарження дій чи бездіяльності (рішення) субєкта владних повноважень, а про скасування державної реєстрації права власності, яке станом на 16.12.2008 р. було здійснено КП «Овідіопольське РБТІ», яке на сьогодні втратило такі повноваження.

Що стосується вирішення питання щодо обєму спільно нажитого майна подружжя ОСОБА_4, то суд першої інстанції правомірно виходив із того, що відповідно до п.п. 22,23,25,30 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч.ч. 2,3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК України). Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України.

Що стосується доводів представників позивачів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про те, що вони з дозволу свого сина ОСОБА_3, як власника земельної ділянки, площею 0,100 га за вищевказаною адресою в період з 2003 р. по 2007 р. будували за власні кошти спірний будинок, так як їхній син ОСОБА_3 не мав для цього достатніх грошових коштів, то вони не підтверджені письмовими доказами, які маються в матеріалах справи.

Так, як було зазначено вище, згідно вищевказаного Акту державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом обєкта, спірний житловий будинок був прийнятий в експлуатацію 22.10.2007 р., з якого вбачається, що будівельно-монтажні роботи та будівництво вказаного спірного житлового будинку були здійснені в період з травня 2000 р. по жовтень 2007р.

З цих підстав також є необгрунтованими і неналежними посилання представників позивачів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на товаро-транспортні накладні, накладні, товарні чеки з придбання будівельних матеріалів нібито для будівництва спірного будинку, на яких взагалі не вказано точну адресу спірного обєкту будівництва, для якого були придбані будівельні матеріали, в більшості з яких не вказано особу, що їх придбала, і справжність яких представники не довели суду. Суд також правомірно не прийняв до уваги їх посилання на витяги з архівних установ про розмір заробітної плати позивачів в період з 1972 р. по 1979 р.

Що стосується зустрічних позовних вимог ОСОБА_3, згідно яких він просив суд визнати за ним право власності на 1/2 частину автомобілю марки «Toyota Corolla» (легковий седан) 2006 року випуску, д/н НОМЕР_1, номер кузову JTDBR22EX00264992, то колегія суддів погоджується з таким висновком суду, так як він є обґрунтованим і доведеним. При цьому судом прийнято до уваги, що представник ОСОБА_6 визнав ці вимоги повністю, оскільки спірний автомобіль був придбаний подружжям ОСОБА_6 в період шлюбу за спільні грошові кошти (т.3, а.с. 157).

Стосовно позовних вимог ОСОБА_3 про стягнення з ОСОБА_6 на його користь частини грошових коштів, отриманих за кредитним договором у розмірі 154685,13 грн., то суд першої інстанції відмовив в їх задоволенні, з чим повністю погоджується колегія суддів.

Так, суд виходив із того, що під час перебування у шлюбі ОСОБА_6 та ОСОБА_3 останнім 17.06.2013 р. за нотаріально посвідченою письмовою згодою дружини ОСОБА_6, в інтересах сім`ї, був укладений кредитний договір з ПАТ «Креді ОСОБА_7» № 1/1435621, відповідно до умов якого ПАТ надало, а ОСОБА_3 отримав кредит в сумі 309 370,26 грн. зі строком користування з 17.06.2013р. по 16.06.2018р. під 14,9% річних для придбання транспортного засобу марки «Nissan Pathfinder» д/н НОМЕР_5, з укладенням нотаріально посвідченого договору застави транспортного засобу від 17.06.2013 р. (реєстр. № 428) (т.3, а.с. 187-209).

Проте, після придбання зазначеного автомобіля, останній був документально оформлений на ОСОБА_3, який користується і експлуатує його по сьогоднішній день і самостійно погашає отриманий ним кредит на придбання цього автомобіля.

Станом на 14.05.2015 р. залишок заборгованості за договором кредиту складає 212 806,34 грн. (т.3, а.с. 163).

Разом з тим, враховуючи, що жодних позовних вимог про поділ вищевказаного кредитного автомобіля НОМЕР_6, придбаного за час шлюбу, позивач ОСОБА_3 перед судом не ставив, то відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України, суд позбавлений можливості вийти за межі заявлених позовних вимог, у звязку з чим обґрунтовано відмовив у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3, в частині стягнення з ОСОБА_6 на його користь 1/2 частину грошових коштів, отриманих за кредитним договором у розмірі 154 685,13 грн.

При цьому суд правомірно виходив із того, що оскільки кредит був отриманий на придбання вказаного автомобіля, про поділ якого питання не ставиться і який на даний час повністю належить ОСОБА_3 на праві приватної власності, то з урахуванням відсутності позовних вимог про поділ спільного майна подружжя у вигляді вищевказаного автомобіля, яким на сьогодні користується особисто ОСОБА_3, сплачуючи за нього кредит, без вирішення яких, стягнення 1/2 частини кредитних коштів з ОСОБА_6, є неможливим.

Згідно ч.ч. 1,2,3 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Колегія суддів зазначає, що заявники апеляційних скарг не надали суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які вони посилаються як на підставу своїх позовних вимог та доводів апеляційних скарг.

У відповідності до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційних скарг його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у звязку з чим апеляційні скарги слід відхилити, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційні скарги ОСОБА_3, а також ОСОБА_4 і ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 13 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді апеляційного суду Одеської області: С.М. Сегеда

ОСОБА_12

ОСОБА_2