Справа № 371/1586/15-ц Головуючий у І інстанції Поліщук А. С.
Провадження № 22-ц/780/6837/15 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 47 23.12.2015
РІШЕННЯ

Іменем України

23 грудня 2015 року м. Київ Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого судді Ігнатченко Н.В.,

суддів : Антоненко В.І., Поліщука М.А.,

за участю секретаря: Нагорної Г.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Миронівського районного суду Київської області від 5 листопада 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, -

в с т а н о в и л а:

у лютому 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду з вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначила, що з серпня 2008 року вона проживала з ОСОБА_2 у фактичних шлюбних відносинах, а 22 вересня 2009 року шлюб було зареєструвано в органах РАГСУ. За час проживання однією сімєю, та в зареєстрованому шлюбі з відповідачем набуто нерухоме майно, а саме житловий будинок № 45 по вулиці Леніна у селі Владиславка Миронівського району Київської області. Оскільки, 17 березня 2015 року рішенням Миронівського районного суду Київської області шлюб між сторонами розірвано, ОСОБА_3 просила суд поділити спільне майно сторін, придбане за час проживання однією сімєю до шлюбу, а також за час шлюбу, шляхом визначення ідеальних часток у праві спільної власності на подружнє майно, а саме: житловий будинок № 45 по вулиці Леніна у селі Владиславка Миронівського району Київської області, встановивши, що частки сторін у праві спільної сумісної власності на житловий будинок є рівними.

Рішенням Миронівського районного суду Київської області від 5 листопада 2015 року позов задоволено частково. Визначено за ОСОБА_3 право власності на ? частку житлового будинку № 45, що знаходиться по вулиці Леніна села Владиславка Миронівського району Київської області. В задоволенні решти позову відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2, на користь ОСОБА_3 судові витрати у загальному розмірі 4544,26 грн.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Також апелянт вказує про те, що будівельні матеріали на будинок було придбано ним одноособово до шлюбу, а також фундамент, стіни і дах було зведено в період травня-жовтня 2008 року. ОСОБА_3 в цей період перебувала в іншому шлюбі, який юридично було розірвано 03 жовтня 2008 року, а шлюб з відповідачем зареєстровано 22 вересня 2009 року. Державна реєстрація будинку здійснена 23 березня 2010 року.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Так судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що на підставі рішення Владиславської сільської ради від 29 липня 2008 року №389 ОСОБА_2 було виділено земельну ділянку площею 0,1200га в с. Владиславка по вул..Леніна, 45 з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, та 28 жовтня 2008 року видано державний акт серія ЯЖ № 900406 (а.с.7).

04 березня 2009 року ОСОБА_2 було надано дозвіл №21-30/09 на виконання будівельних робіт по будівництву індивідуального двоповерхового 3-х кімнатного житлового будинку з гаражем житловою площею 51,18кв.м, загальною площею 169,26кв.м та господарських будівель розмірами в плані, в тому числі гаража 4,0Х6,0м, сараю 6,0х6,0м, вигрібної ями, колодязя в с.Владиславка, вул..Лена,45 (а.с.8).

Будівництво здійснювалось генеральним підрядником ПМК-1 «Київспецмонтаж».

Технічний паспорт на будинок було виготовлено вже 15 червня 2009 року, де вказано рік побудови будинку 2009 (а.с.9-14).

22 вересня 2009 року між позивачем та відповідачем було зареєстровано шлюб, актовий запис № 79 (а.с. 5), який було розірвано рішенням Миронівського районного суду Київської області від 17 березня 2015 року, яке набрало законної сили 07 квітня 2015 року (а.с. 22).

Тобто в зареєстрованому шлюбі сторони перебували з 22 вересня 2009 року по 07 квітня 2015 року.

Від шлюбу мають доньку Анастасію ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.6).

На запитання суду апеляційної інстанції позивач пояснила, що в листопаді 2009 року вона, донька та відповідач вселились для проживання в даний будинок на перший поверх, другий поверх до цього часу повністю не оздоблений.

Згідно з копією свідоцтва про відповідність збудованого обєкта проектній документації, вимогам державних стандартів, будівельних норм і правил, інспекцією ДАБК у Київській області, 25 грудня 2009 року було засвідчено відповідність закінченого будівництвом обєкта «індивідуальний двоповерховий житловий будинок з гаражем та господарськими будівлями в цокольному поверсі у селі Владиславка Миронівського району Київської області по вулиці Леніна, 45» (а.с. 18), через три місяці після укладення шлюбу.

Рішенням Владиславської сільської ради Миронівського району Київської області від 24 лютого 2010 року № 11, за відповідачем визнано право власності на будинок № 45 по вулиці Леніна села Владиславка Миронівського району Київської області (а.с. 19).

Виконавчим комітетом Владиславської сільської ради Миронівського району Київської області 24 лютого 2010 року відповідачу видано свідоцтво про право власності на вказаний житловий будинок (а.с. 20).

Згідно з копією витягу «Про реєстрацію права власності на нерухоме майно», право власності на житловий будинок по вулиці Леніна, 45 села Владиславка Миронівського району Київської області, власником якого є ОСОБА_2, зареєстровано 26 березня 2010 року (а.с. 21).

Крім цього, також судом апеляційної інстанції було встановлено, що попередній шлюб позивачки було розірвано 03 жовтня 2008 року (а.с.116).

До укладення шлюбу з ОСОБА_2, та після розлучення з ним позивач проживає в м.Запоріжжі, де працювала в період з 14.08.2001 по 01.09.2008 року у відокремленому структурному підрозділі «Дистанція колії Запоріжжя-2» Державного підприємства «Придніпровська залізниця» на посадах технік дистанції, інженер виробничо-технічного відділу (а.с.69). Заробітна плата за січень вересень 2008 року (до укладення шлюбу з ОСОБА_2М.) склала 17247грн,10 коп. (а.с.68).

Перебуваючи в шлюбі з ОСОБА_2 позивач була зареєстрована як фізична особа-підприємець з 14 грудня 2010 року (а.с.115), після отримання свідоцтва про право власності на спірний будинок.

В період з 01.09.2008 року по 14 грудня 2010 року самостійних доходів позивач немала.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що на момент виникнення у відповідача права власності на спірний житловий будинок, як обєкт нерухомого майна, діяла презумпція права спільної сумісної власності подружжя, встановлена ч. 2 ст. 60 Сімейного кодексу України.

Між тим, колегія суддів вважає, що такий висновок суду зроблений невірно, без належного дослідження в судовому засіданні обставин справи і перевірки їх доказами.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що районний суд не повно і не всебічно дослідив та оцінив обставини по справі, надані сторонами докази. Суд фактично не повністю дослідив матеріали справи, не провів їх аналіз та не надав оцінки доказам по справі.

Норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими:

1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності;

2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

З метою збереження балансу інтересів подружжя, дотримуючись принципів добросовісності, розумності і справедливості СК України містить винятки із загального правила.

Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 СК України.

За змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна.

Виходячи з наведеного для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Саме про таке застосування норм статей 57, 60 СК України зазначено в постановах Верховного Суду України від 19 червня та 2 жовтня 2013 року, 01 липня 2015 року.

Отже, критеріями, які дозволяють надати майну статус сумісної власності, про що зазначив Верховний Суд України у своїй правовій позиції у справі № 6-2333цс15 від 25.11.2015 року, є:

1)час набуття такого майна;

2)кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття);

3)мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Установивши, що до набуття права власності на спірний будинок 24 лютого 2010 року, сторони перебували у шлюбі протягом пяти місяців, та оцінюючи, крім свідоцтва про право власності на будинок (а.с.20), інші об'єктивні докази, зокрема: технічний паспорт на готовий спірний будинок, який було виготовлено 15 червня 2009 року, за три місяці до укладення шлюбу; акт готовності обєкта (будинку) до експлуатації, який складено 25 грудня 2009 року, через три місяці після укладення шлюбу; та враховуючи пояснення позивачки щодо вселення в спірний будинок в листопаді 2009 року, після народження доньки Анастасії 21 жовтня 2009 року, дані про доходи позивачки в період шлюбу до вселення в спірний будинок та до отримання свідоцтва про право власності на спірний будинок, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції невірно та необгрунтовано дійшов до висновку про належність житлового будинку №45, по вул.Леніна в с.Владиславка Миронівського району позивачу та відповідачу на праві спільної сумісної власності, та рівність їх часток у спірному будинку.

З огляду на встановлені фактичні обставини та наведені мотиви, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не правильно застосував норми матеріального права - статті 57, 60 СК України та не обґрунтовано визначив правовий статус спірного будинку, як спільна сумісна власність подружжя, в якій частки сторін визнав рівними, а тому апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає до задоволення, рішення суду першої інстанції, відповідно до ст. 309 ЦПК України необхідно скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в позові.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 57,60 СК України, ст.ст. 303, 304, ч.1 п.2 ст.307, 309, 313, 314, 316, 209, 218 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволити.

Рішення Миронівського районного суду Київської області від 5 листопада 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді: