Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2 грудня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І., Хопти С.Ф., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до публічного акціонерного товариства комерційний банк «Акцент-Банк», ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 2 грудня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 травня 2015 року, -

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2010 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом, в якому просило стягнути на свою користь з відповідачів заборгованість у розмірі 46 105,30 доларів США, з яких: заборгованість за кредитом - 30 289,49 доларів США, заборгованість по процентам за користування кредитом - 1 064,82 доларів США, пеня - 12 495,33 доларів США, штраф (фіксована частина) - 63,17 доларів США та штраф (процентна ставка) - 2 192,48 доларів США.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що 28 вересня 2006 року між банком та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, за яким остання отримала кредит у розмірі 36 тис. доларів США зі сплатою 16% річних на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення - 28 вересня 2009 року. З метою забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором банком були укладені з ОСОБА_2 та публічним акціонерним товариством «Акцент Банк» (далі - ПАТ «Акцент Банк») договори поруки від 28 вересня 2006 року та від 20 жовтня 2010 року відповідно. Проте, ОСОБА_1 порушила умови договору та свої зобов'язання належним чином не виконала.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 2 грудня 2013 року в задоволені позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 червня 2014 року рішення суду першої інстанції скасовано в частині відмови у задоволенні позовних вимог до ПАТ «Акцент Банк», ОСОБА_1 та ухвалено в цій частині нове рішення.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 28 вересня 2006 року, яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 30 289,49 доларів США, заборгованості по процентам за користування кредитом - 1064,82 доларів США, пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором - 98 838 грн 06 коп., штрафу (фіксованої частини) - 499 грн 67 коп., штрафу (процентної складової) - 17 342 грн 52 коп.

Стягнуто з ПАТ «Акцент Банк» на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 200 грн згідно договору поруки від 20 жовтня 2010 року.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

У решті рішення суду залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 лютого 2015 року рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 червня 2014 року в частині позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ПАТ «Акцент Банк» та ОСОБА_1 про стягнення заборгованості скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 травня 2015 року рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині щодо відмови у задоволенні позовних вимог до ПАТ «Акцент-Банк», ОСОБА_1 про стягнення заборгованості залишено без змін.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить ухвалу апеляційного суду скасувати, рішення суду першої інстанції скасувати в частині позовних вимог до ПАТ «Акцент-Банк», ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, виходив із того, що ОСОБА_1 договір кредиту та договори поруки з ПАТ КБ «ПриватБанк» не підписувала, грошові кошти не отримувала.

Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції, при цьому зазначив, що порушене право банку було задоволено шляхом стягнення збитків за кредитним договором від 28 вересня 2006 року з спадкоємців ОСОБА_3

Проте повністю погодитись з таким висновком апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону ухвала апеляційного суду не відповідає.

Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Судом установлено, що 28 вересня 2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір у вигляді відновлювальної кредитної лінії з лімітом кредитування 36 тис. доларів США зі сплатою 16 % річних.

В якості забезпечення зобов'язань за вищевказаним кредитним договором між банком та ОСОБА_128 вересня 2006 року було укладено договір іпотеки.

Також в якості забезпечення зобов'язань за вищевказаним кредитним договором 28 вересня 2006 року між банком та ОСОБА_2 було укладено договір поруки.

Крім того, в якості забезпечення зобов'язань за вищевказаним кредитним договором 20 жовтня 2010 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ПАТ «Акцент Банк» було укладено договір поруки.

Вироком Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 травня 2013 року, який набрав законної сили, визнано ОСОБА_3 винною за частинами 1, 2, 3 ст. 358 КК України, а саме у підробці низки кредитних договорів, договорів поруки, укладених від імені фізичних осіб з ПАТ КБ «ПриватБанк».

При цьому судом було встановлено, що 28 вересня 2006 року ОСОБА_3, маючи умисел на підробку та використання підробленого документу, знаходячись в приміщенні відділення «Будинок Губернатора» ПАТ КБ «ПриватБанк», розташованому по вул. Леніна 14 у м. Дніпропетровську, без відома і згоди ОСОБА_2, внесла завідомо неправдиві відомості в бланк договору поруки від 28 вересня 2006 року про те, що остання виступає у якості поручителя по кредитному договору від 28 вересня 2006 року і бере на себе встановлену договором відповідальність у випадку настання правових наслідків по договору, в якому ОСОБА_3 виконала підписи від імені ОСОБА_2, чим підробила документ, який згідно наказу ПАТ КБ «ПриватБанк» являвся обов'язковим для укладення кредитного договору в рамках програми мікрокредитування і який ОСОБА_3 надала до відділення «Будинок Губернатора» ПАТ КБ «ПриватБанк» для укладення кредитного договору від 28 вересня 2006 року.

Заочним рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 26 грудня 2014 року, яке набрало законної сили, частково задоволено позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_5 - спадкоємців ОСОБА_3 про відшкодування збитків, завданих ПАТ КБ «ПриватБанк».

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

З матеріалів справи убачається, що під час розгляду справи в апеляційному суді, представником ОСОБА_1 було надано заяву про забезпечення доказів шляхом призначення почеркознавчої експертизи, яка може підтвердити його твердження про те, що ОСОБА_1 не підписувала договір кредиту від 28 вересня 2006 року, та вплинути на її відповідальність по зобов'язанням за кредитним договором.

Проте, заявлене клопотання судом апеляційної інстанції було залишено без задоволення з тих підстав, що судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування.

Відповідно до пункту 17 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, призначає експертизу, коли необхідність експертного висновку випливає з обставин справи і поданих доказів.

Висновок експертизи може бути доказом у справі, а саме - висновком експертизи, лише у тому разі, коли експертиза була проведена на підставі ухвали суду за правилами ЦПК України відповідними судово-експертними установами.

Згідно пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 8 від 30 травня 1997 року «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах» судам слід мати на увазі, що при розгляді справ вони не мають права приймати рішення без проведення експертизи, якщо за

законом призначення останньої є обов᾽язковим.

З матеріалів справи убачається, що під час розгляду справи під час розгляду справи № 201/253/14-ц за позовом ОСОБА_6, ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання недійсним кредитного договору була проведена експертиза.

Однак її висновки, з урахуванням вищевказаного, не можуть бути взяті як доказ у даній справі.

Крім того, представником ОСОБА_1 було заявлено клопотання про зупинення провадження у даній справі до вирішення по суті цивільної справи № 201/253/14-ц за позовом ОСОБА_6, ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання недійсним кредитного договору, яке також залишено апеляційним судом без задоволення.

Відповідно до ст. 201 ЦПК України суд зобов'язаний зупинити провадження у справі у разі неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного, цивільного, господарського, кримінального чи адміністративного судочинства.

Разом з тим, апеляційний суд не звернув уваги, що визнання недійсним кредитного договору у справі № 201/253/14-ц впливає на вирішення цієї справи.

Про вищевказане було зазначено ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 лютого 2015 року, проте апеляційний суд вимоги ухвали суду касаційної інстанції не виконав.

Також є помилковим посилання апеляційного суду на заяву ОСОБА_3, в якій вона визнає, що кошти за кредитним договором були отримані та використані нею, оскільки вона не є належним доказом не укладення кредитного договору між ОСОБА_1 та банком.

Крім того, згідно зі ст. 16 ЦПК України не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з ч. 2 ст. 118 ЦПК України позивач має право об'єднати в одній позовній заяві кілька вимог, пов'язаних між собою.

Відповідно до роз'яснень, викладених в абз. 1 п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» (далі - постанова Пленуму Верховного Суду України № 2), вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суд повинен виходити з того, що згідно зі статтею 124 Конституції України юрисдикція загальних судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, а за чч. 1, 2 ст. 15 ЦПК України у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за КАС України (ст. 17) або ГПК України (ст. ст. 1, 12) віднесено до компетенції адміністративних чи господарських судів. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства.

Абзацом 3 п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 роз'яснено, що вимоги позивача до кількох відповідачів можуть бути об'єднані в одне провадження, якщо ці вимоги однорідні, зокрема такі, які нерозривно пов'язані між собою, або від вирішення однієї з них залежить вирішення інших. Таке об'єднання не допускається, якщо відсутня спільність предмета позову. Не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Оскільки не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом, суд відкриває провадження у справі в частині вимог, які належать до цивільної юрисдикції, і відмовляє у відкритті провадження у справі щодо вимог, коли їх розгляд проводиться за правилами іншого виду судочинства.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 1 липня 2015 року № 6-745цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Суд, вирішуючи спір в частині позовних вимог до ПАТ КБ «Акцент-Банк» вищевказаного не врахував.

Таким чином судом апеляційної інстанції у зв'язку з неповним з᾽ясуванням обставин справи були допущені порушення норм матеріального та процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи.

З огляду на викладене, ухвалу апеляційного суду не можна визнати законною та обґрунтованою й вона підлягає скасуванню, а справа передачі на новий розгляд до суду апеляційної інстанціїз підстав, передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 травня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко