УХВАЛА

іменем україни

23 грудня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Хопти С.Ф.,

Черненко В.А., ШтеликС.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа - публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», про стягнення суми заборгованості за кредитним договором за касаційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 24 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 10 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2013 року товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» (далі - ТОВ «Кей-Колект») звернулось до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 26 червня 2007 року між акціонерним комерційним інвестиційним банком «УкрСиббанк» (далі - АТ «УкрСиббанк»), правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 69 200 доларів США зі сплатою 13,2 % річних з кінцевим строком повернення до 27 червня 2017 року та визначено суму ануїтентного платежу - 1 045 доларів США. Додатковою угодою від 14 лютого 2009 року № 1 було змінено дату кінцевого повернення кредиту до 27 червня 2026 року, зменшено розмір ануїтентного платежу до 750 доларів США. На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 27 червня 2007 року між АТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 було укладено договір поруки. 12 грудня 2011 року між АТ «УкрСиббанк» та товариством було укладено договір факторингу, за умовами якого банк відступив товариству право вимоги за вказаними кредитним договором та договором поруки. Оскільки позичальник та поручитель не виконували зобов'язання за договорами, станом на 1 серпня 2013 року утворилась заборгованість у розмірі 99 054 долари 58 центів США, що еквівалентно 791 743 грн 25 коп., яку позивач просив стягнути з відповідачів на його користь.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 24 грудня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 10 вересня 2015 року, у задоволенні позову ТОВ «Кей-Колект» відмовлено.

У касаційній скарзі ТОВ «Кей-Колект», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення та направити справу на новий судовий розгляд.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано доказів щодо розміру кредитної заборгованості, а також направлення повідомлення про дострокове стягнення всього тіла кредиту та нарахованих процентів, а також набуття ним права вимоги за вказаним договором кредиту.

Апеляційний суд погодився з такими висновками районного суду та вважав, що боржником здійснено останній платіж у лютому 2009 року, тому позивач звернувся до суду за захистом порушеного права у серпні 2013 року після спливу позовної давності, про застосування якої заявили відповідачі.

Проте повністю погодитись з такими висновками апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що 26 червня 2007 року між АТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 69 200 доларів США зі сплатою 13,2 % річних з кінцевим строком повернення до 27 червня 2017 року та визначено суму ануїтентного платежу - 1 045 доларів США. Додатковою угодою від 14 лютого 2009 року № 1 було змінено дату кінцевого повернення кредиту до 27 червня 2026 року, зменшено розмір ануїтентного платежу до 750 доларів США.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 27 червня 2007 року між АТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 було укладено договір поруки.

12 грудня 2011 року між АТ «УкрСиббанк» та товариством було укладено договір факторингу, за умовами якого банк відступив товариству право вимоги за вказаними кредитним договором та договором поруки.

Оскільки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не виконували зобов'язання за договорами, за розрахунком ТОВ «Кей-Колект» станом на 1 серпня 2013 року утворилась заборгованість у розмірі 99 054 долари 58 центів США, що еквівалентно 791 743 грн 25 коп.

Проте апеляційний суд вважав, що вказана сума заборгованості є недоведеною позивачем, зокрема у розрахунку, наданому товариством відсутня сума по тілу кредиту та процентам, що підлягають сплаті щомісяця, у зв'язку з чим вирахувати заборгованість з урахуванням строків позовної давності, на застосування яких наполягав відповідач, є неможливим, а крім того, останній платіж ОСОБА_3 здійснено у лютому 2009 року.

При цьому апеляційний суд у порушення ст. ст. 212-214 ЦПК України не звернув увагу на те, що ТОВ «Кей-Колект» надано довідку-розрахунок залишку заборгованості ОСОБА_3 станом на 12 лютого 2015 року, у якій зазначено заборгованість по щомісячних платежах по тілу кредиту та відсоткам. Крім того, з вказаного розрахунку вбачається, що останній платіж здійснено ОСОБА_3 у вересні 2013 року, а не у лютому 2009 року (а. с. 8-11). Ці обставини підлягають перевірці.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно з ч. 1 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Разом з тим відповідно до вимог ч. 2 ст. 1054 ЦК України та ч. 2 ст. 1050 ЦК України у разі, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.

Перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини, від дня, коли відбулося це порушення.

Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо по кожному простроченому платежу.

У разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України кредитор протягом усього часу - до встановленого договором строку закінчення виконання останнього зобов'язання вправі заявити в суді вимоги про дострокове повернення тієї частини позики (разом з нарахованими процентами - ст. 1048 ЦК України ), що підлягає сплаті.

Апеляційний суд на вказане уваги не звернув, не врахував, що після здійснення платежу у лютому 2009 року, який суд вважав останній платежем, ОСОБА_3 здійснено наступний платіж у листопаді 2011 року, а останній - у вересні 2013 року, тобто він вчиняв дії, що свідчать про визнання ним свого обов'язку, а, відтак, мало місце переривання перебігу позовної давності.

Крім того, апеляційний суд виходив із того, що позивачем не надано доказів направлення відповідачам вимоги про дострокове повернення кредиту, строк повернення якого визначено до червня 2026 року.

Однак апеляційний суд не дав оцінку тому, чи позивач звернувся до суду з вимогою про повне дострокове погашення кредитної заборгованості, чи з вимогою про повернення тієї частини кредиту разом з нарахованими процентами, що підлягає сплаті на час звернення до суду з позовом, не з'ясував, чи мала місце зміна строку виконання основного зобов'язання.

Також не можна повністю погодитись з висновком апеляційного суду щодо припинення договору поруки.

За змістом ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у ч. 4 ст. 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.

Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не може.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов'язань застосоване в другому реченні ч. 4 ст. 559 ЦК України словосполучення «пред'явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред'явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

Отже, виходячи з положень другого речення ч. 4 ст. 559 ЦК України слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого ч. 2 ст. 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов'язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року 6-53цс14, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Також у п. 24 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» судам роз'яснено, щовідповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Отже, у порушення наведеного вище та вимог ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України апеляційний суд не дав оцінки тому, чи кредитор, пред'явивши даний позов, відповідно до ч. 2 ст.1050 ЦК України, змінив строк виконання основного зобов'язання та не з'ясував, коли настав строк виконання основного зобов'язання та чи закінчився строк дії поруки, що має істотне значення при вирішенні питання щодо припинення строку дії поруки. У судовому рішенні апеляційного суду відсутні будь-які мотиви по поруці.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, апеляційним судом не встановлені, судове рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду м. Києва від 10 вересня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко

С.П. Штелик