Номер провадження 2/754/118/15
РІШЕННЯ

Іменем України

04 вересня 2015 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Ярошенка С.В.,

секретаря - Моторенко К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1, яка діє в своїх інтересах та інтересах ОСОБА_2, до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду вказаним з позовом.

Мотивувала свої вимоги тим, що з 21.12.01 року по 28.02.14 року перебувала з відповідачем у шлюбі, від якого мають сина ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1. Вказувала, що за час перебування у шлюбі подружжя придбало автомобіль «Кіа Ріо», д.р.н. НОМЕР_1, земельну ділянку, що знаходиться за адресою: Київська область, Броварський район, Требухівська с/рада, кадастровий номер НОМЕР_2 та земельну ділянку, що знаходиться за адресою: Київська область, Вишгородський район, Старопетрівська с/рада, кадастровий номер НОМЕР_3. Зазначала, що після розірвання з відповідачем, останнім було відчужено вказане майно на користь його батьків без її згоди. Уточнивши позовні вимоги, просила стягнути у вигляді грошової компенсації вартості 60% земельних ділянок у сумі 145 635 грн. та вартості 65/100 частини автомобіля у сумі 75 000 грн.

Крім того, просила стягнути з відповідача витрати на правову допомогу, на проведення експертизи та судовий збір.

У судовому засіданні позивач з представником уточнені вимоги підтримали у повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, зазначивши, що автомобіль не може бути визнаний об'єктом спільного майна подружжя, оскільки гроші на його придбання позивачу були позичені братом та батьком. Оскільки вважає, що придбано автомобіль на особисті кошти, просив в позові відмовити. Крім того, вказував, що спірні земельні ділянки набуті позивачем внаслідок приватизації, які у подальшому були безоплатно відчужені, тому також не є спільним сумісним майном подружжя.

Вислухавши пояснення позивача, представника позивача, представника відповідача, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 21.12.01 року по 28.02.14 року, від якого мають сина ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1.

За час перебування в шлюбі, а саме 08.06.11 року ОСОБА_3 придбав автомобіль «Кіа Ріо», д.р.н. НОМЕР_1, який 18.06.14 року перереєстрований на ОСОБА_4, що підтверджується інформацією, наданою УДАІ ГУМВС України в м. Києві. Вказаний автомобіль проданий за 92 100 грн., згідно довідки-рахунку №485237 від 13.05.14 року.

Згідно відповідей Управління Держземагенства у Вишгородському районі Київської області від 15.10.14 року №2324 та від 27.11.14 року №2602, земельна ділянка за адресою: Київська область, Вишгородський район, Старопетрівська с/рада, кадастровий номер НОМЕР_3, була зареєстрована за ОСОБА_3 09.12.13 року згідно його заяви на підставі Наказу Держземагенства у Київської області від 12.11.13 року.

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 10.10.14 року власником земельної ділянки за адресою: Київська область, Вишгородський район, Старопетрівська с/рада, кадастровий номер НОМЕР_3 є ОСОБА_4 на підставі договору дарування від 22.05.14 року.

Згідно договору дарування від 22.05.14 року укладеному між ОСОБА_3 та ОСОБА_5, останній прийняв в дар зазначену земельну ділянку, належну дарувальнику на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно НОМЕР_4 виданого та зареєстрованого Реєстраційною службою Вишгородського РУЮ Київської області 24.12.13 року.

Як вбачається з відповіді Управління Держземагенства у Броварському районі Київської області №4001 від 16.10.14 року, 21.08.13 року земельну ділянку, що знаходиться за адресою: Київська область, Броварський район, Требухівська с/рада, кадастровий номер НОМЕР_2 було зареєстровано на ім'я ОСОБА_3, яку в подальшому, а саме 28.05.14 року, перереєстровано на ім'я ОСОБА_6.

Згідно договору дарування від 28.05.14 року укладеному між ОСОБА_3 та ОСОБА_6, остання прийняв в дар зазначену земельну ділянку, належну дарувальнику на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії САЕ №970541 зареєстрованого Реєстраційною службою Броварського МУЮ Київської області 21.08.13 року.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини ( навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.п. 23, 24 своєї постанови від 21.12.2007 року N 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

При визначенні майна, яке підлягає поділу, необхідно вирішити питання, коли саме сторонами припинений шлюб; обсяг спільного майна, нажитого за час ведення спільного господарства; джерел його придбання, наявності боргів подружжя за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Статтею 63 Сімейного Кодексу України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ст. 69 Сімейного Кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, згідно із ст. 70 Сімейного Кодексу України, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сімї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї.

В своїх запереченнях щодо позову відповідач вказує на те, що кошти на придбання автомобіля, в розмірі 117 820 грн., були його особистими коштами, оскільки позичені: у батька - в розмірі 70 000 грн., що підтверджується копією ощадної книжки ОСОБА_4, зокрема часом зняття відповідних сум, у його брата - ОСОБА_7 - у розмірі 6 000 доларів США, що підтверджується відповідною розпискою від 07.06.11 року та квитанцією від 07.06.11 року про обмін вказаної суми валюти.

Частиною 1 статті 57 Сімейного кодексу України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

В своїх показах в судовому засіданні свідок ОСОБА_7 зазначив, що він позичав ці кошти брату у автомобільному салоні про купівлі спірного автомобіля та про те, що брат ще винен йому 1 543 долари США.

У подальшому вказаний автомобіль проданий ОСОБА_4 за 92 100 грн., згідно довідки-рахунку №485237 від 13.05.14 року.

Доказів наявності необхідних грошових коштів на купівлю автомобіля у подружжя, як доказів і придбання спірного автомобіля за спільні кошти подружжя, позивач суду не надала, до суду про визнання договору, за яким спірний автомобіль перейшов у власність ОСОБА_4, недійсним як такого, що укладений другим з подружжя без її згоди не зверталась.

За таких обставин, суд дійшов до висновку про придбання відповідачем автомобіля хоча за час шлюбу, але за кошти, які належали йому особисто, а тому в задоволенні позовних вимог в частині стягнення компенсації вартості 65/100 частини автомобіля вважає необхідним відмовити.

Щодо вимоги про стягнення грошової компенсацію вартості 60% земельних ділянок, що знаходяться за адресою: Київська область, Броварський район, Требухівська с/рада, кадастровий номер НОМЕР_2 та Київська область, Вишгородський район, Старопетрівська с/рада, кадастровий номер НОМЕР_3, дана вимога не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно п. 5 ч. 1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Спірні земельні ділянки була набуті відповідачем внаслідок приватизації, позивачем не надано доказів того, що спірні земельні ділянки були приватизовані ОСОБА_3 понад норми безоплатної приватизації, у зв'язку з чим суд дійшов висновку про те, що спірні земельні ділянки є особистою приватною власністю відповідача та поділу не підлягають. У подальшому вищезазначені земельні ділянки були подаровані, тобто безоплатно відчужені на користь ОСОБА_4 та ОСОБА_6

Крім того, позивач на зверталася до суду з позовом про визнання зазначених договорів дарування недійсними у відповідності до ст. 65 Сімейного Кодексу України.

Виходячи з наведеного, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог про стягнення компенсації за частину спірного майна.

Оскільки суд відмовляє у задоволенні позовних вимог, вимоги про стягнення судових витрат, згідно ст. 88 ЦПК України, також залишаються без задоволення.

На підставі вищенаведеного та керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 61, 88, 212, 213, 215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову позовом ОСОБА_1, яка діє в своїх інтересах та інтересах ОСОБА_2, до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду міста Києва через Деснянський районний суд м. Києва протягом 10 днів з дня його проголошення.

Головуючий