Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2015 рокум. Київ

Суддя Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ

ЖуравельВ.І.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 15 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 9 листопада 2015 року в справі за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5, ОСОБА_6, до ОСОБА_2, третя особа - виконавчий комітет Ужгородської міської ради, про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення у квартиру та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_3, ОСОБА_4 звернулися до суду із указаним вище позовом в інтересах ОСОБА_5, ОСОБА_6, посилаючись на те, що останні є особами із числа дітей, позбавлених батьківського піклування, оскільки їх мати померла, а батько відмовився від них.

Рішенням виконкому Ужгородської МР від 6 вересня 2002 року № 312 над ними була встановлена опіка, а опікуном була призначена ОСОБА_7

З того часу діти були влаштовані на виховання до опікуна за адресою: АДРЕСА_1, де проживають по теперішній час.

Разом із тим з моменту народження ОСОБА_5, ОСОБА_6 проживали зі своєю матір'ю за адресою: АДРЕСА_3, як члени сім'ї наймача і на даний час зареєстровані за вказаною адресою.

Також у зазначеному житловому приміщенні зареєстрований їхній дядько ОСОБА_2, який тривалий час не проживає у квартирі, оскільки мешкає разом з дружиною за адресою: АДРЕСА_2.

Водночас квартиру він здає в оренду різним стороннім особам без згоди позивачів, КП «ЖРЕР № 1» та без відповідного письмового договору з наступною реєстрацією останнього в КП «ЖРЕР № 1».

Внаслідок таких незаконних дій відповідач створив позивачам перешкоди у реалізації права на користування цим жилим приміщенням.

З огляду на зазначене, позивачі просили зобов'язати ОСОБА_2 не чинити перешкоди у користуванні спірною квартирою, вселити ОСОБА_5, ОСОБА_6 у вказану квартиру.

ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що відповідачі втратили право на користуванням квартирою, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3, з тих підстав, що з моменту досягнення повноліття ними не вчинялись жодні дії щодо вселення до квартири.

Таким чином, відсутність ОСОБА_5 протягом майже 6 років, а ОСОБА_6 - 4 років без поважних причин дає всі підстави для визнання їх такими, що втратили право на користування вищевказаним житловим приміщенням.

Враховуючи викладені обставини, ОСОБА_2 просив визнати ОСОБА_5, ОСОБА_6 такими, втратили право на користування квартирою АДРЕСА_3

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 15 червня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 9 листопада 2015 року, позов ОСОБА_5, ОСОБА_6 задоволено.

Зобов'язано ОСОБА_2 не чинити перешкоди ОСОБА_5, ОСОБА_6 у користуванні жилими приміщеннями квартири АДРЕСА_3

Вселено ОСОБА_5 і ОСОБА_6 у квартиру АДРЕСА_3.

У задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати оскаржувані рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

У відкритті касаційного провадження по вищевказаній справі слід відмовити, виходячи з наступного.

Зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних рішень вбачається, що скарга є необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності рішень судів попередніх інстанцій.

Задовольняючи первісний позов та відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції, із висновками якого погодився й апеляційний суд, вірно застосувавши положення ст. ст. 65, 71 ЖК Української РСР, Закону України «Про охорону дитинства», оцінивши докази відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України, із дотриманням норм процесуального права, обґрунтовано виходив із того, що за ОСОБА_5 і ОСОБА_6 збереглося право на проживання у спірному жилому приміщенні, оскільки вони були влаштовані на виховання до опікуна, а після досягнення ними повноліття ОСОБА_2 чинив їм перешкоди у користуванні квартирою.

За таких обставин, встановивши факти та зумовлені ними правовідносини, суди попередніх інстанцій правильно застосували норми процесуального права та ухвалили правильні по суті рішення, підстав для скасування яких не вбачається.

Доводи скарги зводяться до оцінки доказів, проте в силу ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Керуючись п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України,

у х в а л и в:

Відмовити ОСОБА_2 у відкритті касаційного провадження в справі за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5, ОСОБА_6, до ОСОБА_2, третя особа - виконавчий комітет Ужгородської міської ради, про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення у квартиру та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням.

Копію ухвали разом з доданими до касаційної скарги матеріалами направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Вищого спеціалізованого

суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ В.І. Журавель