Провадження № 22-ц/780/6968/15 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 18 22.12.2015
РІШЕННЯ

Іменем України

22.12. 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого Дмитрієвої Л.Д.

Суддів:ОСОБА_2,ОСОБА_3

при секретарі: Петленко І.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Києво-Святошенського районного суду Київської області від 21.03.2014 року за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, 3-я особа ТОВ «Інвестиційна Консалтингова компанія «Сіті ОСОБА_6» про стягнення заборгованості за договором та відшкодування моральної шкоди,-

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Києво-Святошенського районного суду Київської області від 21.03.2014 року позовні вимоги ОСОБА_5 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 27 310 грн. 78 коп. заборгованості за договором. 1000 грн. моральної шкоди. 900 грн. витрат на правову допомогу, 273 грн. 11 коп. судового збору, а всього 29 483 грн. 89 коп.

В решті позову відмовлено.

В апеляційній скарзі апелянт вважає, що оскаржуване рішення є не законним, посилається на порушення судом норм процесуального та матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити по справі нове рішення,яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі..

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню в частині стягнення моральної шкоди

Відповідно до вимог ст. 309 ЦПК України підставами для зміни рішення суду першої інстанції є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права судом першої інстанції .

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особин підприємця серії В02 № 340319 від 24.04.2007 виданим Шевченківською районною в м.Києві державною адміністрацією, позивач займається підприємницькою діяльністю та надає посередницькі послуги з продажу об'єктів нерухомості.

31.05.2013 року між сторонами було укладено договір про надання агентської послуги з продажу об'єкта нерухомості, а саме двокімнатної квартири АДРЕСА_1.

Позивачем було надано, а відповідачем повністю прийнято всі попередньо погоджені послуги, перелік яких викладено у пункті 1.1 договору.

Відповідно до пункту 3.2 договору вартість наданих позивачем послуг складає 16 300 гривень.

Згідно пункту 2.6 договору зобов'язання виконавця перед замовником вважаються виконаними повністю, якщо замовник підписала попередній договір про намір укласти договір купівлі продажу з покупцем..

Свої зобов'язання за договором позивач виконав у повному обсязі, оскільки 31.05.2013 між відповідачем та третьою особою в присутності представника агентства ТОВ «Інвестиційна Консалтингова Компанія «Сіті ОСОБА_6»» було укладено договір про наміри щодо купівлі-продажу нерухомого майна, а саме двокімнатної квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2.

Основний договір купівлі-продажу квартири було укладено між відповідачем та третьою особою 23.07.2013. що свідчить про виконання позивачем взятих на себе зобов'язань за договором.

Однак, у порядку та строки встановлені договором п. 3.4. свої зобов'язанні відповідач не виконала та не оплатила позивачу надані їй послуги.

27.07.2013 року позивачем на адресу відповідача, було направлено вимогу щодо виконання зобов'язань за договором.

Згідно із вимогами ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношенпя. у яких одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь, іншої сторони (кредитора) певну дію, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За ст.. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Так, згідно пункту 4.2 договору у разі порушення замовником строків оплати замовник зобов'язується сплатити пеню в розмірі 1% від несплаченої суми за кожен день прострочення.

Відповідно до пункту 4.1 договору оплата послуг відповідачем мала бути проведена не пізніше 30.06.2013 року .

Розмір основного зобов'язання складає 16300,00 грн., а тому пеня за один день прострочення складає: 16300.00 гри. х 0,01 (1%) 163 гривні пені за один день прострочення зобов'язання. За період з 01.07.2013 по 05.09.2013 . шляхом підрахування загальної кількості календарних днів, що минули, відповідач прострочила виконане зобов'язання па 67 днів, тобто загальний розмір пені становить 10 927 гривень за весь період прострочення зобов'язання.

Згідно ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, тобто 16300,00 грн. (основне зобов'язання) х 0,03 (3%) 489,00 грн. в рік; 489.00 гри. * 365 днів (кількість днів у році) 1.34 грн. на один день.

Враховуючи, що відповідач прострочила виконання грошового зобов'язання на 67 днів, три проценти річних складають: 84.78 гривень річних, що також підлягають стягненню з відповідача. Загальний розмір коштів складає 27 310. 78 гривень.

Вирішуючи спір, суд правильно встановив, що між сторонами виникли правовідносини з приводу договору та правильно застосував норми матеріального права, які регулюють ці правовідносини, пославшись зокрема на положення ст.ст. 509,526,625 ЦК України, і прийшов до обґрунтованого висновку про задоволення вимог про стягнення з відповідачки заборгованості за договором з урахуванням індексу інфляції.

Доводи апеляційної скарги вказаного висновку суду не спростовують, оскільки ті обставини, на які посилається апелянт в обґрунтування цих доводів не підтверджені належними та допустимими доказами.

В той же час, задовольняючи позов в частині вимог про відшкодування моральної шкоди, суд не звернув уваги на те, що відповідно до п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної шкоди розглядаються зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень; у випадках, передбачених законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов'язань, які підпадають під дію Закону України «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов'язання і передбачають відшкодування моральної шкоди.

При покладенні на відповідачку обов'язку відшкодувати моральну шкоду суд безпідставно застосував положення ст.1167 ЦК України, яка на спірні правовідносини не поширюється, оскільки регулює позадоговірні (деліктні) відносини. Нормами ж матеріального права, на підставі яких суд вирішив спір, право на відшкодування моральної шкоди не передбачено.

Судова колегія вважає, що рішення в частині задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст.307,309 ЦПК України судова колегія,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Києво-Святошенського районного суду Київської області від 21.03.2014 року в частині стягнення моральної шкоди скасувати та відмовити ОСОБА_5 в задоволенні вимог про стягнення моральної шкоди з ОСОБА_4.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено в касаційній інстанції протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: