АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження
Доповідач - Українець Л.Д.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 вересня 2015 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого - Українець Л.Д.

суддів - Оніщука М.І.,

- Крижанівської Г.В.,

за участю секретаря - Троц В.О.,.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 06 липня 2015 року в справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Генерального прокурора України про відшкодування шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2015 року позивач звернулася в суд з позовом до відповідача про відшкодування шкоди.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 05 червня 2015 року позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 06 липня 2015 року позовну заяву визнано неподаною та повернуто позивачу.

Не погоджуючись з ухвалою, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу та направити справу для відкриття провадження та розгляду справи по суті.

Зазначає, що не внісши до ЄРДР її заяву про порушення суддями адміністративних судів її прав, Генеральний прокурор України порушив ст. ст. 6, 7 Конвенції «Про захист прав людини та основоположних свобод».

Вказує, що експерт, провівши дослідження по даній справі, надав би висновок про те, чи завдано їй немайнову шкоду відповідачем та який розмір становить компенсація за завдані їй страждання.

Посилається, що відповідно до ст. 31 ЦПК України крім прав та обов'язків, визначених у ст. 27 цього Кодексу, позивач має право протягом усього часу розгляду справи, зокрема, збільшити або зменшити розмір позовних вимог.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з'явилися у судове засідання, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню.

Визнаючи позовну заяву неподаною та повертаючи її позивачу, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не усунуто недоліки, зазначені в ухвалі від 08.06.2015 року, а саме, не вказано в чому полягає моральна шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно, з яких міркувань виходить позивач, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1, 2 ст.121 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 119 і 120 цього Кодексу, або не сплачено судовий збір, постановляє ухвалу, в якій зазначаються підстави залишення заяви без руху, про що повідомляє позивача і надає йому строк для усунення недоліків, який не може перевищувати п'яти днів з дня отримання позивачем ухвали.

Якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 119 і 120 цього кодексу, сплатить суму судового збору позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Інакше заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Стаття 119 ЦПК України містить загальні вимоги до позовної заяви, зокрема, в позовній заяві повинні бути викладені обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

Окрім того, у п. 4 Постанови пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995 року у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Залишаючи позовну заяву без руху, суд першої інстанції підставно виходив з того, що заява не відповідає вимогам ст.ст.119 ЦПК України, що відповідає фактичним обставинам, оскільки позивач не зазначила не лише обґрунтування розміру заподіяної їй шкоди, але й не визначилася і з позовними вимогами в цій частині, зазначивши в позовній заяві, що для визначення розміру немайнової шкоди вона просить призначити судово-психологічну експертизу.

У суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 пояснила, що зможе визначити свої вимоги лише після того, як буде висновок експерта, який визначить, що така шкода їй заподіяна та встановить її розмір.Після цього вона визначить свої позовні вимоги.

Стаття 31 ЦПК України дійсно передбачає право сторони збільшити або зменшити розмір позовних вимог, але не звільняє позивача від обов'язку в позовній заяві визначити їх розмір і викласти обставини, якими позивач обґрунтовує такі вимоги.

Ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 05 червня 2015 року про залишення позовної заяви без руху позивач отримала 25.06.2015 року.

Станом на 06.07.2015 року недоліки, визначені у вказаній вище ухвалі, ОСОБА_1 не усунула.

За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про повернення заяви позивачу, у зв'язку з неусуненням недоліків, викладених в ухвалі суду від 05 червня 2015 року, оскільки ст. 119 ЦПК України визначено форму і зміст позовної заяви, а статтями 120,121 ЦПК України визначено наслідки такої невідповідності.

Оскаржувана ухвала суду не суперечить прецедентній практиці Європейського суду з прав людини, яка виходить з того, що реалізуючи n. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух. Правосуддя має бути швидким. Тривала невиправдана затримка процесу практично рівнозначна відмові в правосудді. (Рішення Суду у справі Жоффр де ля Прадель проти Франції від 16.12.1992 р., (Judgement of ECHR of 16 December 1992 De Geouffre de la Pradelle v. France // Series A N 253- В).

З цього приводу прецедентними є також рішення Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28 жовтня 1998 року та «Креуз проти Польщі» від 19 червня 2001 року. У вказаних рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 312 ЦПК України, розглянувши скаргу на ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає ухвалу без змін, якщо судом першої інстанції постановлено ухвалу з додержанням вимог закону.

Оскільки ухвалу постановлено з дотриманням норм процесуального права, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав до її скасування.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 312-315 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 06 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з часу її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий:

Судді: