Справа № 755/7660/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" серпня 2015 р. Дніпровський районний суд міста Києва в складі:

головуючої судді Антипової Л.О.

при секретарі Філімоновій Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Епіцентр К» до ОСОБА_1, третя особа Приватне акціонерне товариство «Європейський страховий альянс» про стягнення відшкодування матеріальної шкоди в порядку регресу,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача ОСОБА_2 на його користь 120000,00 грн. матеріальної шкоди та судові витрати. Свої вимоги обґрунтовує тим, що з відповідачем по справі знаходиться в трудових відносинах з 18 листопада 2010 року та працює на посаді водія міжнародних перевезень і за суміщенням професій експедитором. Вказує, що 30 квітня 2012 року з відповідачем укладений договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність. Виконуючи свої трудові зобов'язання відповідач 21 лютого 2012 року, керуючи автомобілем марки «Volvo-FH 12420», р.н. НОМЕР_1, який на праві власності належить позивачу, на нерегульованому перехресті нерівнозначних доріг, не врахував дорожньої обстановки, не надав дорогу транспортному засобу якій рухався по головній дорозі, в результаті чого здійснив зіткнення з автомобілем марки «Volvo-FH 12420», р.н. НОМЕР_2, який на праві власності належить ОСОБА_3, чим завдав останньому матеріальної шкоди в сумі 195000,00 грн., що підтверджується звітом про оцінку автомобіля №0080/12_0429_13 від 14.04.2013року. ПрАТ «Європейський страховий альянс» виплатило ОСОБА_3 страхове відшкодування в розмірі 49490,00 грн., в межах страхового поліса. В зв'язку з тим, що вказане страхове відшкодування не покривало матеріальні збитки завдані відповідачем, ОСОБА_3 останній звернувся до суду з позовом до позивача про стягнення різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою. Представник позивача зазначив, що 03 листопада 2014 року між ОСОБА_3 та ТОВ «Єпіцентр К» була укладена мирова угода, за якою позивач взяв на себе зобов'язання відшкодувати збитки завдані відповідачем. Також зазначив, що відповідно до ч.1 ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

До суду від представника позивача надійшли пояснення до позовної заяви в якій він вказує, що цивільна справа №755/14074/14- ц була закрита ухвалою Дніпровського районного суду від 11 грудня 2014року за клопотанням ОСОБА_3 в зв'язку з добровільним відшкодуванням суми збитків, ТОВ «Єпіцентр К», ані мировою угодою як він вказав у позовній заяві.

Третя особа в судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином. До суду надійшло пояснення в якому просить справу розглядати за її відсутності.

Представник відповідача проти позову заперечував, при цьому посилався на те, що відповідно до п.4 ст. 130 КЗпП України «На працівників не може бути покладена відповідальність за шкоду, яка відноситься до категорії нормального виробничо-господарського риску, вказував на не проведену судову експертизу в цивільній справі №755/14074/14- ц з метою визначення дійсної вартості матеріального збитку, зазначив, що договір про повну матеріальну відповідальність укладався між сторонами через два місяці після ДТП та не має зворотної дії у часі, наполягав на застосуванні строків позовної давності встановленої ст. 233 КЗпП України для звернення до суду з даним позовом, оскільки не обґрунтовано поважність причин пропуску строку, а відтак вважає, що відповідно до Постанови Пленуму ВСУ «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992. №9 є підставою для відмови у задоволенні позові. Відповідач повністю підтримав думку свого представника.

Суд, вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи та зібрані по справі докази приходить до наступного.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.232 КЗпП України трудові спори розглядаються за заявою власника або уповноваженого ним органу про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації.

Згідно ст.138 КЗпП України для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 цього Кодексу.

В судовому засіданні встановлено, що позивач вказаних норм закону не довів.

Згідно ч.2 ст.130 КЗпП України при покладенні матеріальної відповідальності права та законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винним протиправними діями ( діями, бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками" від 29 грудня 1992року №14 п.8 розглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, установою, організацією, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності передбачено, що матеріальній відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей (недостача, зіпсуття), переданих йому для зберігання або інших цілей (п.1 ст.134 КЗпП України), суд зобов'язаний перевірити чи належить відповідач до категорії працівників, з якими згідно ст.135-1 КЗпП України може бути укладено такий договір та чи був він укладений".

Суд не приймає до уваги посилання позивача на укладений договір про повну матеріальну відповідальність відповідача, бо він укладався між сторонами лише через два місяці після дорожньо-транспортної пригоди.

Статтями 132, 134 КЗпП України передбачено, що за шкоду, заподіяну підприємству при виконанні трудових обов'язків, працівники, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини, у випадках укладання письмового договору про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності.

Представник відповідача в судовому засіданні наполягав на застосуванні строку позовної давності, посилаючись на те, що факт ДТП в який винний відповідач був відомий позивачу на момент пригоди 21.02.2012 року, а з позовом до суду підприємство звернулось 09.04.2015 року.

Відповідно до ч. 3 ст. 233 КЗпП України для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками" від 29 грудня 1992року №14 п.20 Судам необхідно перевіряти, чи додержаний власником або уповноваженим ним органом встановлений ст. 233 КЗпП річний строк з дня виявлення заподіяної працівником шкоди для звернення в суд з позовом про її відшкодування. Цей строк застосовується і при зверненні із заявою прокурора.

Днем виявлення шкоди слід вважати день, коли власнику або уповноваженому ним органу стало відомо про наявність шкоди, заподіяної працівником. Днем виявлення шкоди, встановленої в результаті інвентаризації матеріальних цінностей, при ревізії або перевірці фінансово-господарської діяльності підприємства, установи, організації, слід вважати день підписання відповідного акта або висновку.

Право регресної вимоги до працівника виникає з часу виплати підприємством, організацією, установою сум третій особі і з цього ж часу обчислюється строк на пред'явлення регресного позову, а тому звернення позивача до суду було вчасним.

Враховуючи докази, оцінку яким суд дав вище, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог

Керуючись вимогами ст.130, ст.134, ст.138, п.4 ч.1 ст.232 КЗпП України, постановою Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками" від 29 грудня 1992року №14, ст.ст.3, 79, 88, 209, 212, 213, 214, 215, 218, 292, 294 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

В позові Товариства з обмеженою відповідальністю «Епіцентр К» до ОСОБА_1, третя особа Приватне акціонерне товариство «Європейський страховий альянс» про стягнення відшкодування матеріальної шкоди в порядку регресу - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення через Дніпровський районний суд м. Києва до Апеляційного суду м. Києва.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя