Ухвала

іменем україни

16 грудня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Хопти С.Ф.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про розірвання договору банківського вкладу та стягнення грошових коштів, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним вище позовом, у якому просив достроково розірвати договір банківського вкладу від 20 травня 2013 року та стягнути з публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») на його користь кошти у розмірі 4 256,79 доларів США, з яких: 4 тис. доларів США - сума вкладу, 256,79 доларів США - проценти.

На обґрунтування своїх вимог посилався на те, що 20 травня 2013 року у м. Севастополі між ним та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір № SAMDN1637 «Стандарт», відповідно до якого він передав банку у платне строкове користування кошти у розмірі 4 тис. доларів США зі сплатою 8% річних, з терміном повернення до 20 серпня 2013 року. Починаючи з 20 серпня 2013 року до 20 березня 2014 року банк неналежним чином виконував умови договору та не в повному обсязі сплачував проценти, а з 20 квітня 2014 року взагалі перестав їх виплачувати, внаслідок чого утворилася заборгованість у розмірі 256,79 доларів США. 26 грудня 2014 року він звернувся до банку з письмовою заявою про повернення вкладу та нарахованих відсотків, на що отримав відповідь, що у зв'язку з окупацією АР Крим виконання банком зобов'язань за депозитними рахунками, відкритими в кримських відділеннях ПАТ КБ «ПриватБанк», є неможливим.

Ураховуючи наведене, позивач просив позов задовольнити.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 квітня 2015 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 вересня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено. Договір строкового банківського вкладу (депозиту) від 20 травня 2013 року № SAMDN «Стандарт», укладений між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк», розірвано та стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 грошові кошти за договором строкового банківського вкладу (депозиту) від 20 травня 2013 року № SAMDN1637 «Стандарт» у сумі 4 тис. дол. США та проценти у розмірі 256,79 дол. США, всього 4 256,79 дол. США. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення місцевого суду, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення апеляційного суду зазначеним вимогам закону не відповідає.

Судом установлено, що 20 травня 2013 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» у відділенні, що розташоване у м. Севастополі, було укладено зазначений вище договір, відповідно до якого позивач передав банку у платне строкове користування кошти у розмірі 4 тис. доларів США зі сплатою 8 % річних та терміном повернення до 20 серпня 2013 року, тобто на 3 місяці.

Згідно з п. 7 вказано договору, якщо після закінчення клієнт не заявив банку про намір забрати свої кошти, вклад автоматично подовжується ще на три місяці.

Строк вкладу ОСОБА_1 подовжувався неодноразово без явки до банку.

Пунктом 10 договору передбачено право сторін достроково розірвати договір, повідомивши про це іншу сторону за два банківських дні до дати його розірвання.

26 грудня 2014 року ОСОБА_1 на адресу ПАТ КБ «ПриватБанк» було направлено нотаріально завірену заяву про розірвання договору та повернення суми вкладу з нарахованими відсотками.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив із його недоведеності. Зокрема, суд зазначив, що на підтвердження своїх вимог позивачем не надано оригіналів документів - договору та квитанцій, а лише їх копії, а надана копія квитанції не містить належних реквізитів банку - печатки (штампа).

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове про задоволення позову, апеляційний суд виходив із того, що ПАТ КБ «ПриватБанк» не звільняється від виконання зобов'язання через неможливість такого виконання його філією, наявність факту укладення між сторонами депозитних договорів, відкриття рахунків та надходження грошових коштів від позивача відповідачем не спростовано.

Проте з таким висновком апеляційного суду погодитися не можна.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною 1 статті 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно із частиною 2 статті 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Закон визначає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Жоден доказ не має наперед встановленого значення.

З матеріалів справи, зокрема журналу судового засідання, вбачається, що суду для огляду надавалися оригінали договору та платіжного документа про внесення позивачем коштів.

Письмові докази, як правило, подаються в оригіналі. Якщо подано копію письмового доказу, суд має право вимагати подання оригіналу (ч. 2 ст. 64 ЦПК України).

Оригінали письмових доказів, як зазначено у ст. 138 ЦПК України, до набрання судовим рішенням законної сили повертаються судом за клопотанням осіб, які їх подали, якщо це можливо без шкоди для розгляду справи. У справі залишається засвідчена суддею копія письмового доказу.

Незважаючи на зазначені вище вимоги процесуального закону, матеріали справи не містять ні оригіналів договору та платіжного документа, ні засвідчених суддею їх копій.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 зазначав, що договір депозитного вкладу оформлювався підрозділом Кримської філії ПАТ КБ «ПриватБанк».

Згідно з пунктом 2.9 глави 2 «Приймання готівки» розділу ІV «Касові операції банків філій, відділень з клієнтами» Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 01 червня 2011 року № 174, банк (філія, відділення) зобов'язаний видати клієнту після завершення приймання готівки квитанцію (другий примірник прибуткового касового ордера) або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі. Квитанція або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі, має містити найменування банку (філії, відділення), який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції або напис чи штамп «вечірня» чи «післяопераційний час»), а також підпис працівника банку (філії, відділення), який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку (філії, відділення), засвідчений електронним підписом САБ.

Суд апеляційної інстанції, вирішуючи спір, послався на надану позивачем квитанцію про внесення коштів.

При цьому не звернув уваги на те, що вказана квитанція містить відбиток штампа Печерської філії ПАТ КБ «ПриватБанк» у м. Києві і не зазначив, чи вважає він цю квитанцію оригіналом, чи засвідченою банком копією.

За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов'язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача, та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Однак суд у порушення ст. 10 ЦПК України не сприяв всебічному та повному з'ясуванню обставин справи, не встановив обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, не надав відповідної правової оцінки наявним у матеріалах справи доказам.

Крім того, з п. 9 договору від 20 травня 2015 року, укладеного між сторонами, вбачається, що відсотки за кожні три місяці, на які продовжений мінімальний строк вкладу, нараховуються за відсотковою ставкою для вкладів даного найменування та мінімального строку, на день закінчення попереднього строку вкладу, без укладення додаткової угоди до договору. Розмір діючої ставки за вкладом можливо дізнатись у відділенні або на сайті банку.

Проте суд апеляційної інстанції, задовольняючи позов ОСОБА_1, взяв до уваги його розрахунок за період з 21 лютого до 20 листопада 2014 року за ставкою 8 %, не з'ясувавши, як і яким чином змінювалась відсоткова ставка за весь період.

Враховуючи допущені судом апеляційної інстанції порушення норм матеріального та процесуального права, ухвалене ним рішення не може вважатися законним і обґрунтованим, у зв'язку із чим відповідно до ст. 338 ЦПК України таке рішення підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 вересня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко

С.П. Штелик