АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/3072/15Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 19,27 ОСОБА_1
Доповідач в апеляційній інстанції
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2015 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоОСОБА_2
суддівОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретаріОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 ОСОБА_7 на рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 10 листопада 2015 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості та за зустрічним позовом ОСОБА_6 до Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» про визнання кредитного договору недійсним,

в с т а н о в и л а :

10 березня 2015 року Публічне акціонерне товариство «ВТБ Банк» (далі ПАТ «ВТБ Банк», Банк) звернулося до суду із позовом до відповідача про стягнення заборгованості, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідно до укладеного кредитного договору № R2В від 19 квітня 2013 року ОСОБА_6 отримала кредит у розмірі 100 000 грн. з кінцевим терміном повернення до 19 квітня 2015 року із щомісячною сплатою 24% річних, а також комісійної винагороди за управління кредитом в розмірі 1,69% щомісячно від початкової суми кредиту. За прострочення позичальницею зобов'язань щодо повернення кредиту та сплати інших платежів відповідач повинна платити банку пеню в розмірі 0,5% від суми простроченого зобов'язання за кожен день прострочення.

Однак ОСОБА_6 зобовязання за вказаним договором належним чином не виконувала, в результаті чого станом на 25 липня 2014 року має заборгованість з урахуванням індексу інфляції та 3% річних за порушення зобовязання, а саме: 60220,13 грн. по тілу кредиту, 5278,99 грн. по процентах, 8713,66 грн. за обслуговування кредиту та 7090,39 грн. пені, а всього 81 303,17 грн.

Тому позивач просить суд стягнути з ОСОБА_6 на користь ПАТ «ВТБ Банк» вказану суму заборгованість за кредитним договором від 19.04.2013 року. та судові витрати.

27 квітня 2015 року ОСОБА_6 звернулася до суду із зустрічним позовом до ПАТ «ВТБ Банк» про визнання кредитного договору недійсним, мотивуючи свої вимоги тим, що встановлений кредитним договором № R2В від 19 квітня 2013 року розмір пені у 0,5% за кожен день прострочення зобов'язання є несправедливим.

Крім того позивачка за зустрічним позовом вказує, що в договорі визначено недостатню кількість обов'язків банку щодо позичальника, а порядок зміни процентної ставки з ініціативи банку є дискримінаційним.

Тому просить суд:

- визнати кредитний договір від 19.04.2013 року між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_6 недійсним;

- застосувати наслідки недійсності правочинну та застосувати реституцію, а саме: зобовязати банк зарахувати в рахунок повернення отриманих коштів в сумі 100 000 грн. сплачені кошти з погашення відсотків та за управління кредитом, пені, штрафних санкцій сплачені за недійсним правочином, кредитним договором від 19.04.2013 року;

- зобов'язати банк прийняти від ОСОБА_6 залишок коштів 13 588,96 отриманих за недійсним правочином, кредитним договором від 19.04.2013 року, від загальної суми 100 000 грн.

Рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 10 листопада 2015 року позов ПАТ «ВТБ Банк» задоволено частково.

З урахуванням індексу інфляції та 3 % річних, вирішено стягнути з ОСОБА_6 на користь ПАТ «ВТБ Банк» 60220,13 грн. за кредитом, 5278,99 грн. боргу за процентами, 8713,66 боргу за комісією, а також 742,13 грн. судових витрат, а всього 74955 грн.

Зустрічний позов ОСОБА_6 задоволено частково.

Вирішено визнати недійсним пункти 4.10 і 5.1 кредитного договору № R2В, укладеного 19 квітня 2013 року між ПАТ «ВТБ Банк» і ОСОБА_6.

В апеляційній скарзі, представник ОСОБА_6 ОСОБА_7, вважаючи рішення суду необґрунтованим та ухваленим з грубим порушенням матеріального та процесуального законодавства, просить його скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ПАТ «ВТБ Банк», а зустрічні позовні вимоги ОСОБА_6 задовольнити в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників судового розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтями 213, 214 ЦПК України передбачено, що рішення повинно бути законним і обгрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону ухвалене судове рішення відповідає.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ПАТ «ВТБ Банк», суд першої інстанції, з посиланням на відповідні норми матеріального права, прийшов до висновку, що оскільки відповідачкою та її представником правильність розрахунку суми заборгованості за кредитним договором не заперечувалися, доказів того, що такі суми є меншими також не надали, тому вони підлягають до стягнення в такому розмірі, який зазначений у позові за мінусом суми пені, яка до стягнення не підлягає із-за завищеного її річного розміру, що становить 183%, який значно перевищує розмір процентів за кредитом.

Задовольняючи частково зустрічний позов, суд прийшов до висновку, що хоча пункти 4.10 і 5.1 кредитного договору є несправедливими по відношенню до кредитора і повинні бути визнані недійсними, однак це не тягне за собою визнання недійсним всього договору.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.

Згідно з статтею. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з частиною 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частиною 2 статті 6 ЦК України передбачено, що сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст.629ЦК).

Встановлено, що 19 квітня 2013 року між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_6 було укладено кредитний договір № R2В, за умовами якого позивач надав відповідачу кредит у сумі 100 000 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 24% річних, з кінцевим строком погашення до 19.04.2015 року (а.с. 6-8).

Як вбачається з меморіального ордеру № 66301 від 19 квітня 2013 року, банк перерахував на рахунок відповідачки 100 000 грн. кредиту у відповідності з договором № R2В від 19 квітня 2013 року (а.с. 30).

Відповідно до п.п. 4.2, 4.3 договору ОСОБА_6 повинна була щомісячними платежами до 19 числа кожного місяця відповідно до графіку гасити кредит та сплачувати комісійну винагороду за управління кредитом у розмірі 1,69 % від початкової суми кредиту.

Згідно з п. 5.1 договору у разі прострочення зобов'язань з повернення кредиту та/або сплати процентів за його користування та/або інших платежів згідно з умовами договору ОСОБА_6 зобов'язана сплачувати на користь банку пеню за кожен день прострочення у розмірі 0,5%) від суми прострочених зобов'язань за кожен день порушення виконання зобов'язання.

Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми.

Відповідно до розрахунку банку ОСОБА_6 станом на 25 липня 2014 року має поточну заборгованість за кредитом в сумі 42 721 грн. 30 коп., заборгованість за простроченим кредитом - 16871 грн. 24 коп., у зв'язку з чим їй нараховано 534 грн. 18 коп. індексування інфляції, а також 3% річним за час затримки розрахунку на суму 93 грн. 41 коп.(а.с.20).

Крім того, банком нараховано ОСОБА_6 - 5077 грн. 71 коп. заборгованості за відсотками; 171 грн. 98 коп. інфляційних витрат; 3% річних на суму 29 грн. 30 коп.; 8450 грн. простроченої заборгованості за комісією; 224 грн. 77 коп. інфляційних витрат; 3% річних на суму 38 грн. 89 коп.

Відповідно до розрахунку суми заборгованості по пені за кредитним договором, пеня за несвоєчасну сплату процентів, комісії та кредиту в розмірі 0,5% за кожен день прострочення платежу становить 7090,39 грн. (а.с.113).

Згідно з ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк(термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору, інших актів цивільного законодавства або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до положень ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідачка ОСОБА_6 зобовязання за вказаним договором належним чином не виконувала, в результаті чого станом на 25 липня 2014 року має заборгованість з урахуванням індексу інфляції та 3% річних за порушення зобовязання, а саме: 60220,13 грн. за тілом кредиту, 5278,99 грн. за процентами, 8713,66 грн. за обслуговування кредиту та 7090,39 грн. пені .

Щодо несправедливості умов договору від 19.04.2013 року в розумінні ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», на що вказує апелянт, як на підставу визнання його недійсним.

Так, відповідно до частини 5 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу.

Згідно з ч. ч. 1 - 3, 5, 6 ст. 203 ЦК України: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Пунктом 5 частини З цієї статті визначено, що несправедливим є встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад 50% вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором.

Відповідно до ст. 3 ЗУ «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Колегія судді погоджується з висновком суду першої інстанції, що вимоги п. 5.1 кредитного договору є несправедливими, оскільки за умови нарахування пені за кожен день прострочення у розмірі 0,5 % від суми прострочених зобов'язань за кожен день порушення виконання зобов'язання річний розмір пені становить 183 %. Це значно перевищує розмір процентів за кредитом. Отже, на підставі ч. 5 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» вищевказаний пункт договору є недійсним.

Відповідно до ч. 2 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Апелянт ОСОБА_6, ні в зустрічній позовній заяві, ні в апеляційній скарзі не зазначила, які її права обмежено кредитним договором, які саме обов'язки на неї покладено з порушенням принципу добросовісності.

Суд першої інстанції прийшов до висновку, з яким погодилася і колегія суддів, що суб'єктивне враження позивачки про дисбаланс прав і обов'язків сторін за договором не може бути підставою для визнання договору недійсним в цілому.

Крім того, пунктом 4.10 кредитного договору передбачено, що банк має право ініціювати перегляд та зміну розміру процентної ставки протягом строку дії цього договору. Про необхідність перегляду та зміну розміру процентної ставки банк повідомляє позичальника шляхом направлення проекту договору про внесення змін до цього договору та відповідного листа. Позичальник зобов'язаний протягом 30 днів з'явитись до банку та підписати наданий банком договір про внесення змін. У разі не укладення договору про внесення змін щодо зміни розміру процентної ставки, незважаючи на інші умови цього договору, через 60 днів з дати відправлення листа з проектом договору строк повернення кредиту вважається таким, що настав.

Відповідно до п. 4 ч. 5 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.

Суд визнав пункт 4.10 договору таким, що встановлює дискримінаційні, стосовно споживача, правила зміни відсоткової ставки, оскільки на противагу праву банку збільшувати її розмір не надає позичальнику права вимагати зменшення відсоткової ставки. Крім того, незгода зі збільшенням відсоткової ставки покладає на споживача обов'язок негайно повернути кредит.

Банк погодився з такою позицією суду, так як рішення не оскаржував.

При цьому колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції, що визнання недійсними пунктів 4.10 і 5.1 не тягне за собою визнання недійсним всього договору та застосування наслідків недійсності правочинну, а також застосування реституції, а саме: зобовязати банк зарахувати в рахунок повернення отриманих коштів в сумі 100 000 грн. сплачені кошти з погашення відсотків та за управління кредитом, пені, штрафних санкцій сплачені за недійсним правочином, кредитним договором від 19.04.2013 року.

Пунктом 4.10 банк не скористався, оскільки не змінював процентної ставки.

Зважаючи на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні спору всебічно і повно з'ясував та перевірив всі фактичні обставини справи, об'єктивно оцінив докази та дав їм належну правову оцінку, що мають юридичне значення для її розгляду і вирішення спору по суті, правильно визначив норми матеріального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин та прийняв обґрунтоване і законне судове рішення.

Відповідно до вимог ст.308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 ОСОБА_7 - відхилити.

Рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 10 листопада 2015 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості та за зустрічним позовом ОСОБА_6 до Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» про визнання кредитного договору недійсним залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ на протязі двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий :

Судді :