Провадження № 22-ц/780/3765/15 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 26 16.12.2015
РІШЕННЯ

Іменем України

16 грудня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого судді Суханової Є.М.,

суддів: Данілова О.М., Журби С.О,

при секретарі Бобку О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 та за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Норвік Україна» на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 червня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договорами позики, -

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2013 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним позовом, який мотивував тим, що між ним та ОСОБА_3, ОСОБА_4 у період з 2009 року по липень 2012 року укладались договори позики, згідно з якими він позичив ОСОБА_3 грошові кошти на загальну суму 229 766 грн., а ОСОБА_4 - на загальну суму 575 280 грн., про що відповідачі написали розписки. Посилаючись на те, що відповідачі на його вимогу у травні 2013 року до теперішнього часу борг не повернули, позивач з урахуванням збільшення розміру позовних вимог, просив на підставі статей 1046, 1047, 1048 ЦК України стягнути з ОСОБА_3 заборгованість за договорами позики у сумі 861 660 грн. та заборгованість за процентами у розмірі 26 439 грн. 97 коп., а з ОСОБА_4 просив стягнути заборгованість за договорами позики у розмірі 575 280 грн. та заборгованість за процентами у розмірі 17 652 грн. 43 коп. Крім того, позивач просив стягнути з відповідачів на свою користь судові витрати у розмірі 3 555 грн. 71 коп.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 червня 2014 року в позові ОСОБА_2 відмовлено. Також судом скасовано заходи забезпечення позову у даній справі, що були вжиті ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 грудня 2013 року та ухвалою цього ж суду від 04 квітня 2014 року.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити повністю, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального і процесуального права.

В апеляційній скарзі товариство з обмеженою відповідальністю «Норвік Україна» (далі ТОВ «Норвік Україна»), яке не брало участі у справі, однак вважає, що суд вирішив питання про його права та обовязки, просить рішення суду першої інстанції змінити, виключивши з його мотивувальної частини посилання на те, що ОСОБА_3 отримувала грошові кошти на загальну суму 2 196 003 грн., що належать ТОВ «Норвік Україна», про що оформлялись видаткові касові ордери, посилаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи та порушення норм процесуального права.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст.214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 боргу за видатковими касовими ордерами, суд першої інстанції виходив із того, що вказані ордери не є доказами передачі коштів в борг, оскільки в них чітко вказана підстава платежу, а позивач ОСОБА_2 зазначений як касир, що видав кошти. Крім того, в постанові слідчого СВ першого відділу міліції Шевченківського РУ ГУ МВС України в м.Києві про закриття кримінальної справи від 03 січня 2014 року вказано, що ОСОБА_2 у якості свідка дав покази, що між ним та ТОВ «Норвік Україна» укладено договір доручення про проведення роботи по облагородженню території. ОСОБА_2 для виконання умов договору надавалось право здійснювати оплати по безготівковому рахунку, а також надавати готівку в борг ОСОБА_5, ОСОБА_4 та ОСОБА_6, якими вони можуть користуватись на власний розсуд. У період часу з 2010 по 2012 роки ОСОБА_5 отримувала грошові кошти на загальну суму 2 196 003 грн., що належать ТОВ «Норвік Україна», про що оформлялись видаткові касові ордери, які підписувала ОСОБА_5 У звязку з цим суд дійшов висновку, що позивачем не доведено належність ОСОБА_2 грошових коштів та передачі їх саме в борг, а не на інших підставах.

Обґрунтовано визначившись за позовними вимогами щодо стягнення грошей з ОСОБА_5, що підтверджується також ухвалою Верховного Суду України від 3 липня 2015 року (а.с. 215-217) суд першої інстанції припустився процесуальної помилки щодо позивних вимог щодо стягнення грошей з ОСОБА_4, на що також було звернуто увагу під час касаційного перегляду в Верховному Суді України.

Так, суд першої інстанціїї, відмовляючи у задоволенні вимоги ОСОБА_2 в частині стягнення з ОСОБА_4 боргу по розписці від 29 березня 2010 року, суд виходив з того, що текст вказаної розписки свідчить лише про отримання коштів у сумі 25 000 доларів США. У розписці не вказано на яких умовах та на який строк надано кошти, а відповідач заперечила отримання цих коштів в борг від позивача.

Натомість, колегія суддів, виконуючи вимоги суду касаційної інстанції та переглядаючи справу в апеляційній інстанції, на підтвердження виникнення правовідносин між позивачем та відповідачем-2 шодо стягнення коштів, витребувала у позивача, оригінал розписку (а.с. 194), від 25.11.2009 року, з якого вбачається , що ОСОБА_4 Дмитрієвна отримала в борг у ОСОБА_2 45000 доларів США, які зобовязується повернути протягом 60-ти днів за першої вимогою ОСОБА_2, крім того, на зворотному аркуші (а.с. 195) додатково є розписка на тих же умовах про отримання ще 25000 доларів США.

Колегія суддів ретельно вивчивши зазначений документ, прийшла до висновку, що в ньому чітко зазначена сума грошей, які були передані від позивача відповідачці, умови та строки їх повернення «протягом 60-ти днів» та «за першою вимогою позивача».

Таким чином, суд першої інстанції повинен був зробити наведені вище процесуальні дії, а саме: витребувати оригінал розписки та дати їй належну процесуальну оцінку, як доказу в сенсі вимог ст. 58-59 ЦПК України.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

Тобто, за договором позики позичальник отримує кошти з умовою їх повернення у визначений строк. Це є предметом договору позики. Підтвердженням умов договору позики є розписка позичальника або інший документ.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносини за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Відповідні висновки містяться в постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року (справа № 6-79цс14).

За таких обставин колегія суддів вважає, що у відповідності до статей 1046, 1047 ЦК України, між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 виникли боргові зобовязання, за яким позикодавцем є ОСОБА_2, а позичальником ОСОБА_4, а тому висновки суду про відсутність підстав для задоволення вимоги позивача в цій частині зроблені без повного зясування обставин справи. Рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості.

На думку колегії суддів рішення суду не може бути залишеним без змін та підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову ОСОБА_2 частково.

Колегія суддів вважає, що оскільки ОСОБА_4 не виконала зобовязання за договором позики від 25 листопада 2009 року та грошові кошти ОСОБА_2 не повернула, то з неї на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за договором позики від 25 листопада 2009 року, що згідно із заявою про збільшення позовних вимог, складає 575 280 грн.00 коп. за договором позики та заборгованість за процентами, що становить 17652 грн. 43 коп., а всього 592932 грн. 43 коп. (т. 1, а.с 56-57)

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Згідно з вимогами ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є:

1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими;

3) невідповідність висновків суду обставинам справи;

4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, а також розгляд і вирішення справи неповноважним судом; участь в ухваленні рішення судді, якому було заявлено відвід на підставі обставин, що викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою; ухвалення чи підписання постанови не тим суддею, який розглядав справу.

Апеляційна скарга частково обґрунтована, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог апелянта.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 293, 303, 304, 307, 309, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 та апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Норвік Україна» - задовольнити частково.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 червня 2014 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договорами позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 борг у розмірі 575280 грн. 00 коп. за договорами позики та заборгованість за процентами, що становить 17652 грн. 43 коп., а всього 592 932 (пятсот девяносто дві тисячі девятсот тридцять дві) грн. 43 коп.

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_2 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 1422 грн. 28 коп.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: