Справа № 761/9636/15-ц
Провадження №2/761/4739/2015
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

20 жовтня 2015 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді Рибака М.А.,

при секретарі Савенко О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Шевченківського районного суду міста Києва в залі судових засідань цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, за участю третьої особи: Українського консорціуму «ЕКОСОРБ» про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2015 року ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_2.) звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 (далі по тексту - відповідач, ОСОБА_2.), за участю третьої особи: Українського консорціуму «ЕКОСОРБ» (далі по тексту - третя особа, УК «ЕКОСОРБ») про стягнення заборгованості в сумі 8948928,24 грн., з яких: неустойки в розмірі 8760203,10 грн., 72001,67 грн. трьох процентів річних та 116723,47 грн. інфляційних втрат.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 08.04.2010 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, згідно з яким ОСОБА_2 позичив у ОСОБА_1 1188630,00 грн., що за курсом НБУ складало 150000,00 доларів США. відповідач у передбачений договором строк позику не повернув, в зв'язку із чим 16.05.2012 року позивачем було звернено стягнення на предмет іпотеки, за договором, укладеним 08.04.2010 року між ОСОБА_1 та УК «ЕКОСОРБ» в забезпечення виконання умов договору позики.

Так, позивач вважав, що зверненням стягнення на предмет іпотеки не було задоволено вимог позикодавця щодо стягнення неустойки, інфляційних нарахувань та трьох процентів річних, в зв'язку із чим позивач просив стягнути вказані нарахування за період з 09.05.2010 року по 15.05.2012 року в сумі 8948928,24 грн., з яких: неустойки в розмірі 8760203,10 грн., 72001,67 грн. трьох процентів річних та 116723,47 грн. інфляційних втрат.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив про його задоволення.

В судовому засіданні представник відповідача позов не визнав та просив суд відмовити у його задоволенні, зробивши при цьому заяву про застосування позовної давності.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що 08.04.2010 року між позивачем ОСОБА_1 (за договором - Позикодавець) та ОСОБА_2 (за договором - Позичальник) було укладено договір позики, згідно з умовами якого позичальник позичив (взяв у борг) у позикодавця 1188630,00 грн., що за курсом НБУ на день укладення цього договору становить еквівалент 150000,00 доларів США (а.с. 4).

Згідно із п. 3 договору позики Позичальник зобов'язується повернути Позикодавцю зазначений у п. 1 цього договору борг до дванадцятої години ранку дня восьмого місяця травня року дві тисячі десятого.

Відповідно до п. 5 договору позики якщо борг не буде повернуто Позичальником до визначеного цим договором строку, позикодавець має право стягнути борг шляхом звернення стягнення на будь-яке майно позичальника, на яке згідно з чинним законодавством може бути звернено стягнення, де б воно не знаходилося і з чого б воно не складалося.

08.04.2010 року між ОСОБА_1 (за договором - Іпотекодержатель) та УК «ЕКОСОРБ» (за договором - Іпотекодавець) булу укладено договір іпотеки, згідно з умовами якого на забезпечення виконання зобов'язань за договором позики, Іпотекодавець передав в іпотеку Іпотекодержателеві належне йому на праві власності майно, а саме: нежитлове приміщення магазину з підвалом загальною площею 481,70 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 5-8).

10.05.2010 року ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_2 із вимогою про повернення позики за договором (а.с. 9).

16.05.2012 року між ОСОБА_1 (за договором - Іпотекодержатель та Продавець) та ОСОБА_3 (за договором - Покупець) було укладено договір купівлі-продажу предмету іпотеки - нежитлове приміщення магазину з підвалом загальною площею 481,70 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 11-14).

16.05.2012 року позивач повідомив третю особу про продаж предмету іпотеки та про задоволення вимог за договором позики (а.с. 10).

В зв'язку із тим, що відповідач прострочив виконання зобов'язань за договором позики, позивач розрахував неустойку, інфляційні втрати та три проценти річних за період з 09.05.2010 року по 15.05.2012 року.

Відповідно до п. 4 договору позики у разі прострочення Позичальником термінів повернення позики він зобов'язаний сплатити Позикодавцю суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також неустойку в розмірі 1 % від суми позики за кожен день прострочення починаючи з першого дня.

Таким чином, позивач розрахував за період з дня, наступного за днем повернення позики - 09.05.2010 року по дату задоволення своїх вимог за рахунок продажу предмету іпотеки - 15.05.2012 року неустойку в розмірі 8760203,10 грн., 72001,67 грн. три проценти річних та 116723,47 грн. інфляційних втрат.

Проте, відповідач звернувся до суду із заявою про застосування позовної давності до вказаних вимог, у зв'язку із тим, що оскільки спливла позовної давності до основної вимоги, то і позовна давність спливла і до додаткових вимог.

Щодо стягнення з відповідач неустойки в сумі 8760203,10 грн. суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Згідно із ч. 1 ст. 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання.

Позивачем було розраховано неустойку за період з 09.05.2010 року по 15.05.2012 року.

Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно із ч. 1 ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

У відповідності до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Частиною 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно із п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до абз. 2 та 3 п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 року N 14, оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

За таких обставин, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову в частині стягнення неустойки в сумі 8760203,10 грн. у зв'язку із спливом позовної давності та оскільки про її застосування заявлено відповідачем.

Стосовно позовних вимог в частині стягнення з відповідача 72001,67 грн. трьох процентів річних та 116723,47 грн. інфляційних втрат слід вказати наступне.

Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Вирішуючи зазначене питання, суд виходить з того, що відповідальність, передбачена ст. 625 ЦК, є особливою мірою відповідальності боржника за порушення грошового зобов'язання і може застосовуватися незалежно від застосування кредитором інших видів відповідальності або інших забезпечувальних заходів, зокрема неустойки. Беручи до уваги подібність правової природи ст. 549 ЦК (щодо сплати пені) та ст. 625 ЦК (щодо сплати трьох процентів річних), передбачена цими статтями відповідальність може застосовуватись незалежно одна від одної. Чинне цивільне законодавство не забороняє визначення сторонами в договорі різних видів забезпечення зобов'язань. При цьому нарахування та стягнення неустойки (пені) в разі прострочення виконання зобов'язання (ст. 549 ЦК) є правом кредитора, реалізація якого жодним чином не залежить від застосування інших видів цивільно-правової відповідальності, передбачених законом за порушення зобов'язання (ст. 625 ЦК).

З огляду на зазначене слід дійти висновку про те, що заходи відповідальності за порушення грошового зобов'язання та неустойка є різними правовими інститутами, обмеження можливості одночасного застосування яких законом не встановлена (аналогічна позиція виражена в Постановах Верховного Суду України від 6 червня 2012 р. у справі № 6-49цс12, від 30 жовтня 2013 р. у справі № 6-59цс13)

Слід зазначити, що три проценти річних, так само як і інфляційні витрати на суму боргу, входять до складу грошового зобов'язання, і на відміну від пені не є грошовою санкцією за порушення грошового зобов'язання, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляції і отриманні компенсації (плати) від боржника за користування отриманими ним грошовими коштами, що підлягають сплаті кредитору. Тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов'язання.

Таким чином, п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК встановлюється спеціальна позовна давність в один рік до вимог про стягнення неустойки. Зважаючи на те, що передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання не є неустойкою, положення про скорочену позовну давність в один рік стосується лише вимог про стягнення неустойки і не регулює стягнення боргу з урахуванням відповідальності, передбаченої ч. 2 ст. 625 ЦК. Відповідно до позовних вимог щодо застосування відповідальності, передбаченої ст. 625 ЦК, встановлений загальний строк позовної давності тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК), який може бути збільшений за домовленістю сторін (ст. 259 ЦК).

Згідно із правовою позицією, висловленою Верховним Судом України під час розгляду справи № 6-160цс14 від 19.11.2014 року несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів.

Відповідно до вимог статті 266, частини другої статті 258 ЦК України стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду та починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою.

Таким чином, посилання представника відповідача на те, що оскільки строк позовної давності сплив до основної вимоги, то він сплив і до додаткової вимоги про застосування відповідальності, передбаченої ч. 2 ст. 625 ЦК України, судом відхиляються як такі, що не відповідають вимогам законодавства.

З урахуванням викладеного, а також враховуючи ту обставину, що позивач звернувся до суду із позовом засобами поштового зв'язку 31.04.2015 року, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача, з урахуванням трирічного строку позовної давності, суму інфляційних втрат та трьох процентів річних за період з 31.04.2012 року по 15.05.2012 року.

Оскільки за період з 31.04.2012 року по 15.05.2012 року сума інфляційних нарахувань дорівнює нулю, то позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

За здійсненим судом розрахунком, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 4494,00 грн. трьох процентів річних за період з 31.04.2012 року по 15.05.2012 року, в зв'язку із чим позов підлягає частковому задоволенню.

Керуючись статтями 256, 257, 258, 266, 549, 550, 625, ЦК України, статтями 3, 4, 10, 11, 57-60, 88, 169, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, за участю третьої особи: Українського консорціуму «ЕКОСОРБ» про стягнення заборгованості - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 три проценти річних в сумі 4494,00 (чотири тисячі чотириста дев'яносто чотири) грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в розмірі 243,60 (двісті сорок три гривні 60 копійок) грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

СУДДЯ М.А. РИБАК