Справа № 376/643/15-ц Головуючий у І інстанції Клочко В.М.
Провадження № 22-ц/780/4568/15 Доповідач у 2 інстанції Воробйова Н. С.
Категорія 18 19.10.2015
УХВАЛА

Іменем України

19 жовтня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого судді Воробйової Н.С.

суддів: Березовенко Р.В, Верланова С.М.

при секретарі Бобку О.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні у м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Сквирського районного суду Київської області від 11 червня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_5, приватний нотаріус Фетісова Віталіна Олександрівна, Реєстраційна служба Сквирського районного управління юстиції про визнання договору купівлі продажу житлового будинку недійсним,-

Встановила :

Позивачка звернулася до суду з названим позовом, посилаючись на те, що відповідно до рішення Сквирського районного суду Київської області від 09.02.1976 року за нею було визнано право власності на 1/4 частину житлового будинку за АДРЕСА_1.

18.03.2012 року Виконавчий комітет Горобіївської сільської ради Сквирського району Київської області прийняв рішення, згідно якого визнав за ОСОБА_5 - її матір'ю, право власності в цілому на житловий будинок за АДРЕСА_1.

Як їй стало відомо, в подальшому, 20.10.2014 року ОСОБА_5, будучи введеною в оману її звідною сестрою ОСОБА_7, від її імені, по довіреності продала вказаний житловий будинок синові останньої -ОСОБА_3

Вказувала, що 22.12.2014 року за її адміністративним позовом постановою Сквирського районного суду Київської області рішення Виконавчого комітету Горобіївської сільської ради Київської області від 18.03.2012 року було визнано незаконним.

Вважала, що її мати ОСОБА_5 через похилий вік та стан здоров»я та будучи введеною в оману ОСОБА_7, уклала правочин, за яким розпорядилася належною їй частиною будинку, чим порушила її право як співвласника будинку. Посилаючись на ч.1 ст.16,ст.. ст..202, 203, ч.1 ст.215 ЦК України, просила визнати недійсним договір від 20.10.2014 року та стягнути з відповідача на її користь 1500 грн., сплачених за правову допомогу.

Позивачка в судовому засіданні позов підтримала, просила його задовольнити в повному обсязі. Крім того, наголошувала на тому, що у зв»язку з відчуженням належної їй частини будинку їй було відмовлено у приватизації частини земельної ділянки, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1.

Представник відповідача, у судовому засіданні позов не визнала, зазначала, що спірний житловий будинок, має на праві приватної власності належати їх матері ОСОБА_5, оскільки був побудований нею. Позивачка забезпечена іншим житлом, тривалий час не доглядала та не утримувала житло, мати на законних підставах відчужила майно ОСОБА_3, підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_4 відсутні. ОСОБА_3 є добросовісним набувачем будинку, оскільки отримав його на законних підставах.

Рішенням Сквирського районного суду від 11 червня 2015 року позов задоволено частково.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку за АДРЕСА_1 від 20.10.2014 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Фетісовою В.О. У задоволенні решти вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_7 просила скасувати рішення суду в частині задоволення позовних вимог, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та вимогам закону та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову в цій частині.

Зокрема, посилалася на те, що ОСОБА_5 на підставі рішення Горобіївської сільської ради від 18.03.2012 року отримала у власність житловий будинок АДРЕСА_1, що підтверджується свідоцтвом про право власності на весь житловий будинок. Оскільки ОСОБА_5 має похилий вік (84 роки) та їй фізично важко рухатись, остання 20 жовтня 2014 року надала їй довіреність з питань продажу житлового будинку та в цей день вона, від імені ОСОБА_5 уклала договір купівлі-продажу будинку з ОСОБА_3, за яким останній сплатив продавцю 68515 грн. ; договір був нотаріально посвідчений. Таким чином ОСОБА_3 в установленому законом порядку набув право власності на будинок, є добросовісним набувачем та зареєстрував своє право власності в передбаченому законом порядку. У зв»язку з чим, на думку апелянта, будь-які права позивачки порушено не було, підстав до визнання договору купівлі-продажу спірного будинку недійсним у суду не було. Крім того, апелянт зазначала, що суд безпідставно прийняв до уваги Постанову Сквирського районного суду від 22 грудня 2014 року по адміністративній справі, якою було визнано незаконним рішення Горобіївської сільської ради про визнання права власності на житловий будинок за ОСОБА_5, оскільки про дану постанову їй не було відомо, копію даної постанови вона не отримувала. У зв»язку з чим, вона заявляла клопотання до суду першої інстанції про зупинення провадження у справі з наданням їй можливості оскаржити постанову суду до апеляційного адміністративного суду. Оскільки суд позбавив її спростувати доводи позивачки та відмовив їй у клопотанні щодо зупинення розгляду справи, вона вважає, що судом порушено вимоги ЦПК України.

Апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Згідно із ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57 - 60 ЦПК України.

Статтями 60, 61 ЦПК України встановлені правила звільнення сторони від доказування та розподілу обов'язків по доказуванню між сторонами.

В силу ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, установлених ст. 61 ЦПК України.

Згідно ч.3 ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За положеннями чч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Пунктом 1 Прикінцевих та перехідних положень діючого ЦК України визначено, що цей Кодекс набрав чинності 01.01.2004 року.

Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень діючого ЦК України цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Відповідно до ч.1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих,що пов»язані з його недійсністю.

Частиною 1 ст.236 ЦК україни передбачено, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Згідно зі ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

По справі встановлено, що 09 лютого 1976 року Сквирським районним судом Київської області було прийнято рішення у справі № 2-70/1976 за позовом ОСОБА_5, ОСОБА_4 до ОСОБА_9 про поділ колгоспного двору. Відповідно до рішення, було поділено майно колгоспного двору в с. Лаврики Сквирського району Київської області. ОСОБА_5, ОСОБА_4 та неповнолітній доньці ОСОБА_5 ОСОБА_7 було виділено частини майна, а саме: 3/4 частини хати на 1500 крб., 3/4 хліва на 375 крб., погріб на 150 крб., корову на 300 крб., теля по 50 крб., 2 поросят по 50 крб.., ліжко на 40 крб., шкаф на суму 2486 крб.; стягнуто з ОСОБА_9 149 крб.80 коп.. судових витрат на користь ОСОБА_5; виділено з майна колгоспного двору ОСОБА_9 ? частину майна , а саме: 1/4 частину хати на 500 крб., 1/4 частину хліва на 125 крб., диван на 40 крб.., кровать на 20 крб., грошовий вклад. Рішення суду по справі № 2-70/1976 від 09 лютого 1976 року не оскаржувалося та набрало законної сили 20 лютого 1976 року.

Задовольняючи позовні вимоги позивачки в цій частині позову, суд виходив з того, що за змістом даного рішення вбачається, що ОСОБА_5, ОСОБА_4 та неповнолітня дочка ОСОБА_5 - ОСОБА_7 набули по 1/4 - майна колгоспного двору , у т.ч. на відповідні частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами. Також, 1/4 частина майна колгоспного двору залишилася за ОСОБА_9 (а.с.76). При цьому суд прослався на те, що відповідно до Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах та селищах міського типу Української РСР (п. 22,25 додатка N 1), затвердженої Міністерством комунального господарства Української РСР 31.01.66 та погодженого з Верховним Судом УРСР 15 січня 1966 року, який втратив чинність згідно з наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року, підставою виникнення права власності та правовстановлюючими документами, на підставі яких проводиться реєстрація будинків та домоволодінь, є рішення товариського суду : про розподіл майна колгоспного двору та про розподіл будинку між подружжям (п. 8-а "Положення про товариські суди Української РСР" в ред. Указу Президії Верховної Ради УРСР від 9 грудня 1963 року), у зв»язку з чим дійшов висновку про те, що вище зазначені правові акти не пов'язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації.

По справі також встановлено, що рішенням Виконавчого комітету Горобіївської сільської ради Сквирського району Київської області від 18.03.2012 року за ОСОБА_5 було визнано право власності на житловий будинок за АДРЕСА_1.

За наслідками реєстрації права приватної власності на спірний житловий будинок, Реєстраційною службою Сквирського РУЮ Київської області 08 квітня 2014 року було видано ОСОБА_5 свідоцтво про право власності індексний номер: НОМЕР_1. Підставою реєстрації права власності на спірний житловий будинок в цілому за ОСОБА_5 є рішення виконавчого комітету і Ради депутатів, серія та номер 03-29-06, видане 18 березня 2012 року Горобіївсільською радою Сквирського району Київської області ( а.с.15-15з в .,а.с.120).

20.10.2014 року між ОСОБА_5, від імені якої діяла ОСОБА_7, та ОСОБА_3 , який є сином останньої, було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку за АДРЕСА_1 (а.с. 156-158).

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме мвайно, щодо об»єкта нерухомого майна станом на 17 грудня 2014 року, власником житлового будинку по АДРЕСА_1 є ОСОБА_3, підстава виникнення права власності-договір купівлі-продажу серія та номер 1408, виданий 20.10.2014 року, видавник Фєтисова В.О. приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу (а.с.16).

22.12.2014 року за адміністративним позовом ОСОБА_4 Сквирським районним судом Київської області було прийнято постанову, згідно якої рішення Виконавчого комітету Горобіївської сільської ради Сквирського району Київської області від 18.03.2012 року було визнане незаконним.

Як видно з матеріалів справи, у ході розгляду справи судом першої інстанції представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_7 заперечувала законність даної постанови суду та просила зупинити провадження у справі до вирішення її апеляційної скарги Київським апеляційним адміністративним судом, до якого вона оскаржила дану постанову. Вважаючи порушеним своє право на спростування наданих позивачкою доказів, апелянт посилався на дану обставину і в апеляційній скарзі.

Заперечуючи апеляційну скаргу відповідача, позивачкою в апеляційній інстанції надано Ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду по справі №376/2230/14-а від 15 липня 2015 року у справі за апеляційною скаргою представника третьої особи ОСОБА_5 на постанову Сквирського районного суду від 22 грудня 2014 року за позовом ОСОБА_4 до Горобіївської сільської ради Сквирського району, треті особи: ОСОБА_5, Реєстраційна служба Сквирського районного управління юстиції про визнання незаконним рішення відповідача, визнання свідоцтва про право власності на житловий будинок недійсним та скасування державної реєстрації.

Ухвалою апеляційної інстанції апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 залишено без задоволення. Постанову Сквирського районного суду від 22 грудня 2014 року - залишено без змін.

Як зазначено в ухвалі Київського апеляційного адміністративного суду, суд першої інстанції обґрунтовано послався на рішення Сквирського районного суду від 09 лютого 1976 року, яке набрало законної сили 20 лютого 1976 року, а також відповідно до вимог встановлених законом не визнавалося таким, що не підлягає виконанню на момент винесення спірного рішення відповідачем 18 березня 2012 року. Обставини, які встановлено рішення Сквирського районного суду від 09 лютого 1976 року, зокрема, щодо визнання 1/4 частини майна колгоспного двору за позивачем ОСОБА_4 обов»язкові до суду, що розглядає вказаний цивільно-правовий спір. А тому, на момент винесення відповідачем спірного рішення від 18 березня 2012 року, серія та номер 03-29-06, не було жодних підстав для припинення права власності за позивачем на 1/4 частину майна колгоспного двору - житлового будинку по АДРЕСА_1. У зв»язку з чим, суд апеляційної інстанції зазначив, що Горбіївська сільська рада, приймаючи рішення від 18 березня 2012 року про визнання права власності за ОСОБА_5 на житловий будинок, зобов»язана була з»ясувати усі обставини щодо прав власності на вказаний житловий будинок, а оскільки це не було зроблено, суд першої інстанції обґрунтовано визнав, що рішення від 18 березня 2012 року прийняте радою з перевищенням владних повноважень та є незаконним (а .с.143-144).

В силу положень ч.3 ст.61 ЦПК України встановлені судами обставини не підлягають доказуванню.

Як вже наголошувалося, предметом договору купівлі-продажу від 20 жовтня 2014 року, який було укладено від імені ОСОБА_5 ОСОБА_7 та ОСОБА_3 був житловий будинок АДРЕСА_1, право власності на 1/4 якого належить позивачці ОСОБА_4 На думку колегії, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку, що оспорюваний правочин порушує права та законні інтереси позивачки, як власника частини житлового будинку, а тому має бути визнаний недійсним.

Посилання відповідача на те, що він, у даному випадку, є добросовісним набувачем, придбав будинок на законних підставах, з урахуванням обставин, викладених вище, не заслуговують на увагу.

Інші доводи висновків суду не спростовують.

Згідно ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін , якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Рішення суду відповідає вимогам закону. Підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду відсутні.

Керуючись ст..ст.307, 308 ЦПК України, колегія

Ухвалила :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Сквирського районного суду Київської області від 11 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: