АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 листопада 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого: Невідомої Т.О.

суддів: Головачова Я.В., Соколової В.В.

при секретарі: Ільченко В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві справу за апеляційною скаргою заступника прокурора м. Києва на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 03 вересня 2014 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про визнання права власності на нерухоме майно,

№ апеляційного провадження: №22-ц/796/12389/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Борденюк В.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Невідома Т.О.

в с т а н о в и л а :

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 03 вересня 2014 року задоволено позов ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ФОП ОСОБА_3 про визнання права власності на нерухоме майно.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частини нерухомого майна, а саме на 1/2 частини нежитлової будівлі, загальною площею 104,5 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частини нерухомого майна, а саме на 1/2 частини нежитлової будівлі, загальною площею 104,5 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Стягнуто з ФОП ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 1 310,00 грн.

Стягнуто з ФОП ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір у сумі 1 310,00 грн.

Не погодившись із таким рішенням суду, заступник прокурора м. Києва Тимченко С. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволені позову в повному обсязі. Вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про задоволення позову, оскільки будівництво спірного об'єкту здійснювалось з порушенням вимог чинного законодавства, без належних дозвільних документів на земельній ділянці, яка не була відведена для цієї мети, що є самочинним будівництвом. Зазначає, що судом в порушення вимог ст. ст. 35, 36 ЦПК України не залучено до участі у справі ні Державну архітектурно-будівельну інспекцію України, як орган, на який покладено обов'язки нагляду за дотриманням законів у сфері містобудування, ні Київську міську раду, до повноважень якої належить розпорядження земельними ділянками в межах м. Києва. Крім того, зазначає, що позивачі на час звернення до суду з позовом не були власниками спірної нежитлової будівлі, у зв'язку з чим судом неправомірно застосовано вимоги ст. 392 ЦК України.

В суді апеляційної інстанції представник прокуратури м. Києва Горіна Р.М., Руденко М.В. в інтересах Державної архітектурно-будівельної інспекції України, Коломієць В.С. в інтересах Київської міської ради апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити з наведених в ній підстав.

ОСОБА_10 в інтересах ОСОБА_1, ОСОБА_2 проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, вважала, що спір вирішений судом правильно.

В судове засідання ОСОБА_3 та особисто ОСОБА_1, ОСОБА_2 не з'явилися, про час та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином, ОСОБА_1, ОСОБА_2 забезпечили явку в судове засідання свого уповноваженого представника, а тому, колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в суд апеляційної інстанції, з'ясувавши обставини справи та оговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 20 квітня 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 і ОСОБА_2 було укладено договір оренди нежитлового приміщення, за умовами якого ОСОБА_3 зобов'язався передати у строкове платне користування нежитлову будівлю загальною площею 27,0 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.8-12).

Відповідно до п. 4.1 вказаного договору строк оренди розпочинається з моменту прийняття об'єкта, що орендується за актом передання-приймання відповідно до умов цього договору та триває до 31 січня 2013 року.

Пунктом 6.2.4 договору оренди встановлено, що орендарі мають право здійснювати на власний розсуд поліпшення об'єкта, орендується (реконструкція, реставрація, тощо).

Згідно з п. 6.2.5 договору оренди орендарі мають право набути право власності на об'єкт, що орендується та вимагати від орендодавця визнання права власності на об'єкт, що орендується в повному обсязі за орендарями, за умови що вартість здійснених поліпшень об'єкта, що орендується або створено новий об'єкт орендарями перевищує у два рази і більше вартість об'єкта, що орендується в момент його прийняття в оренду за цим договором або створено новий об'єкт орендарями.

Відповідно до п. 6.3.3 договору оренди у разі набуття орендарями права власності на об'єкт, що орендується відповідно до умов визначених п. 6.2.5 цього договору, не пізніше 20 календарних днів з моменту набуття права власності, вимагати від орендарів сплатити компенсацію, у розмірі десяти відсотків від вартості майна, що перейшло у власність, на момент набуття права власності орендарями на об'єкт, що орендується за цим договором.

Пунктом 10.4 договору оренди якщо в результаті поліпшення фактично створено новий об'єкт орендарі стають його власниками. За умови настання умов погоджених сторонами у п. 6.2.5 цього договору орендар набуває право власності на весь об'єкт, що орендується, при цьому після набуття права власності на об'єкт, що орендується орендар сплачує компенсацію орендодавцю на умовах визначених в цьому договорі.

Зі змісту технічного паспорту на громадський (виробничий) будинок (приміщення) від 16 грудня 2013 року № 23 вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було збільшено загальну площу нежитлової будівлі, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, до 104,5 кв.м. (а.с.25-28).

У серпні 2014 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання права власності на нерухоме майно, обґрунтовуючи його тим, що відповідно до умов укладеного між ними договору оренди, вони провели будівельні роботи з реконструкції з елементами прибудови вище вказаного нежитлового приміщення, а тому відповідно до умов договору оренди набули на нього право власності.

Суд першої інстанції дійшов висновку про законність та обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1, ОСОБА_2 та визнав за ними право власності на нежитлову будівлю розташовану за адресою: АДРЕСА_1, по 1/2 частині будівлі за кожним.

При цьому, ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що на підставі укладеного між сторонами договору оренди вказаного нежитлового приміщення позивачами проведено будівельні роботи з поліпшення даного об'єкту нерухомості, в зв'язку з чим у них виникло право власності на орендоване нерухоме майно як на новостворену річ.

Проте, колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Статтею 331 ЦК України передбачено, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Тобто, об'єкт будівництва набуває статусу новоствореного нерухомого майна лише після прийняття його в експлуатацію та державної реєстрації права власності на нього.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 5 лютого 2014 року по справі № 6-131цс13, порядок та умови набуття права власності на новостворене майно врегульовані положеннями статті 331 ЦК України. Зазначена стаття не передбачає можливості виникнення права власності на новостворене нерухоме майно за рішенням суду.

Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 7 лютого 2014 року № 5 роз'яснено, що до завершення будівництва (створення) майна, а якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, то до моменту прийняття його до експлуатації, або якщо право власності на таке нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, то до моменту державної реєстрації право власності на новостворене майно та об'єкт незавершеного будівництва не виникає.

Отже, законом не передбачено можливість визнання права власності на новостворене майно та об'єкт незавершеного будівництва в судовому порядку, якщо право власності на таке майно не було зареєстроване раніше в установленому законодавством порядку.

Відповідно до положень ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Натомість, ОСОБА_1, ОСОБА_2 не було доведено факту набуття ними права власності на нежитлову будівлю, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, а матеріали справи не містять доказів реєстрації відповідного права власності.

Крім того, відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 04 листопада 2015 року по справі № 6-1920цс15 визначення замовника власником об'єкта будівництва, можливо лише у взаємозв'язку зі статтею 331 ЦК України, а саме із наявністю обов'язкової умови наявності права власності або права користування земельною ділянкою, на якій знаходиться нерухоме майно. В інших випадках відповідно до статті 376 ЦК України таке будівництво та нерухоме майно вважається самочинним будівництвом, а особа яка його здійснила не набуває права власності на нього.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не є ні власниками, ні користувачами земельної ділянки, на якій знаходиться спірна нежитлова будівля за адресою: АДРЕСА_1, що свідчить про те, що спірне нерухоме майно побудоване за відсутності законних підстав для цього, у зв'язку з чим є самочинним будівництвом.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції на вказані обставини уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про наявність підстав для визнання за позивачем права власності.

На спростування доводів апеляційної скарги ОСОБА_10 в інтересах ОСОБА_1, ОСОБА_2 було надано копії декларації про початок виконання будівельних робіт та декларації про готовність об'єкта до експлуатації, наявність яких було підтверджено в судовому засіданні представником Державної архітектурно-будівельної інспекції України. Відповідно до вимог ч.2 ст. 303 ЦПК України вище зазначені документи були прийняти судом апеляційної інстанції в якості нових доказів, оскільки судом першої інстанції дані обставини справи в повному обсязі досліджені не були.

Надані ОСОБА_10 в інтересах ОСОБА_1, ОСОБА_2 копії декларацій не є належними та допустимим доказами реєстрації в установленому законодавством порядку права власності на нежитлову будівлю,розташовану за адресою: АДРЕСА_1, а лише підтверджують право позивачів на проведення будівельних робіт та прийняття в експлуатацію вказаного нежитлового приміщення.

Крім того, розглянувши справу та ухваливши рішення, яке стосується інтересів Київської міської ради, як власника вказаної земельної ділянки, та Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у м. Києві, як органу, що уповноважений приймати в експлуатацію об'єкти будівництва, суд першої інстанції, в порушення вимог процесуального закону, не залучив їх до участі у справі.

Таким чином, рішення Святошинського районного суду м. Києва від 03 вересня 2014 року, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 314, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу заступника прокурора м. Києва задовольнити.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 03 вересня 2014 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в позові.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили, шляхом подання касаційної скарги до цього суду.

Головуючий: Т.О. Невідома

Судді: Я.В. Головачов

В.В.Соколова