Номер провадження: 22-ц/785/5620/15
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Панасенков В. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.07.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - судді Панасенкова В.О.

суддів: Драгомерецького М.М. ,

ОСОБА_2,

при секретарі: Добряк Н.І.,

за участю: заявника ОСОБА_3, представника стягувача ОСОБА_4 ОСОБА_5, головного державного виконавцядругого Київського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 29 квітня 2015 року про залишення скарги на рішення державного виконавця без задоволенню за скаргою боржника ОСОБА_3 на постанову головного державного виконавця другого Київського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції ОСОБА_6 від 24 лютого 2015 року, стягувач ОСОБА_4,

в с т а н о в и л а:

Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 15 квітня 2013 року позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики задоволено. Суд стягнув з відповідачки ОСОБА_3 на користь позивача заборгованість в розмірі 467864,10 грн. та витрати на сплату судового збору в сумі 3441 грн. (а.с. 26-27).

20 червня 2013 року Київським районним судом м. Одеси позивачу ОСОБА_4 видано виконавчий лист №520/1393/13-ц, який був звернутий до примусового виконання другим Київським відділом державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції.

Постановою державного виконавця від 01 липня 2013 року відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №520/1393/13-ц про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 грошових коштів в розмірі 467864.10 грн.

Під час проведення виконавчих дій державним виконавцем 20 грудня 2013 року описано та арештованого належне боржнику ОСОБА_3 нерухоме майно однокімнатну квартиру АДРЕСА_1. З метою реалізації арештованого майна, яке належить боржнику, державний виконавець 20 серпня 2014 року призначив експерта-субєкта оціночної діяльності для участі у виконавчому провадженні.

02 вересня 2014 року експертом складено звіт про експертну оцінку нерухомого майна квартири АДРЕСА_1 та визначена ринкова вартість квартири у 484531 грн., що еквівалентно 36951 дол. США.

Боржник ОСОБА_3 оскаржила експертну оцінку майна та державний виконавець призначив рецензування звіту, за результатами рецензування оцінка квартири залишилась той же.

09 жовтня 2014 року державний виконавець склав заявку на реалізацію арештованого майна, яка проводилась Державним підприємством «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України шляхом проведення електронних торгів.

За результатами електронних торгів 24 листопада 2014 року, 12 січня 2015 року та 14 лютого 2015 року електронні торги не відбулись, майно реалізовано не було, оскільки від жодного учасника не надійшла цінова пропозиція.

За заявою стягувача нереалізоване нерухоме майно - квартира АДРЕСА_1 була передана ОСОБА_4 в рахунок повного погашення боргу за виконавчим листом №520/1393/13-ц, про що головним державним виконавцем була складена постанова від 24 лютого 2015 року.

16 березня 2015 року боржник ОСОБА_3 оскаржила постанову державного виконавця про передачу стягувачу в рахунок погашення боргу за виконавчими листами, виданими Київським районним судом м. Одеси, мотивуючи тим, що державним виконавцем було неправомірного звернено стягнення на предмет іпотеки, на який згідно із п. 2.6 іпотечного договору накладено заборону відчуження. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюються згідно з ст. 33 Закону України «Про іпотеку» на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно із договором про задоволення вимог іпотекодержателя, тому постанова прийнята з порушенням закону й підлягає скасуванню (а.с. 150-152).

Головний державний виконавець Кіптіков І.О. проти задоволення скарги заперечував й в своїх поясненнях зазначав, що з 01 липня 2013 року на примусовому виконанні другого Київського відділу державної виконавчої служби перебувало зведене виконавче провадження з примусового виконання виконавчих листів №520/1393/13-ц, виданих Київським районним судом м. Одеси 20 червня 2013 року про стягнення з ОСОБА_3 до ОСОБА_4 грошових коштів в сумі 467684,10 грн. (борг за договором позики) та 3441 грн. (судовий збір). Боржник ОСОБА_3 в добровільному порядку рішення суду не виконала, тому під час виконавчих дій відповідно до вимог ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» на належне боржнику майно - квартиру АДРЕСА_1, накладено арешт з метою її подальшою реалізацією відповідно до вимог ст. 62 Закону України «Про виконавче провадження». Тому реалізація майна проведена відповідно до вимог закону.

Ухвалою суду першої інстанції скарга боржника ОСОБА_3 залишена без задоволення (а.с. 186-188).

В апеляційній скарзі боржник ОСОБА_3 просить ухвалу суду першої інстанції скасувати, мотивуючи тим, що судом першої інстанції порушені норми процесуального права (а.с. 193-198).

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги боржника ОСОБА_3, пояснення на апеляцію заявника ОСОБА_3, представника стягувача ОСОБА_4 ОСОБА_5, головного державного виконавця Кіптікова І.О., перевіривши матеріали справи, дослідивши зведено виконавче провадження, надане державним виконавцем суду апеляційної інстанції, законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга боржника ОСОБА_3 підлягає задоволенню частково за таких підстав.

Залишаючи скаргу ОСОБА_3 про скасування постанови другого Київського відділу державної виконавчої служби від 24 лютого 2015 року про передачу стягувачу нерухомого майна в рахунок погашення боргу без задоволення, суд першої інстанції виходив з того, що постанова головного державного виконавця Кіптікова І.О. відповідає вимогам Закону України «Про виконавче провадження», винесена в межах його повноважень й не порушує права та інтереси боржника ОСОБА_3

Проте, з таким висновком суду першої інстанції в повному обсязі погодиться неможливо, виходячи з наступного.

Згідно із 383 ЦПК України передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

У п. 1 постанови №6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця и іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» від 07 лютого 2014 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ розяснив, що одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обовязок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають із відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що у виконавчому документі зазначаються: 1) назва і дата видачі документа, найменування органу, прізвище та ініціали посадової особи, що його видали; 2) дата прийняття і номер рішення, згідно з яким видано документ; 3) повне найменування (для юридичних осіб) або ім'я (прізвище, власне ім'я та по батькові) (для фізичних осіб) стягувача і боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), ідентифікаційний код суб'єкта господарської діяльності стягувача та боржника (для юридичних осіб), індивідуальний ідентифікаційний номер стягувача та боржника (для фізичних осіб - платників податків) або номер і серія паспорта стягувача та боржника для фізичних осіб - громадян України, які через свої релігійні або інші переконання відмовилися від прийняття ідентифікаційного номера, офіційно повідомили про це відповідні органи державної влади та мають відмітку в паспорті громадянина України, а також інші дані, якщо вони відомі суду чи іншому органу, що видав виконавчий документ, які ідентифікують стягувача та боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню, зокрема, дата народження боржника та його місце роботи (для фізичних осіб), місцезнаходження майна боржника, рахунки стягувача та боржника тощо; 4) резолютивна частина рішення; 5) дата набрання законної (юридичної) сили рішенням; 6) строк пред'явлення виконавчого документа до виконання.

У п. 21 вказаної постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначено, що державний виконавець відмовляє у відкритті виконавчого провадження у разі пропуску встановленого строку для предявлення виконавчих документів до виконання; неподання виконавчого документа, зазначеного у статті 17 Закону про виконавче провадження; неподання заяви про відкриття виконавчого провадження у випадках, передбачених цим Законом; наявності інших, передбачених законодавством, обставин, які виключають можливість здійснення виконавчого провадження тощо (стаття 26 Закону про виконавче провадження).

При цьому вимоги до виконавчого документа є єдиними і визначені статтею 18 Закону про виконавче провадження. Іншими нормативно-правовими актами може бути встановлено додаткові вимоги до виконавчого документа, проте звуження цих вимог не допускається.

Наведений у статті 17 Закону про виконавче провадження перелік виконавчих документів, що виконуються державною виконавчою службою та виданих на підставі судових рішень, ухвалених відповідно до ЦПК, є вичерпним.

При невідповідності виконавчого документа вимогам, передбаченим статтею 18 Закону про виконавче провадження, заявникові розяснюється право на звернення до суду, який видав виконавчий документ, щодо приведення його у відповідність до закону. Зазначене питання вирішується судом на підставі статті 369 ЦПК, а якщо відсутні відповідні відомості в судовому рішенні то відповідно до вимог статті 220 ЦПК.

Як встановлено судом першої інстанції на примусовому виконанні другого Київського відділу державної виконавчої служби з 01 липня 2013 року перебувало зведене виконавче провадження з примусового виконання виконавчих листів №520/1393/13-ц, виданих Київським районним судом м. Одеси 20 червня 2013 року про стягнення з ОСОБА_3 до ОСОБА_4 грошових коштів в сумі 467684,10 грн. (борг за договором позики) та 3441 грн. (судовий збір).

Однак рішенням апеляційного суду Одеської області від 30 січня 2014 року апеляційна скарга ОСОБА_3 задоволена частково, заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 15 квітня 2013 року змінено й ухвалено нове рішення, яким зменшений розмір заборгованості за договором позики, який підлягає стягненню з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 до 434420,20 грн., та розмір судового збору до 2172 грн. (а.с. 119-124).

Таким чином, зміст виконавчих листів, які були виконані головним держаним виконавцем ОСОБА_7, не відповідали рішенню апеляційного суду Одеської області від 30 січня 2014 року.

Згідно пп. 3, 6 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець відмовляє у відкритті виконавчого провадження у разі, якщо рішення, на підставі якого видано виконавчий документ, не набрало законної (юридичної) сили, крім випадків, коли воно у встановленому законом порядку допущено до негайного виконання та невідповідності виконавчого документа вимогам, передбаченим статтею 18 цього Закону.

В порушення ч. 4 ст. 10 ЦПК України не витребувана судом першої інстанції належно засвідчена копія зведеного виконавчого провадження з примусового виконання виконавчих листів №520/1393/13-ц, виданих Київським районним судом м. Одеси 20 червня 2013 року про стягнення з ОСОБА_3 до ОСОБА_4 грошових коштів в сумі 467684,10 грн. (борг за договором позики) та 3441 грн. (судовий збір).

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про те, що постанова головного державного виконавця від 24 лютого 2015 року відповідає вимогам Закону України «Про виконавче провадження». Тому ухвала суду першої інстанції у відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 312 ЦПК України підлягає скасуванню з передачею питання новий розгляд до суду першої інстанції.

Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 324 ЦПК України ухвала апеляційного суду оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч. 2 п. 4, 312 ч. 1 п.3, 313, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково, ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 29 квітня 2015 рокускасувати, передати питання на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала суду апеляційної інстанції подальшому оскарженню не підлягає.

Судді апеляційного суду Одеської області: В.О. Панасенков

ОСОБА_8

ОСОБА_2