Справа № 203/2795/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 серпня 2015 року Кіровського районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді Маймур Ф.Ф.,

при секретарі Авраменко А.М.,

за участю: заявника ОСОБА_1,

представника заявника ОСОБА_2,

представника заінтересованої особи ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпропетровську цивільну справу окремого провадження за заявою ОСОБА_1, заінтересована особа П'ята Дніпропетровська державна нотаріальна контора, Територіальна громада в особі Виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради про встановлення факту постійного проживання,

ВСТАНОВИВ:

15 травня 2015 року до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська через свого представника звернулась заявник із вищевказаною заявою окремого провадження, в якій просила суд встановити факт, що має юридичне значення, а саме факт постійного проживання заявника разом зі спадкодавцем її бабусею ОСОБА_4 на час смерті останньої. Вимоги своєї заяви заявник мотивувала посиланням на своє дійсне фактичне проживання із бабусею за адресою АДРЕСА_1, не зважаючи на наявність реєстрації свого місця проживання за іншою адресою, піклуванням про бабусю, що виражалось у купуванні їй ліків, продуктів тощо, а також організовувала поховання бабусі після її смерті. За таких обставин заявник, вважаючи, що прийняла спадщину після смерті бабусі, із заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори не зверталась, а коли подала до нотаріуса заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину, у цьому їй було відмовлено з підстав відсутності доказів прийняття спадщини.

В судовому засіданні заявник, її представник вимоги заяви підтримали в повному обсязі, просили суд заяву задовольнити, встановив відповідний юридичний факт.

Представник заінтересованої особи виконкому Дніпропетровської міської ради заяву окремого провадження не підтримав, вказавши, що в матеріалах справи відсутні докази несення заявником витрат на утримання квартири спадкодавця, місцем реєстрації заявника є інша адреса, а не квартира, де мешкала спадкодавець, а також представник заінтересованої особи вказав, що показання допитаних судом свідків надані лише зі слів, свідкам не відомо точної дати, з якої, чи період часу, протягом якого заявник проживала разом зі спадкодавцем.

Заінтересована особа Пята дніпропетровська державна нотаріальна контора в судове засідання не зявилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, подала заяву про розгляд справи за її відсутності (а.с.75). За таких обставин суд вважає за можливе здійснити розгляд справи за фактичної явки учасників її розгляду.

Вислухавши пояснення сторони заявника, представника заінтересованої особи виконкому Дніпропетровської міської ради, допитавши свідків та дослідивши матеріали цивільної справи окремого провадження, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного.

Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Так, в судовому засіданні встановлено, що 05 червня 2011 року у віці 75 років померла бабуся заявника ОСОБА_4, про що було зроблено відповідний актовий запис за №4168 та видано свідоцтво про смерть серії І-КИ №400079 від 10 червня 2011 року (а.с.29).

Померла ОСОБА_4 на час своєї смерті була зареєстрована та постійно проживала за адресою ІНФОРМАЦІЯ_1. Після її смерті відкрилась спадщина на належне їй майно. (а.с.32)

26 квітня 2012 року у віці 46 років померла мати заявника ОСОБА_5, яка була дочкою померлої ОСОБА_4, про що було зроблено відповідний запис за №3212 та видано свідоцтво про смерть серії І-КИ №505783 від 19 лютого 2013 року (а.с.29, 78). При цьому дані щодо інших спадкоємців померлої ОСОБА_4 в матеріалах спадкової справи відсутні, а відтак заявник є єдиною спадкоємицею ОСОБА_4 (а.с.25, 27-33).

13 січня 2015 року заявник звернулась до Пятої дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявою, в якій просила видати їй свідоцтво про право на спадщину за законом після померлої ОСОБА_4, однак у видачі такого свідоцтва заявнику було відмовлено з підстав пропуску шестимісячного строку на прийняття спадщини та через відсутність доказів постійного проживання заявника зі спадкодавцем на час смерті останньої. Нотаріусом рекомендовано заявнику звернутись до суду для врегулювання питання можливості спадкування після ОСОБА_4 (а.с.27, 32, 33)

Як вбачається з отриманої на запит суду довідки, заявник має зареєстроване з 08 червня 2010 року у встановленому законом порядку місце свого проживання за адресою ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.21, 28, 53).

Разом з тим, допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_6 пояснила суду, що вона декілька років (приблизно з 2007-2009 р.р.) працювала двірником, обслуговуючи будинок №12-г по вул. Героїв Сталінграду в м. Дніпропетровську, в звязку із чим знайома із деякими його мешканцями, зокрема із тепер померлою ОСОБА_4 та її онукою заявником по справі, від яких дізналась, що останні мешкали постійно до смерті ОСОБА_4 разом в одній квартирі, вели спільне господарство. (а.с.83-84, 86-87)

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_7 пояснила, що вона була колегою померлої ОСОБА_4, з якою працювала в Дніпропетровському академічному театрі російської драми імені ОСОБА_8. Померлу та її онуку заявника ОСОБА_1 свідок знала добре, оскільки ОСОБА_4 була одним із найстаріших співробітників театру та часто приводила із собою на роботу онуку. Від ОСОБА_4 свідку відомо, що померла за життя мешкала разом зі своєю онукою, піклуючись одна про одну. На час смерті заявник також мешкала у квартирі бабусі, а зі своєю матірю ОСОБА_5 заявник ОСОБА_1 не проживала, оскільки перша постійно зловживала спиртними напоями. (а.с.81-82, 86-87)

Крім того, допитана в якості свідка ОСОБА_9 пояснила суду, що з 1980 року мешкає в будинку №12-г по вул. Героїв Сталінграду в м. Дніпропетровську у сусідній квартирі з квартирою померлої ОСОБА_4, з якою постійно, кожен день бачила і заявника, яка є онукою померлої та мешкала із ОСОБА_4 до дня її смерті. Також свідок пояснила, що заявниця разом із колегою ОСОБА_4 займалась організацією поховання своєї бабусі. (а.с.79-80, 86-87)

Вищевикладені пояснення свідків щодо місця свого постійного проживання підтвердила в судовому засіданні і сама заявниця, яка, також будучи допитаною судом в якості свідка, показала, що з шести років мешкала разом зі своєю бабусею ОСОБА_4 до дня смерті останньої в її квартирі АДРЕСА_2, хоча з 2010 року була прописана за іншою адресою АДРЕСА_3, де мешкала мати заявника ОСОБА_5 Невідповідність фактичного місця проживання заявниці із адресою місця її реєстрації зумовлена зловживанням матірю заявниці алкогольними напоями, в звязку із чим ОСОБА_4 за життя, побоюючись, що її дочка (мати заявниці) втратить квартиру (пропє), зареєструвала онуку за адресою квартири, де мешкала ОСОБА_5 Підтвердила ОСОБА_1 і той факт, що разом із колегами померлої бабусі організовувала її поховання, оскільки дочка померлої (мати заявника) ОСОБА_5 в той час, зловживаючи спиртним, не схотіла займатись похованням. Дана обставини також підтверджується і наявними в матеріалах справи письмовими доказами (а.с.58-65). Крім того, свідок вказала, що вела спільне господарство, мешкаючи разом із бабусею, прибирала в квартирі, піклувалась про бабусю, зокрема, коли той стала потрібна стороння допомога, сплачувала невеликий ремонт в квартирі тощо. (а.с.85-87)

Необхідність встановлення заявленого факту, що має юридичне значення, зумовлена бажанням заявниці отримати свідоцтво про право на спадщину за законом після ОСОБА_4 (а.с.2-4, 27, 32, 33).

Правовідносини з приводу встановлення факту, що має юридичне значення, врегульовані положеннями Конституції України, ЦК, ЦПК України, Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».

Так, згідно до ст.124 ч.2 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Відповідно до ст.234 ч.2 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

За змістом ст.256 ЦПК України слідує, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, ніж ті, що передбачені ч.1 цієї статті, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Нормою ст.29 ч.1 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Статтею 3 Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що місце проживання житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає постійно або тимчасово.

Частиною 2 ст.29 ЦК України встановлено, що фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно ст.310 ЦК України фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст.2 Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом. Реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

За змістом ст.ст.1268, 1269 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу (шість місяців з часу відкриття спадщини), він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає їх належними, допустимими та достатніми для прийняття рішення у справі по суті.

Аналізуючи встановлені судом на підставі таких доказів фактичні обставини в контексті наведених норм законодавства, суд приходить до висновку про доведеність в повному обсязі факту постійного проживання заявника зі спадкодавцем ОСОБА_4 на час відкриття спадщини за адресою АДРЕСА_1, оскільки допитані в судовому засіданні свідки дали вичерпні пояснення, які повністю узгоджуються між собою, доповнюючи один одного, не суперечать наявним у справі письмовим доказам, не викликають в суду сумнівів щодо їх достовірності, а відтак в сукупності з іншими доказами, дослідженими в судовому засіданні, є достатніми для встановлення судом заявленого ОСОБА_1 факту, що має юридичне значення.

Разом з тим, до правової позиції представника заінтересованої особи (виконкому Дніпропетровської міської ради) щодо відсутності підстав для задоволення заяви суд ставиться критично та не приймає до уваги, вважаючи твердження такого представника необґрунтованими та безпідставними. Так, твердження представника заінтересованої особи щодо відсутності доказів несення саме заявником витрат на утримання квартири, де вона проживала разом зі спадкоємцем, не можуть бути підставою для відмови у задоволенні заяви, оскільки предметом доказування по справі не є фактичний вступ заявника у володіння спадщиною (квартирою) шляхом несення витрат на її утримання. Крім того, наявність/відсутність таких доказів сама по собі не може підтверджувати чи спростовувати спільне проживання осіб, а лише свідчить про сплату чи не сплату особою витрат на майно. Також не відповідають дійсності твердження представника заінтересованої особи про те, що покази свідків не можуть бути прийняті судом до уваги через те, що свідкам відомі обставини лише зі слів. Однак, як слідує з пояснень свідка ОСОБА_9, вона була сусідкою померлої ОСОБА_4 і особисто бачила кожен день заявника за адресою квартири її бабусі ОСОБА_4 ще за життя останньої і до моменту смерті. Такі пояснення повністю узгоджуються з поясненнями інших свідків, підтверджуючи достовірність останніх. Не погоджується суд із твердженнями представника заінтересованої особи про необхідність відмови у задоволенні заяві через наявність у заявника в паспорті відмітки про реєстрацію місця проживання за іншою адресою, ніж адреса місця проживання спадкодавця. Позиція суду ґрунтується на тому, що саме чинне законодавство як на момент відкриття спадщини після ОСОБА_4, так і на час розгляду цієї справи не містить положень, які б прямо унеможливлювали встановлення заявленого факту, що має юридичне значення, з означеної представником причини. Навпаки, наведеним вище судом положенням ст.2 Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» прямо визначено, що наявність або відсутність реєстрації місця проживання фізичної особи не може бути умовою для реалізації прав і свобод цієї особи або підставою для їх обмеження. Одним із прав особи, передбачених законом, є право на спадкування, реалізація якого відбувається, зокрема, шляхом прийняття спадщини особою, для чого від особи, яка спільно проживала зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, законом не вимагається вчинення таких додаткових дій як подання заяви про прийняття спадщини.

Відтак, на підставі вищевикладеного суд приходить до висновку про обґрунтованість поданої до суду заяви окремого провадження, доведеність викладених в ній фактичних обставин, що, в свою чергу, зумовлює необхідність задоволення даної заяви окремого провадження.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.10, 11, 60, 212, 213, 215, 256, 259 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Встановити факт, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3 (паспорт громадянина України серії АН №853031, виданий Бабушкінським РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області 12 січня 2010 року), постійно проживала разом зі спадкодавцем ОСОБА_4, яка померла 05 червня 2011 року (свідоцтво про смерть серія І-КИ №400079 від 10 червня 2011 року), на час відкриття спадщини за адресою АДРЕСА_1.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст.223 ЦПК України.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Кіровський районний м. Дніпропетровська шляхом подання апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Ф.Ф. Маймур