Номер провадження: 22-ц/785/5592/15
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Таварткіладзе О. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.07.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Таварткіладзе О.М.

суддів: Оверіної О.В., Фальчука В.П.

при секретарі: Швець В.Ф.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 адвоката ОСОБА_3 на рішення Суворовського районного суду м.Одеси від 28 квітня 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Одеської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, -

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до Суворовського районного суду м.Одеси з позовом до Одеської міської ради про визнання права власності на квартиру № 183 в буд.№ 60 по вул.Жоліо Кюрі у м.Одесі. Мотивуючи свої вимоги тим, що на підставі ордеру № 582 серії ЛР від 15.1.1991 року виданого виконавчим комітетом Ленінської ради народних депутатів м. Одеси ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, у складі 3-х чоловіків: дружина ОСОБА_5 та син ОСОБА_2 була надана у користування двокімнатна квартира АДРЕСА_1. З часу отримання в користування вказаної квартири і до моменту смерті, а саме до 09.09.2011 року ОСОБА_4 був основним наймачем квартири, про що свідчить відкритий на його ім'я особовий рахунок № 235060183 відповідно до якого і до сьогодні його сином ОСОБА_2 сплачуються комунальні послуги. В звязку з погіршенням здоровя ОСОБА_4 позивач постійно знаходився поряд з батьком доглядаючи його, та постійно проживав з ним у вказаній квартирі. 08.09.2011 року ОСОБА_4 помер. За життя ОСОБА_4 не було отримано свідоцтва про право власності на квартиру та не зареєстровано дану квартиру у відповідному порядку.

Після смерті батька позивач продовжує проживати у вищевказаній квартирі, сплачує комунальні послуги та підтримує квартиру у належному технічному та санітарному стані.

Отже, як вважає позивач, він добросовісно заволодів майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном більше десяти років, тому на його думку він набуває право власності на квартиру АДРЕСА_2 за набувальною давністю у відповідності до норм ст.344 ЦК України.

Рішенням Суворовського районного суду м.Одеси від 28 квітня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_2 звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Суворовського районного суду м.Одеси від 28 квітня 2015 року та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції при ухваленні рішення норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню на таких підставах.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних підстав.

Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із Законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, суд першої інстанції виходив з того, що позивач, як член сім'ї основного наймача, який помер, належним чином продовжує проживати у спірній квартирі та виконувати обов'язки наймача щодо цього житла. Виникнення у позивача обставин для набуття права власності в порядку ст. 344 ЦК України за набувальною давністю, позивачем не доведено.

Такий висновок суду відповідає матеріалам справи і заснований на законодавстві.

У ЦК України набувальна давність розглядається, як спосіб набуття права власності. Набувальна давність поширюється на випадки фактичного безпідставного володіння чужим майном за певних умов.

Зі змісту ст. 344 ЦК України випливає, що позивач, як володілець майна, протягом всього часу володіння ним має бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. У такому випаду при вирішенні питання щодо визнання права власності на майно в порядку набувальної давності необхідно виходити із того, що задоволення таких вимог можливе лише за умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння.

Крім того, за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Згідно п. 6 ОСОБА_6 спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28.01.2013 р. № 24-150/0/4-13 «Про практику застосуванн судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» при вирішенні спорів повязаних з виникненням і припиненням права власності, судам слід мати на увазі, що норми ст. 344 ЦК України про набувальну давність не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалося на підставі договірних зобовязань (договорів оренди, зберігання, безоплатного користування, оперативного управління тощо), оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і не залежно від волі колишнього власника. Застосування набувальної давності передбачає відсутність титулу для виникнення права власності в момент захоплення чужою річчю. У разі якщо існує інша підстава для виникнення права власності у момент заволодіння (наприклад, спадкування), а сторона посилається на строк набувальної давності, слід визнати, що стороною обрано невірний спосіб захисту, тобто такий, який не відповідає специфіці правовідносин, що виникли.

Відповідно до ч.1 ст. 58 ЖК Української РСР, на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

Частинами 1, 2 статті 61 ЖК Української РСР, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною&nbsp; організацією&nbsp; (а&nbsp; в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім'я якого видано ордер.

Згідно ч.1 ст. 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» до об'єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму.

Судом першої інстанції встановлено, матеріалами справи підтверджується, що:

- на підставі ордеру № 582 серії ЛР від 15.1.1991 року виданого виконавчим комітетом Ленінської ради народних депутатів м. Одеси ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, у складі 3-х чоловіків: дружина ОСОБА_5 та син ОСОБА_2 була надана у користування двокімнатна квартира АДРЕСА_1;

- з часу отримання в користування вказаної квартири і до моменту смерті, а саме до 09.09.2011 року ОСОБА_4 був основним наймачем квартири, про що свідчить відкритий на його ім'я особовий рахунок № 235060183 відповідно до якого і до сьогодні його сином ОСОБА_2 сплачуються комунальні послуги;

-. позивач постійно знаходився поряд з хворим батько та доглядаючи його, постійно проживав з ним у квартирі АДРЕСА_1, що також підтверджується свідченнями ОСОБА_7 та письмовими свідченнями сусідів ОСОБА_8, ОСОБА_7, підписи яких під свідченнями засвідченні начальником ділянки №2 КПЖКС «Північний»;

- ОСОБА_4 помер 08.09.2011 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим Першим Суворовським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції 09.09.2011р. (а.с.11);

- ОСОБА_4 не було отримано свідоцтва про право власності та не зареєстроване права власності на вищезазначену квартиру;

- після смерті батька позивач продовжує проживати у вищевказаній квартирі, сплачує комунальні послуги та підтримує квартиру у належному технічному та санітарному стані, про що свідчать квитанції про сплату комунальних послуг.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звертався до суду з позовом до Суворовської районної адміністрації виконкому Одеської міської ради про визнання права користування житловим приміщенням, про зобов`язання укласти договір найму жилого приміщення, мотивуючи це тим, що його батько ОСОБА_4 був основним квартиронаймачем квартири АДРЕСА_3. Він як член сім`ї ОСОБА_4 вселився у квартиру та після смерті батька у 2011 році продовжує проживати у квартирі, підтримуючи її у належному стані та сплачуючи комунальні послуги. Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 26.06.2013 року вимоги ОСОБА_2 залишено без задоволення. Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 01.04.2015 року прийнято відмову ОСОБА_2 від позову, рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 26.06.2013 року скасовано, провадження у справі за позовом ОСОБА_2 - закрито (а. с. 64-65). При таких обставинах суд прийшов до правильного правового висновку, що вселення ОСОБА_4 - батька позивача разом з позиваем на правах члена його сім`ї у встановленому законом порядку в спірне жиле приміщення на підставі ордера від 15.01.1991 року та придбання наймачем усіх прав та обовязків, у тому числі на реєстрацію та права на передачу займаного жилого приміщення у приватну власність (приватизацію), виключає, як у наймача та і у члена його сім`ї (спадкоємця) можливість набуття права власності за набувальною давністю відповідно до ст. 344 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги про те, що Одеською міською радою в порушення ст. 61 ЖК УРСР з батьком позивача на час вселення на підстав ордеру не було укладено договір найму та в подальшому таки й договір не укладений безпосередньо з позивачем після смерті його батька не можуть бути взятими до уваги, виходячи з такого.

Житлові зобов'язання в будинках місцевих Рад або відомств потребують письмового оформлення (ч. 1 ст. 61 ЦК) та повинні оформлятися ордером, фінансовим особовим рахунком, а також письмовим договором. Ця вимога на практиці найчастіше не дотримується, і справа обмежується лише тим, що відповідно до ордера наймодавець фактично надає, а наймач фактично займає виділене йому житлове помешкання.

Разом з тим наймач не міг би поселитися в житлове помешкання, якби воно не було надано, як і наймодавець надає помешкання лише за вимогою наймача, який бажає в ньому оселитися. Тому фактичне вселення, не супроводжуване письмовим договором, є теж договір, хоч йому і не надано необхідної форми. Оскільки ж письмова форма в цьому випадку не складає умови дійсності договору, а факт його укладання з очевидністю випливає із факту заняття житлового помешкання і відкриття наймачу фінансового особистого рахунку, існування договору не може бути поставлено ні під який сумнів.

Щодо письмової форми цього договору (ст. 61 ЖК), то письмова форма тут не розглядається як обов'язкова умова виникнення договірних відносин. Цією умовою є ордер та факт вселення громадянина у вказане житлове приміщення. Як наслідок, письмовий договір лише обертає у цивільно-правову форму вже ті відносини, що виникли з найму житлового приміщення, та є засобом інформації сторін про їх права та обов'язки.

Особистий рахунок - бухгалтерський документ, допоміжний стосовно договору найму житлового помешкання, і він служить в основному для розрахунків між наймачем і наймодавцем. Таким чином, його відкриття є одностороннім актом наймодавця, що не може замінити двостороннього договору найму житлового помешкання. Проте в тих випадках, коли через будь-які причини не був укладений письмовий договір найму житла, наданого громадянину в користування, відкриття особистого рахунку може бути одним із доказів, що підтверджують укладання сторонами договору.

З наведених підстав доводи апеляційної скарги не можуть бути прийняті до уваги.

Інши доводи апеляційної скарги щодо добросовісності, відкритості, безперервності володіння правильності остаточного висновку суду першої інстнації не спростовують.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, внаслідок чого апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 317 ЦПК України, судова колегія

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 28 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання законної сили ухвалою суду.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: О.В. Оверіна

ОСОБА_9