Апеляційний суд Житомирської області
Справа №2-3887/12 Головуючий у 1-й інст. Полонець С. М.
Категорія 48 Доповідач Косигіна Л. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Житомирської області

в складі: головуючої судді Косигіної Л.М.

суддів: Худякова А.М., Григорусь Н.Й.

при секретарі Гайдамащук Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання недійсними договорів купівлі продажу, витребування майна, поділ майна в натурі

за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, треті особи - ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання права особистої приватної власності на автомобіль

за апеляційною скаргою ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4

на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 28 жовтня 2015 року, -

в с т а н о в и л а :

У вересні 2012 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, вимоги якого під час розгляду справи уточнювала (а.с. 266-270), та остаточно просила:

- визнати автомобіль НОМЕР_1 (новий н.з. АМ8900ВН) об'єктом спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2;

- визначити ідеальні частки в спільному сумісному майні: за ОСОБА_2 - 1/3 частину, за ОСОБА_1 2/3 частини майна (автомобіля);

- визнати недійсним договір купівлі-продажу вищевказаного автомобіля, укладений 23.06.2011 року між ОСОБА_2 та його матір'ю ОСОБА_3;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобіля НОМЕР_1, укладений 14.02.2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (довідка рахунок № 869957);

- поділити спірний автомобіль в натурі, виділивши його у власність ОСОБА_1, стягнувши з неї на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію, згідно висновку експерта, яка знаходиться на депозитному рахунку суду, в розмірі 1/3 частини вартості автомобіля;

- припинити право власності ОСОБА_2 на 1/3 частину вищевказаного автомобіля;

- визнати за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на автомобіль НОМЕР_1;

- витребувати від відповідача ОСОБА_4 автомобіль НОМЕР_1 (новий н.з. АМ8900ВН) з чужого незаконного володіння та передати його ОСОБА_1

В обґрунтування позову посилалася на те, що з 11.07.2009 року по 23.05.2012 року перебувала у шлюбі з ОСОБА_2, подружні стосунки припинили на початку червня 2011 року. 11.09.2010 року вони за спільні кошти придбали автомобіль НОМЕР_2, право власності на який, за взаємною згодою, було зареєстровано за відповідачем.

23.06.2011 року відповідач, без її згоди та відома, продав вказаний автомобіль своїй матері ОСОБА_3, яка 14.02.2013 року продала його ОСОБА_4 за 74000 грн. Оскільки договір купівлі-продажу від 23.06.2011 року вчинено без її згоди, це є підставою для визнання вищевказаних договорів купівлі-продажу недійсними, з витребуванням майна з чужого незаконного володіння. Крім того, ОСОБА_2 нерегулярно платить мізерні кошти у вигляді аліментів, не надає іншої допомоги на утримання дитини, у зв'язку з чим, вважає, що її частка в спільному майні повинна бути збільшена до 2/3 частин. Зазначила, що транспортний засіб їй необхідний для власних потреб та потреб сина, який до цього часу перебуває на грудному вигодуванні, часто хворіє, потребує постійного нагляду лікарів та реабілітації.

У жовтні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом (а.с. 34-37 том 2), в якому просив визнати за ним право особистої власності на автомобіль НОМЕР_2. В обґрунтування позову посилався на те, що даний автомобіль він придбав 08.09.2010 року за 192400 грн., згідно довідки рахунку серії КІМ № 181869. Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 11.08.2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 30.10.2014 року, встановлено, що він під час шлюбу взяв у ОСОБА_5 у позику 169635 грн. для придбання автомобіля HYUNDAI. Цим рішенням було встановлено і те, що автомобіль не використовувався для потреб сім'ї та згоду на отримання коштів у позику ОСОБА_1 не надавала. У зв'язку з цим, заборгованість за договором позики стягнута судом виключно з нього. За таких обставин, вважає, що спірний автомобіль є його особистою власністю.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 28 жовтня 2015 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано автомобіль HYUNDAI Tucson, державний н.з. АМ8900ВН об'єктом спільної сумісної власності ОСОБА_2 і ОСОБА_1 Визнано недійсним договір купівлі-продажу від 23.06.2011 року автомобіля HYUNDAI Tucson, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 Поділено спільне сумісне майно в натурі автомобіль HYUNDAI Tucson, державний н.з. АМ8900ВН, виділено ОСОБА_2 та ОСОБА_1 по ? частині даного майна. Витребувано від ОСОБА_4 автомобіль HYUNDAI Tucson, державний н.з. АМ8900ВН. У задоволенні решти вимог та зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено, вирішено питання про судові витрати.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просять рішення скасувати, ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні первісного позову, задовольнити зустрічний позов, визнати за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на автомобіль HYUNDAI Tucson.

Розглянувши справу в межах, визначених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів приходить до висновку, що скарга ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 та відмовляючи у зустрічному позові, суд першої інстанції виходив з того, що спірний автомобіль придбано в період шлюбу за спільні кошти подружжя, а відтак є спільною сумісною власністю. Крім того, ОСОБА_2 продав цей транспортний засіб без згоди дружини, а тому договір купівлі продажу від 23.06.2011 року є недійсним, у зв'язку з чим автомобіль підлягає витребуванню від ОСОБА_4

Проте, погодитися з такими висновками не можна, враховуючи наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 і ОСОБА_2 перебували в шлюбі з 11.07.2009 року та є батьками ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 6, 7 том 1). Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 10.09.2012 року шлюб між ними розірвано (а.с.115 том 2). Сторони визнали, що подружні стосунки припинилися на початку червня 2011 року, коли ОСОБА_1 переїхала жити до своїх батьків.

Норми СК України у ст.ст. 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими:

1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності;

2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

З метою збереження балансу інтересів подружжя, дотримуючись принципів добросовісності, розумності і справедливості СК України містить винятки із загального правила.

Зокрема, відповідно до пункту 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у ст. 60 СК України.

За змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна.

Виходячи з наведеного для правильного застосування ст. 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Встановлено, що 08.09.2010 року ОСОБА_2 придбав у ОСОБА_7 автомобіль НОМЕР_2 за 192400 грн., згідно довідки рахунку № 181869, який був зареєстрований за ним 11.09.2010 року (а.с. 8 том 1, а.с. 120 том 2).

Під час розгляду справи в суді першої та апеляційної інстанцій ОСОБА_1 пояснювала, що даний транспортний засіб придбано за їх спільні кошти: 100000 кошти подаровані на весілля у липні 2009 року, 30000 грн. кошти від продажу іншого автомобіля, що був особистою власністю ОСОБА_2, 60000 грн. - кошти набуті ними за час шлюбу. Проте, ОСОБА_1 не надано належних та допустимих доказів на підтвердження вказаних обставин та того, що «весільні» кошти в сумі 100000 грн. зберігались з липня 2009 року до вересня 2010 року і не були витрачені.

Заперечуючи проти вказаних обставин, ОСОБА_2 зазначив, що кошти на придбання спірного автомобіля він взяв в борг у ОСОБА_8 в сумі 21500 доларів США, що підтверджується розпискою від 20.08.2010 року.

Так, з вищевказаної розписки вбачається, що ОСОБА_2 взяв у ОСОБА_8 в борг 21500 доларів США для придбання автомобіля "Хундай Туксон" (а.с. 119 том 2), які зобов'язався повернути за першою вимогою. ОСОБА_7, у свою чергу, склав розписку про те, що він отримав від ОСОБА_2 21500 доларів США за продаж автомобіля HYUNDAI Tucson (а.с. 121 том 2).

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 11.08.2014 року (а.с. 145-147 том 1), залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 30.10.2014 року (а.с. 148-150), стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_8 борг в сумі 21500 доларів США. У стягненні даних коштів з ОСОБА_1 суд відмовив, оскільки ОСОБА_1 згоду на укладання договору позики не надавала, автомобіль не використовувався на потреби сім'ї.

Слід зазначити, що під час розгляду даної справи ОСОБА_1 та її представник пояснювали, що вона (ОСОБА_1А.) не надавала згоду на укладення договору позики, нічого про це не знала, ОСОБА_2 використовував машину для роботи, та возив на ній свою коханку. Спірний автомобіль ніколи не використовувався на потреби сім'ї. Наведене підтверджується змістом журналів судового засідання (а.с. 123-130 том 2), та змістом звукозапису даних засідань.

Вказані обставини визнані сторонами, та в силу положень ч. 1 ст. 61 ЦПК України не потребують доказуванню.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про те, що спірний автомобіль не був спільним майном подружжя, оскільки придбаний за особисті кошти ОСОБА_2, не використовувався на потреби сім'ї, а тому позов ОСОБА_1 задоволенню не підлягає. Рішення суду щодо всіх позовних вимог ОСОБА_1 підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову у їх задоволенні. У зв'язку з цим, кошти, внесенні ОСОБА_1 на депозит в сумі 77247 грн., підлягають поверненню (а.с. 2 том 2).

Разом з тим, не можуть бути задоволені і вимоги ОСОБА_9 про визнання за ним права особистої приватної власності на автомобіль HYUNDAI Tucson. Так, з матеріалів справи вбачається, що 23.06.2011 року ОСОБА_2 продав вищевказаний автомобіль своїй матері ОСОБА_3, згідно довідки рахунку серії КІМ №787391 (а.с. 9, 11 том 1). ОСОБА_3 14.02.2013 року продала даний транспортний засіб ОСОБА_4, згідно довідки рахунку № 869957 (а.с. 115-119, 172 том 1, 38-40 том 2). Отже, цей автомобіль на даний час правомірно належить ОСОБА_4, а тому підстав для визнання права власності на цей транспортний засіб за ОСОБА_2 немає.

Проте, відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив з того, що машина є спільною сумісною власністю. Тому, рішення суду в цій частині також підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 з інших підстав.

Оскільки судом апеляційної інстанції частково задоволено скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, тому на їх користь підлягає стягненню судовий збір, сплачений ними при поданні апеляційної скарги, пропорційно задоволеним вимогам (а.с. 57, 65-66, 69-71 том 2).

Керуючись ст. ст. 209, 218, 303, 304, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 28 жовтня 2015 року скасувати, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 та зустрічного позову ОСОБА_2.

Стягнути з ОСОБА_1 судові витрати на користь ОСОБА_2 в сумі 3422 грн. 87 коп., ОСОБА_3 118 грн. 03 коп., ОСОБА_4 2549 грн. 14 коп.

Повернути ОСОБА_1 кошти в сумі 77247 грн., які зберігаються на депозитному рахунку ТУ ДСА України в Житомирській області ( р.р. № 1562, код отримувача 26278626, банк отримувача 811039, призначення платежу: для ОСОБА_2, справа № 2-3887/12 Богунський районний суд судовий депозит), внесені згідно заяви на переказ готівки № 108 від 18.08.2015 року.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуюча Судді