Справа № 570/4834/14-ц
Номер провадження 2/570/152/2015
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 листопада 2015 року

Рівненський районний суд Рівненської області:

в особі судді Кушнір Н.В.

з участю позивача ОСОБА_1

її представника адвоката ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_1

його представника адвоката ОСОБА_3,

при секретарі судового засідання Бардабуш В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в приміщенні Рівненського районного суду Рівненської області ( м.Рівне вул.П.Могили 24 ) цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання частки у спільній сумісній власності подружжя на незавершене будівництво, його поділ, припинення права спільної сумісної власності,

в с т а н о в и в :

згідно вимог позовної заяви, які були уточнені під час судового слідства, позивач просить визначити її частку як ? у праві спільної сумісної власності на будівельні матеріали та конструктивні елементи незавершеного будівництвом житлового будинку із нежитловими спорудами по вул.Приходька 104 б в с.Нова Українка Рівненського району Рівненської області, припинивши право спільної сумісної власності та провести розподіл вказаного житла, виділивши їй частину 1-го співвласника відповідно до розподілу № 4, судові витрати покласти на відповідача.

В обґрунтування своїх вимог покликається на те, що будинок та господарські споруди є спільним майном подружжя, тому вона має право на ? його частину. Оскільки після розлучення чоловік чинить їй з дітьми перешкоди у проживанні, просить розділити будинковолодіння.

У судовому засіданні позивач просить позов задоволити. По суті справи показала, що, оскільки вона працювала у колгоспі дояркою, під час перебування в шлюбі на їх сім»ю виділили земельну ділянку та будинок під накриттям без оздоблювальних робіт. Після розлучення троє неповнолітніх на той час дітей залишилися проживати з нею, з чоловіком продовжували підтримувати подружні стосунки. 18 лютого 2014 року вона народила сина ОСОБА_5, але бувший чоловік відмовився його визнавати та погрожує вигнати її з будинку. Старша донька ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 на даний час вже має свою дитину, донька ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 вагітна, ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_3 Всі сім»ї проживають у вказаному житлі, бувший чоловік залишився проживати у «времянці». Долучила накладні про купівлю нею матеріалів для ремонту з 08 по 16 червня 2010 року без вказання отримувача, та довідку про автопослуги в рахунок зарплати на її ім»я за 02 вересня 2005 року та 05 липня 2006 року на 50 і 35 грн. відповідно.

Її представник адвокат ОСОБА_2, підтримуючи позов, показав, що на даний час ступінь готовності вказаного житла становить 98 %, господарські будівлі готові повністю. Дане майно не є спадковим майном після смерті батька відповідача, а є спільним майном подружжя, тому підлягає поділу.

Відповідач просить відмовити у позові. По суті справи стверджує, що після розлучення в листопаді 2010 року разом з дружиною не проживав і не підтримував подружніх стосунків. Вказаний недобудований будинок як накритий зруб та «времянка» надавалися його батьку як голові багатодітної сім»ї. Спочатку він з дружиною деякий час проживали у будинку його батьків. Потім його батьки у зв»язку з негідною поведінкою невістки позивача по справі відселили їх, попередньо опорядивши «времянку» і тоді сім»я сторін перейшла проживати туди, залишаючись до недавного часу зареєстрованими у будинку його батьків. Дане майно не є спільною сумісною власністю подружжя, ні він, ні його бувша дружина, їх та її діти не мають жодного права власності на спірне майно. Фактично це була власність його батьків, а після смерті батька власність його матері.

Його представник адвокат ОСОБА_3, підтримуючи вимоги та аргументацію свого довірителя, показала, що проведення опоряджувальних робіт у спірному будинку, навіть у випадку його доведеності, не свідчить про отримання права власності на нього.

Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, показання свідків, з»ясувавши обставини та дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов таких висновків.

Вимоги ст.214 цього Кодексу зобов»язують суд під час ухвалення рішення вирішити такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Відповідно до ст.16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту розподіл спільного майна подружжя на підставі ст.69 СК України позивач в силу ст.ст.10, 60 ЦПК України, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Сторони у справі скористались правовою допомогою, їм роз»яснені права та обов»язки, регламентовані ЦПК України.

Отже, предметом даного спору є об'єкт нерухомого майна - недобудований будинок № 104 б по вул.Приходька в с.Нова Українка Рівненського району Рівненської області, який в установлений законом строк не введено до експлуатації та зведений на земельній ділянці, яка на даний час обліковується за відповідачем.

Суть позову полягає у розподілі спільного майна подружжя.

Як встановлено судом, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 26 лютого 1994 по 11 листопада 2010 року, неповнолітні діти подружжя проживають з матір»ю.

Відповідно до накладної № 462 від 10 червня 1997 року на підставі рішення зборів уповноважених № 2 від 14 квітня 1997 року ОСОБА_8 безкоштовно передано незавершені будівництвом житловий будинок і сарай по вул.Приходька.

Дані факти підтвердили свідки ОСОБА_7 мати відповідача, ОСОБА_9 Як показали свідки ОСОБА_6, ОСОБА_10 і ОСОБА_11 опоряджувальні роботи у даному будинку проводили сторони під час перебування в шлюбі, хто і коли звів вказаний будинок, їм не відомо, оскільки раніше з позивачем не спілкувалися.

12 квітня 2011 року ОСОБА_8 помер, і його дружина отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на частину спадкового майна - права на земельну частку(пай), грошові вклади та житловий будинок № 104 по вул.Приходька в с.Нова Українка Рівненського району Рівненської області.

Згідно рішення Новоукраїнської сільської ради № 91 від 02 листопада 2011 року на підставі поданої ОСОБА_4 заяви йому надано дозвіл на передачу безоплатно у приватну власність земельної ділянки площею 0.25 га для обслуговування житлового будинку з господарськими будівлями за адресою спірного будинковолодіння, яка згідно записів у погосподарській книзі № 3 обліковувається за ним з 1993 року.

Право власності на даний будинок не зареєстроване, але на нього 22 грудня 2011 року заведена інвентаризаційна справа № 318, де є схема земельної ділянки та поповерховий план, зафіксована відсутність проекту та дозволу на виконання будівельно-монтажних робіт.

Відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи питома вага фундаменту та цоколю, стін, перегородок, перекриття, даху і покрівлі, які передані батьку відповідача, проти чого не заперечує і позивач, становить 66.75 %, при цьому ступінь будівельної готовності вказаного будинку становить 98 %, а господарських будівель, серед яких є і літня кухня-сарай, що вважається сторонами «времянкою», 100 %.

Згідно змісту як ч.1 ст.22 КпШС України, що діяла на час виникнення даних правовідносин, так і ст.60 СК України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Згідно із ч.1 ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до Постанови Пленуму ВССУ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014 року спільною сумісною власністю є, зокрема, майно, набуте подружжям за час шлюбу та майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім»ї.

З огляду на зазначені положення СК України, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.

Об'єкт незавершеного будівництва слід відносити до нерухомого майна внаслідок наявності в нього зв'язку з землею, що визначено ст.181 ЦК України як критерій віднесення речей до нерухомих. Відповідно до ст.9 Закону України «Про архітектурну діяльність» будівництво об'єкта архітектури здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, державних стандартів, норм і правил, місцевих правил забудови населених пунктів у порядку, визначеному ст.24 Закону України «Про планування і забудову територій»

Аналіз положень ст.331 ЦК у системному звязку з нормами ст..ст.177-179, 182 ЦК, ч.3 ст.3 Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» дає підстави для висновку про те, що право власності на новостворене нерухоме майно як обєкт цивільних прав виникає з моменту його державної реєстрації. При цьому для реєстрації права власності набувача на об'єкт незавершеного будівництва надаються документи, що підтверджують право власності або користування земельною ділянкою для створення об'єкта нерухомого майна, проектно-кошторисна документація, а також документи, що містять опис об'єкта незавершеного будівництва.

Ст.1 вказаного закону визначено, що державна реєстрація прав на нерухоме майно це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Ст.18 Закону України «Про основи містобудування» передбачено, що закінчені будівництвом обєкти підлягають прийняттю в експлуатацію в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів. Відповідно до Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів, прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів полягає у підтвердженні державними приймальними комісіями готовності до експлуатації обєктів, зокрема, нового будівництва відповідно до затвердженої в установленому порядку проектної документації, нормативних вимог, вихідних даних на проектування.

Отже, державній реєстрації підлягає право власності тільки на ті обєкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийняті в експлуатацію у встановленому порядку, при цьому експлуатація не прийнятих у встановленому законодавством порядку обєктів забороняється.

Крім того, вирішуючи питання про законність набуття права власності на об'єкти нерухомого майна, суди повинні враховувати, що за положеннями ст.376 ЦК України право власності на нерухоме майно може бути визнано за особою лише за умови, що таке будівництво не є самочинним у розумінні ст.376 ЦК України та ст.38 Закону України «Про містобудівну діяльність». Аналіз наведеної норми свідчить про те, що критеріями самочинного будівництва є: будівництво на земельній ділянці, яка не відведена для цієї мети, будівництво, яке здійснене без дозволу або проекту чи з порушенням норм і правил.

Згідно з ч.3 ст.331 ЦК України до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). Отже, поділу між колишнім подружжям підлягають матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва.

Позивач, подаючи первісний позов, не зазначила, які саме будівельні матеріали та конструктивні елементи було використано під час будівництва та підлягають поділу, яку вони мають вартість, коли такі були придбані та якими доказами ці обставини підтверджено, оскільки, визнаючи право власності на матеріали чи обладнання, суд у своєму рішенні має зазначити ці матеріали чи обладнання.

Разом з тим, в подальшому на такий спосіб поділу майна дружина не погодилась, вимагаючи виділити майно в натурі та припинити спільну сумісну власність на нього.

Не відповідають дійсності твердження позивача про те, що їй як доярці колгосп надав фактично збудований будинок, оскільки даний факт заперечується даними про надання такого будинку та літньої-кухні сараю її свекру - батьку відповідача. Жодних доказів на підтвердження такого твердження сторона позивача не надала. За таких умов дане майно не може вважатися спільним майном подружжя.

Крім того, позивачем не надано доказів введення обєкту нерухомого майна в експлуатацію у встановленому порядку і набуття цим майном статусу обєкта нерухомого майна як обєкта цивільного права. Визнання ж права власності на обєкт незавершенного будівництва, не прийнятого в експлуатацію, в судовому порядку нормами ЦК чи іншими нормативними актами не передбачено. Зазначений висновок міститься і в постанові ВС від 19.09.2011 у справі №3-82гс11.

Є помилковими як покликання позивача на те, що майно належить сторонам, так і твердження відповідача, що вказаний будинок належить його матері.

Якщо за свого життя спадкодавець не набув у встановленому порядку право власності на створюваний ним обєкт будівництва саме як на обєкт нерухомого майна, то і до складу спадщини таке право не входить, адже нерухоме майно, як обєкт цивільного права, ще не існує. Згідно з п.8 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 № 7, якщо будівництво здійснювалося згідно із законом, то у разі смерті забудовника до завершення будівництва його права та обов'язки як забудовника входять до складу спадщини.

За позовом дружини, членів сім'ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців суд вправі провести поділ незакінченого будівництвом будинку, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами. При неможливості поділу незакінченого будівництвом будинку суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з врахуванням конкретних обставин залишити його одній із сторін, а іншій присудити грошову компенсацію.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходить з того, що позов про розподіл спільного майна подружжя на підставі ст.69 СК України підлягає задоволенню у випадках, коли кожен з співвласників має право на це майно, в той час як сторони у встановленому законом порядку право власності на новостворене майно не отримали, оскільки житловий будинок не може бути предметом поділу у разі його самовільного будівництва, оскільки не є об»єктом власності до тих пір, поки це будівництво не буде легалізоване, а тому вважає, що позивачем не правильно визначено спосіб захисту.

Як достовірно встановлено, будівництво спірного житлового будинку здійснювалось колгоспом і в подальшому передано батьку відповідача. Квитанції, надані позивачем,про оплату транспортних послуг та будівельних матеріалів за 2010 рік не підтверджують її участь у будівництві. Станом на 1997 рік основні будівельні роботи по спорудженню спірного житлового будинку були вже виконані колгоспом, після цього часу фактично проводилися опоряджувальні та ремонтні роботи. Відповідно до ст.367 ЦК України, на яку, як на правову підставу своїх вимог, посилалася позивач, розподілити спільне майно подружжя може лише його співвласник, а позивач не надала суду доказів, які підтверджували б її право власності на будівельні матеріали, використані при спорудженні спірного житлового будинку.

Позивачем належними та достовірними доказами не доведені свої позовні вимоги та обраний невірний спосіб їх захисту. Об'єктивних і переконливих доказів, які спростовували би заперечення відповідача, позивач не надала, а судом їх здобуто не було, що вказує на необґрунтованість позову. Суд вважає, що задоволення позову не забезпечує справедливу рівновагу між інтересами користувачів будинку та спадкоємців його володільця на мирне користування майном, що узгоджується з положеннями ст.ст.6, 13 Конвенції про захист прав та основоположних свобод. Визначений позивачем спосіб по суті спір не вирішує та буде призводити до нових конфліктів сторін, а також порушення інтересів, зокрема, неповнолітніх дітей.

З огляду на викладене позовні вимоги не підлягають задоволенню.

На підставі ст.88 ЦПК України понесені позивачем витрати залишаються на ній у зв"язку з відмовою у задоволенні позову.

З огляду на викладене, на підставі ст.60 СК України, ст.ст.331, 368, ч.3 ст.376 ЦК України, керуючись ст.10, 11, 60, 88, 209, 213-215 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

відмовити у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання частки у спільній сумісній власності подружжя на незавершене будівництво, його поділ, припинення права спільної сумісної власності.

.

Вступна та резолютивна частини судового рішення проголошені 17 листопада 2015 року. Повний текст виготовлено 20 листопада 2015 року.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Рівненської області через Рівненський районний суд Рівненської області протягом десяти днів з дня проголошення.

Суддя Кушнір Н.В.