Справа 206/2797/15-ц
Провадження 2/206/881/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"20" серпня 2015 р. Самарський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючий, суддя Сухоруков А.О.,

при секретарі Гуртовий В.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, про усунення перешкод в користуванні власністю,

ВСТАНОВИВ:

03 червня 2015 року позивач ОСОБА_3 звернувся до Самарського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю. Свої позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що відповідно до договору купівлі-продажу від 19.11.2005 року укладеним між ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 та позивачем, позивач придбав 66/100 частин квартири АДРЕСА_1. Квартира складається з: коридору, кладової, 3 житлових кімнат, кухні, ванної, туалету, балкону, лоджії. Протягом останніх шести місяців відповідач ОСОБА_2, що є співвласником зазначеної квартири та проживає в ній, створює перешкоди у користуванні ванною, кухнею та туалетом. Позивач посилається на ті обставини, що безпідставні звинувачення, конфліктна та неадекватна поведінка відповідача, направлені на перешкоджання користуватися зазначеними приміщеннями та створення умов неможливого спільного проживання. Вищезазначені обставини були підставою для звернення позивача до правоохоронних органів за захистом своїх інтересів. Позивач просив суд ухвалити рішення, яким зобовязати ОСОБА_2 усунути йому перешкоди та не чинити їх у користуванні ванною, туалетом та кухнею квартири АДРЕСА_2.

Позивач в судовому засіданні пояснив, що він відповідно до договору купівлі-продажу є власником 66/100 частин спірної квартири. Протягом 3 років, доки в його сімї не було дитини, він ще міг проживати в квартирі, але з появою дитини в 2009 році його сімї довелося зїхати з квартири, оскільки відповідач перешкоджала їм користуватися кухнею ванною та туалетом, постійно створювавши при цьому конфліктні ситуації. Наразі він проживає в орендованій квартирі, свої кімнати в спірній квартирі раніше надавав в оренду. Він не може зайти у квартиру, оскільки відповідач його не пускає в неї фізично, особливо це стало гостро проявлятися з весни 2015 року. Перша людина, що знімала кімнату, прожила у квартирі близько 4 років, при цьому думку відповідача щодо квартирантів позивач не зясовував. Замки на вхідних дверях відповідач не змінювала, однак своїми запереченнями та систематичними скандалами створює перешкоди у користування власністю йому та його сімї. Просив суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Представник позивача в судовому засіданні пояснив, що відповідно до договору купівлі-продажу позивач придбав 2/3 частини спірної квартири. Відповідач не пускає позивача до квартири, в результаті чого останній вимушений орендувати квартиру та позбавлений права користування власним майном. Позивач неодноразово звертався до органів міліції, однак йому було запропоновано звернутись з цього питання до суду. Представник позивача просив суд ухвалити рішення, яким задовольнити позовні вимоги позивача в повному обсязі.

Відповідач в судовому засіданні пояснила, що позивач ОСОБА_1 мешкає у квартирі з 2005 року. Вони є співвласниками спірної квартири. Коли він придбав свою частку квартири, то одразу оголосив їй, що зробить все для того, щоб її вижити. Приводив додому друзів, вночі влаштовував пиятики та гучні гулянки. Коли народилася дитина, позивач встановив режим, постійно повторював, щоб вона йшла жити до гуртожитка. З 2009 року позивач заселяв квартирантів, які також не давали їй спокійно жити. Один з них їй сказав, що позивач навмисно їх направляє з метою вижити її з квартири. Позивачу вона дає користуватися всіма спільними приміщеннями. Їх особові рахунки за деякі комунальні послуги розділені і позивач їх не сплачує, що призвело до того, що інспекція з Міськводоканалу приїжджала з метою відключення води. Така ж ситуація і з світлом. Позивач не питав в неї дозволу, коли здавав кімнати в оренду, вона квартирантів не виганяла, вони 2 рази змінювали замки, однак одразу віддавали їй ключі. Останній раз позивач навідувався до квартири в березні 2015 року. Вона не зверталася з жодним позовом до ОСОБА_1. Відповідач вважає дані позовні вимоги не обґрунтованими та просить суд ухвалити рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні пояснив, що відповідач не чинить перешкод у користуванні приміщеннями загального користування позивачу та квартирантам, позовні вимоги не обґрунтовані, просила відмовити у їх задоволенні в повному обсязі.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити з наступних підстав.

В судовому засіданні було встановлено, що позивач є власником 66/100 частин квартири АДРЕСА_1, що підтверджується договором купівлі-продажу частини квартири серії ВСЕ № 74465 від 19.11.2005 року, посвідченому приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ( реєстровий № 2100), та зареєстрованому в КП ДМБТІ, що підтверджується витягом про право власності від 20.12.2005 року ( а.с. 4-8).

Відповідно до копії технічного паспорту квартири АДРЕСА_1 від 22.07.2005 року квартира складається з коридору, кладової, 3 житлових кімнат, кухні, ванної, туалету, балкону та лоджії ( а.с. 9-10).

Відповідач ОСОБА_2 є співвласником вищезазначеної квартирита проживає за вказаною адресою.

Відповідно до ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. .

Відповідно до ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок, частину будинку, квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Відповідно до ст. 155 ЖК України жилі будинки, квартири, що є в приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком, квартирою, крім випадків, встановлених законодавством.

Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов»язків власник зобов»язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачити можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Так, в судовому засіданні було встановлено, що сторони є співвласниками квартири АДРЕСА_1, без визначення порядку та режиму користування приміщеннями загального користування.

Позивач посилається на ті обставини, що відповідач варить самогон та займає всі конфорки, в результаті чого неможливо користуватися плитою для приготування їжі тощо, та як доказ приводить фотокартку, що міститься в матеріалах справи ( а.с. 29).

В той же час відповідач зазначила, що дані події не носять систематичного характеру, це було один раз, коли позивач і встиг здійснити фотографування, крім цього з тої події пройшло чимало часу.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_8 пояснила, що коли вони придбавали квартиру чоловік відповідача казав, що вона нормальна жінка. Однак відповідач в квартирі штовхалася, не пускає до ванної кімнати, туалету та кухню, влаштовувала скандали, вночі без потреби включала сильний напір води, чим заважала спати. Коли народилась дитина вони змушені були переїхати, оскільки поведінка відповідача заважала її нормальному існуванню. На сьогодні відповідач не пускає їх до квартири. Вони неодноразово збирались придбати їй квартиру, однак вона в останній момент відмовилась. Особисто вона не бачила, як ОСОБА_2 не пускала позивача до ванної кімнати та кухні. Позивач із сімєї вже не проживає в квартирі близько 6 років. Одного разу вона з донькою приїхала до квартири, однак ОСОБА_2 не було вдома, через що їм вдалося туди потрапити. Їй відомо, що відповідач робить самогон, але особисто вона цього не бачила.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_9 пояснив, що коли він приїжджав в гості до позивача, умови життя та перебування там були не можливі. Відповідач хряпала дверима не впускала його в туалет, включала гучно воду. В місцях загального користування створювала перешкоди. Відповідач казала, що не пускає до туалету, щоб ОСОБА_1 не приніс заразу. Грюкала дверима так, що падав карніз та сипалась стеля. Всього за три роки проживання позивача в спірній квартирі він був там близько 10 раз, відповідач його також не пускала користуватися ванною та туалетом. Після народження доньки позивач із сімєю переїхав.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_10 пояснила, що вона є дружиною позивача і проживали у спірній квартирі з 2005 року по 2009 рік. Тоді відповідач стояла на дверях та не пускала їх до квартии. На кухні постійно стояли бідони з самогоном. Відповідач постійно поводила себе дуже гучно. Вони переїхали з квартири, тому що народилася дитина, зараз, коли вони навідуються, вона не пускає їх до ванної, туалету та кухні. З 2009 року в квартирі проживали квартиранти. Замки відповідач не змінювала та не ламала.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_11 показала, що близько 2-3 місяців тому позивач привів до квартири квартирантів та сказав, що це його квартиранти і пояснювати чого-небудь ОСОБА_2 він не зобовязаний. Вона просила його погасити борги за комунальні послуги. Вона особисто не бачила, щоб відповідач перешкоджала позивачу у користуванні квартирою. Позивач, коли приводив квартирантів, вів себе нахабно та висловлювався нецензурною лайкою на адресу ОСОБА_2 Коли ОСОБА_10 проживав у квартирі, вони не виносили підгузники дитини, ОСОБА_2 про це постійно просила, вона бачила, як позивач її душив, однак швидку ніхто не викликав. Вона знає ОСОБА_2 23 роки, знає її як нормальну жінку. Остання неодноразово їй скаржилася на дії ОСОБА_1 та плакала. ОСОБА_2 квартирантів не виганяла, також вона не бачила як вона не пускала ОСОБА_1 до туалету, ванної чи кухні.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_12 пояснила, що вона є сусідкою ОСОБА_2, знає її 23 роки. Коли позивач хотів купити квартиру, вона його відмовляла, нормальних відносин між сторонами ніколи не було. Донька ОСОБА_2 часто ночувала у неї у звязку з тим, що позивач постійно влаштовував гучні гулянки. Вона бачила, як ОСОБА_1 одного разу вдарив ОСОБА_2 по голові каструлею. ОСОБА_1 не дозволяв ОСОБА_2 ходити у коридорі, туалеті, ванній кімнаті та кухні. Коли він пішов проживати в іншу квартиру, він більше не зявлявся, крім тих випадків, коли приводив квартирантів. Тоді розмовляв з відповідачем нецензурною лайкою. Із ОСОБА_2 підселення квартирантів не узгоджував. Вона особисто не бачила, щоб ОСОБА_2 вела себе не правильно по відношенню до ОСОБА_1. Він називав її алкоголічкою, вона заперечувала проти підселення квартирантів без документів. ОСОБА_1 не проживає в квартирі близько 7 років, його ніхто не виганяв. Коли проживали квартиранти у ОСОБА_2 ні з ким конфліктів не було. Їй відомо, що позивач душив відповідача, але вона особисто цього не бачила. Їй не відомо фактів, коли ОСОБА_1 не міг потрапити до квартири, замки відповідач не змінювала.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_13 пояснила, що вона є донькою відповідача, їй відомо що коли ОСОБА_1 поселився одразу сказав, що життя їм не дасть. Були постійні сварки, гучні гулянки, вночі було страшно знаходитися в квартирі. Коли ОСОБА_1 виселився, постійно проживали квартиранти, він казав, що відповідач алкоголік та наркоманка. Один квартирант прожив 4 роки та вів такий же спосіб життя як і позивач, постійно ламав крани, вмикав світло і т.д. ОСОБА_1 нормальних квартирантів не приводив. Відповідач неодноразово викликала міліцію, вона не перешкоджала позивачу у користуванні квартирою. Вселення квартирантів ОСОБА_1 з відповідачем ніколи не узгоджував. Зараз ОСОБА_1 приходить лише тоді, коли приводить квартирантів. Він виселився, тому що керівництво технікуму підняло це питання після того як вона намагалася покінчити життя самогубством, кинувшись під машину. До суду вона не зверталася, оскільки не було грошей. Відповідач варила самогон один раз, ще до того, як ОСОБА_1 з родиною поселився у квартирі.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_14 пояснила, що вона є сусідкою сторін, була в спірній квартирі 15 років назад. Була декілька разів, коли жила сімя ОСОБА_1, однак ОСОБА_2 вдома не було. Одного разу вона бачила, як дружина позивача сиділа на вулиці з дитиною та плакала, пояснила це тим, що ОСОБА_2 в домі шумить та не дає дитині заснути. Після цього вона ходила вкладати дитину до неї додому. Вона особисто не бачила, щоб ОСОБА_2 не пускала ОСОБА_1 додому. Коли проживали квартиранти, то це було недовго, вони швидко виселялися.

Так, вислухавши свідків, суд не може визнати їх покази достатнім доказом того, що відповідач ОСОБА_2 дійсно чинить перешкоди позивачу у користуванні квартирою, зокрема ванною, туалетом та кухнею, оскільки їх судження щодо даних обставин є субєктивними та не підтверджуються іншими належними обєктивним доказами. Крім того, з їх показів вбачається, що у позивача є ключі від квартири та замки на ній відповідач не змінювала, двері до приміщень спільного користування на замки не зачиняються.

В обґрунтування своєї вимоги позивач ОСОБА_1 посилається на ті обставини, що відповідач чинить перешкоди, однак як пояснили і сторони і свідки, позивач близько 6 років не проживає в квартирі, та приходить коли приводить квартирантів, що дає можливість суду зробити висновок, що позивач має можливість вільного доступу до квартири, крім того, як було пояснено в судовому засіданні відповідач в квартирі знаходиться не постійно, що також виключає собою прямий намір на чинення перешкод.

З дослідженого в судовому засіданні відеозапису вбачається, що відповідач дійсно заперечувала проти користування ванною на адресу невизначеної особи (осіб), оскільки позивач у кадрі відсутній, посилаючись на заборгованість за водопостачання з боку позивача, однак особа, яка проводила відеозапис, безперешкодно потрапив до кухні, та здійснював там необхідні йому дії щодо хазяйнування. Відповідач пояснила, що дійсно заперечувала проти користування водою квартирантом, який стояв за спиною позивача, а не самого ОСОБА_1.

Так, суд критично ставиться до пояснень свідка ОСОБА_9 щодо того , що відповідач не пускала його до ванної та туалету, оскільки вона як власник та користувач жилого приміщення, та приміщень загального користування має право бути обізнаною щодо гостей іншого співвласника, в даному випадку і квартирантів. Однак, як вбачається з пояснень сторін та свідків, заселення квартирантів з відповідачем не узгоджувалось. Крім того, свідок зазначав, що відповідач не впускала свідка, а не позивача.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу.

Так, в судовому засіданні будь-яких достатніх доказів на підтвердження вимог позивача та спростування зазначених пояснень відповідача суду не надано, як і не надано належних доказів на підтвердження факту чинення перешкод у користуванні ванною, туалетом та кухнею.

Посилання позивача на всі вищезазначені обставини носять суб'єктивний характер та скоріше свідчать про існування тривалого побутового конфлікту між сторонами, як співвласниками спірної квартири, не дотримання правил співмешкання та добросусідства, з причин відсутності між ними встановленого способу та режиму користування загальними приміщеннями, а не про наявність факту чинення перешкод у користуванні приміщеннями.

Таким чином суд знаходить не доведеним факт перешкоджання відповідачем у здійсненні позивачем права власності, у звязку з чим вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 150, 155 Житлового кодексу України, ст.ст. 316, 317, 319, 321, 386, 391 ЦК України, ст. ст. 4-8, 10, 11, 18, 57-60, 88, 130, 208, 209, 212 215, 218 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

У задоволенні позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Самарський районний суд м. Дніпропетровська протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час оголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя А.О. Сухоруков