АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 вересня 2015 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Одинака О. О.

суддів: Кулянди М.І.. Перепелюк Л.М.

секретар Паучек І.І.

за участю ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3, ОСОБА_4 ОСОБА_5 та її представника ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5, ОСОБА_7, в інтересах якої діють законні представники ОСОБА_4, ОСОБА_8, про визнання договорів дарування житлового будинку та земельної ділянки недійсними за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 3 серпня 2015 року,

встановила:

В травні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом.

Просив:

- визнати недійсним договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1, укладений 15 жовтня 2014 року;

- визнати недійсним договір дарування земельної ділянки, площею 0,1568 га, яка знаходиться по АДРЕСА_1, укладений 15 жовтня 2014 року.

Посилався на те, що 15 жовтня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5, ОСОБА_7 були укладені договори дарування житлового будинку АДРЕСА_1, укладений 15 жовтня 2014 року.

Зазначав, що на момент укладення вищевказаних правочинів неправильно сприйняв фактичні обставини, що вплинуло на його волевиявлення та не відповідало його дійсним намірам.

Нотаріусом не було в доступній йому формі та зрозумілій мові пояснено про правову природу укладеного договору.

Укладаючи договір дарування позивач мав намір укласти договір довічного утримання, а тому він діяв під впливом помилки.

Рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 3 серпня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити.

Посилається на те, що суд першої інстанції допустив порушення норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у розгляді справи, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити з таких підстав.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції виходив з того, що під помилкою треба розуміти таке неправильне сприйняття стороною суб'єкта, предмета або інших істотних умов правочину, яке вплинуло на її волевиявлення і за відсутності якої за обставинами справи можна вважати, що правочин не був укладеним. При цьому дня визнання правочину недійсним необхідно, щоб помилка мала істотне значення для сторін правочину.

Позивач добровільно без будь-якого примусу уклав спірні договори дарування житлового будинку та земельної ділянки на користь відповідачів.

Належних та допустимих доказів на підтвердження доводів про укладення договорів дарування під впливом помилки позивачем надано не було.

Непослідовними є деякі обставини викладені позивачем у позовній заяві та обставини, які він вказав у судовому засіданні, зокрема щодо роз'яснення договору нотаріусом, мотивів укладення правочинів.

Позивач перед укладенням спірних правочинів не домовлявся з ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про укладення з ними договору довічного утримання.

Такі висновки суд першої інстанції є правильними.

Так, відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Частиною 1 статті 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно частини 1 статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно до частини 1 статті 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Згідно пункту 19 постанови Пленуму «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року, N 9 відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин,

вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК, мають існувати саме на момент вчинення правочину.

Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання

або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не

має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі

від вчиненого правочину.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Згідно частини 1 статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог.

Відповідно до вимог ст.ст. 213, 215 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим, а за змістом має містити встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини. При встановленні фактів суд оцінює належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно ст. 214 ЦПК України суд ухвалюючи рішення повинен вирішити такі питання:

- чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

- які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

- яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Як вбачається з матеріалів справи 15 жовтня 2014 року ОСОБА_2 та ОСОБА_5, ОСОБА_7 уклали договір дарування житлового АДРЕСА_1 (а.с.19-20).

15 жовтня 2014 року ОСОБА_2 та ОСОБА_5, ОСОБА_7 уклали договір дарування земельної ділянки, площею 0,1568 га, яка знаходиться по АДРЕСА_1 (а.с.17-18).

Колегія суддів вважає правильними висновки суду першої інстанції про те, що належних та допустимих доказів на підтвердження доводів про укладення договорів дарування під впливом помилки позивач суду не надав.

Враховуючи зазначені вище обставини колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому його слід залишити без змін.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Зокрема помилковими є доводи скарги про те, що внаслідок помилки ОСОБА_2 укладаючи спірні договори мав намір укласти договір довічного утримання.

ОСОБА_2 на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним не довів, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

З матеріалів справи вбачається , що обдарована ОСОБА_5 на момент укладення оспорюваних договорів була неповнолітньою особою, а обдарована ОСОБА_7 на момент укладення договорів і на даний час є малолітньою особою і відповідно не могли надавати утримання позивачу згідно договору довічного утримання. ОСОБА_5 та ОСОБА_7 є внучками ОСОБА_2

Відповідно до пункту 8 договору дарування земельної ділянки від 15 жовтня 2014 року сторони підтвердили, що договір не носить фіктивного та удаваного правочину, відповідає дійсним намірам сторін, не приховує іншого правочину.

Згідно пункту 17 договору дарування земельної ділянки від 15 жовтня 2014 року вбачається, що сторонам зміст цього договору, зміст зазначених у пункті 10 статей їм зрозумілий, питань, які залишилися нез'ясованими для них немає.

Згідно пункту 7 договору дарування житлового будинку від 15 жовтня 2014 року сторони підтвердили, що цей правочин відповідає їхнім намірам і не носить характеру фіктивного, удаваного, не є зловмисним, а також будь-які обставини помилки, обману, насильства, тяжких обставин для вчинення цього правочину відсутні.

В пункті 11 договору дарування житлового будинку від 15 жовтня 2014 року сторони стверджували, що вони вільно володіють українською мовою.

Аналіз спірних договорів та матеріалів справи дає підстави зробити висновок про те, що підстави вважати про те, що ОСОБА_2 вчинив правочин внаслідок помилки щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 3 серпня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

На ухвалу може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з моменту її вступу в законну силу.

Головуючий

Судді: