Справа № 504/4064/14-ц
20.08.2015смт. Комінтернівське
Комінтернівський районний суд Одеської області у складі:
Головуючого судді - Барвенка В.К.,
секретаря - Мельниковій В.М.,-
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду № 9, смт. Комінтернівське, цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» в особі філії «Одеське регоінальне управління» Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_1, третя особа-Реєстраційна служба Головного управління юстиції Одеської області, про звернення стягнення на предмет іпотеки,-
Крім того, представник позивача просила стягнути з відповідача витрати по оплаті судового збору в сумі 3 654,00 грн.
Свої вимоги представник позивача мотивувала тим, що відповідно до укладеного кредитного договору № 20-К 588 від 25.10.2007 року ОСОБА_1 отримав від Бпанку кредит у розмірі 1 300 000,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14,5 % річних, строком користування до 25.10.2009 року.
З метою забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_1 за кредитним договором № 20-К 588 від 25.10.2007 року, між Банком та ОСОБА_1 було укладено іпотечний договір від 25.10.2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Комінтернівського районного нотаріального округу Одеської області Заботкіною Т.Ю., за реєстровим № 460, відповідно до якого останній передав банку в іпотеку земельну ділянку, площею 0.0800 га, яка зображена на схемі розподілу земельної ділянки під умовним номером 23; земельну ділянку, площею 0.0800 га, яка зображена на схемі розподілу земельної ділянки під умовним номером 25; земельну ділянку, площею 0.0766 га, яка зображена на схемі розподілу земельної ділянки під умовним номером 29, які розташовані за адресоб: АДРЕСА_1, ділянка під НОМЕР_2, кадастровий номер НОМЕР_3, цільове призначення «для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка)».
Представник позивача стверджує, що на теперішній час заборгованість за кредитним договором № 20-К 588 від 25.10.2007 року не погашена в повному обсязі, що і стало підставою для звернення до суду з даним позовом.
Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку передбаченому ст.ст. 74, 76, 77 ЦПК України.
В судовому засіданні представник Банку позовні вимоги свого довірителя підтримала у повному обсязі, просила позов задовольнити з підстав викладених у позовній заяві, проти винесення заочного рішення не заперечувала.
Відповідач - ОСОБА_1 у судове засідання не з'явився повторно, про поважність причини своєї відсутності у судовому засіданні суду не повідомив, у зв'язку з чим, суд, виходячи зі змісту ст. 169 ЦПК України, вважає можливим розгляд справи за відсутності відповідача.
Відповідач - повторно не з'явився у судове засідання, хоча був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, про що в матеріалах справи наявні відповідні зворотні поштові повідомлення, у зв'язку із чим суд вважає можливим розгляд справи за відсутності відповідача.
Суд приймає до уваги той факт, що відповідачу надавалась можливість заперечувати, не визнавати позовні вимоги, доказувати протилежне, тобто відповідач не скористався своїм правом з власної ініціативи та за власним волевиявленням.
На підставі ст. 169 ЦПК України, якщо суд не має відомостей про причину повторної неявки відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних в ній даних та доказів (постановляє заочне рішення).
Відповідно до статті 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Протокольною ухвалою Комінтернівського районного суду Одеської області від 20.08.2015 року ухвалено розгляд справи у заочному порядку.
Розглянувши доводи позову, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази на предмет їх належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову виходячи з наступного:
В судовому засіданні встановлено, що від 25.10.2007 року між Банком та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 20-К 588.
Відповідно до п. 2.1, п. 3.1 кредитного договору, банк надав позичальнику кредит в сумі 1 300 000,00 гривень, а позичальник зобов'язався повернути кредит не пізніше 25.10.2009 року та сплатити проценти за користування кредитом в розмірі 14,5 % річних.
Відповідно до п. 6.1 кредитного договору ОСОБА_1 за прострочення повернення кредиту та/або сплати процентів по кредитному договору ОСОБА_1 зобов'язався сплатити пеню із розрахунку 1% від простроченої суми за кожен день прострочки.
Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки та банківську діяльність» банківський кредит - це будь - яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, будь - яка гарантія, будь - яке зобов'язання придбати право вимоги боргу, будь - яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов'язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми.
Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. При цьому, до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави «Позика», якщо інше на встановлено цим параграфом і не виходить із суті кредитного договору.
Свої зобов'язання позивач виконав у повному обсязі, відповідачу було відкрито позичковий рахунок та надано суму кредиту.
З метою забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_1 за кредитним договором № 20-К 588 від 25.10.2007 року, між Банком та ОСОБА_1 було укладено іпотечний договір від 25.10.2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Комінтернівського районного нотаріального округу Одеської області Заботкіною Т.Ю., за реєстровим № 460, відповідно до якого останній передав банку в іпотеку земельну ділянку, площею 0.0800 га, яка зображена на схемі розподілу земельної ділянки під умовним номером 23; земельну ділянку, площею 0.0800 га, яка зображена на схемі розподілу земельної ділянки під умовним номером 25; земельну ділянку, площею 0.0766 га, яка зображена на схемі розподілу земельної ділянки під умовним номером 29, які розташовані за адресоб: АДРЕСА_1, ділянка під НОМЕР_2, кадастровий номер НОМЕР_3, цільове призначення «для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка)».
Згідно ст. 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки.
Відповідно до положень п.1 іпотечного договору від 25.10.2007 року ОСОБА_1 передав в іпотеку позивачу, в якості забезпечення своїх зобов'язань за кредитним договором № 20-К 588 від 25.10.2007 року, вищевказані земельні ділянки, які належать іпотекодавцю на підставі договорів купівлі- продажу земельних ділянок, посвідчених приватним нотаріусом Комінтернівського районного нотаріального округу Одеської області Заботкіною Т.Ю. від 25.10.2007 року ща реєстровими номерами № № 449, 452, 455, зареєстрованих у державному реєстрі правочинів 25.10.2007 року за реєстраційними номерами №№ 2445574, 2445586, 2445590, і право власності на земельні ділянки ОСОБА_1 набуде з моменту отримання Державного акту на право власності на земельні ділянки та державної реєстрації відповідно до чинного законодавства України.
Своє право власності ОСОБА_1 зареєстрував у встановленому законом порядку, і отримав державні акти на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_8 (земельна ділянка з кадастровим номером НОМЕР_4), серії НОМЕР_6 (земельна ділянка з кадастровим номером НОМЕР_7), серії НОМЕР_9 (земельна ділянка з кадастровим номером НОМЕР_5).
Відповідно до п. 4 Іпотечного договору сторони домовились, що заставна вартість Предмету іпотеки відповідає експертній грошовій оцінці, зазначені у пункті 4 цього договору, та становить 1 888 904,00 гривень.
Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки та банківську діяльність» банківський кредит - це будь - яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, будь - яка гарантія, будь - яке зобов'язання придбати право вимоги боргу, будь - яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов'язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми.
Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. При цьому, до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави «Позика», якщо інше на встановлено цим параграфом і не виходить із суті кредитного договору.
Свої зобов'язання позивач виконав у повному обсязі, банк надав ОСОБА_1 суму кредиту у розмірі 1 300 000, 000 гривень що підтверджується меморіальним ордером № 5 від 26.10.2007 року.
Відповідно до ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. В свою чергу, згідно зі ст. 1056 1 ЦК України, якою було доповнено ЦК України згідно із Законом України від 12.12.2008 № 661-VI, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склались на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Встановлений договором розмір процентів не може бути збільшений банком, іншою фінансовою установою в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку, іншої фінансової установи змінювати розмір процентів в односторонньому порядку є нікчемною.
Відповідно до умов кредитного договору відсотки за користування кредитом розраховуються на підставі відсоткової ставки у розмірі 14,5 % відсотків на рік. Нарахування відсотків за користування кредитом здійснюється за період з часу списання кредитних ресурсів з ссудного рахунку з займодавця до моменту повернення кредитних ресурсів на ссудний рахунок. Нарахування відостків проводиться за методом «факт»/360 за кожень день користування кредитними ресурсами.
Згідно з п. 3.1 кредитного договору позичальник щомісячно, в строк з 01 по 10 число (включно) кожного місяця, проводить погашення кредитної заборгованості по виданим кредитним ресурсам згідно графика зниження розміру заборгованості (Додаток № 1 до цього договору).
Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та цього Кодексу.
Відповідно до ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав встановлених ст. 11 ЦК України, в тому числі і з договорів.
Згідно з ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. В свою чергу зобов'язання, згідно вимог ст. ст. 525, 526 ЦК України має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається.
В порушення умов кредитного договору щодо порядку та строків погашення кредитного зобов'язання, вимог ст.ст. 525, 526 ЦК України відповідач ОСОБА_1 не виконує умови кредитного договору, не погашає кредит та не сплачує відсотки.
Станом на 24.10.2014 року загальна заборгованість по наданому відповідачу кредиту складає 111 190 152,04 грн., з них:
Сума простроченої заборгованості за наданим кредитом - 1 299 924,40 грн.;
сума простроченої заборгованості за відсотками - 1 182 342,20 грн.;
сума пені за прострочення сплати кредиту та відсотків - 8 707 885,44 грн.;
Таким чином, ОСОБА_1 неналежно виконував прийняті ним зобов'язання щодо погашення кредиту та процентів, передбачених умовами кредитного договору, внаслідок чого за відповідачем утворилась прострочена заборгованість за кредитом та прострочена заборгованість за процентами.
Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 551 ЦК України предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме та нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Відповідно до ч. 1 ст. 549, п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки - грошової суми, яку боржник повинен сплатити кредиторові у разі порушення ним зобов'язання.
Так, згідно з ч. 3 ст. 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожний день прострочення виконання.
Відповідно до п. 6.1 кредитного договору у разі прострочення позичальником строку сплати платежів, визначених у п.п. 3.2, 3.4, 4.3, 4.4, 4.6 цього договору, позичальник сплачує банку пеню у розмірі 1 % від простроченої суми за кожний день прострочки.
Отже позовні вимоги в частині стягнення пені є обгрунтованими.
Разом з тим, в рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 року по справі № 7-рп/2013 піддано конституційно-правовому аналізу правовідносин зі сплати пені що виникають між фізичними особами - споживачами та банками і іншими фінансовими установами у правовідносинах споживчого кредитування в якому зокрема робиться висновок про те, що вимога про нарахування та сплату неустойки за договором споживчого кредиту, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у пункті 6 статті 3, частині третій статті 509 та частинах першій, другій статті 627 Кодексу засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов'язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.
Конституційний Суд України вважає, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем пені за прострочення у поверненні кредиту.
Цей висновок узгоджується з положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» від 09.04.1985 року N 39/248, в якій наголошено: визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах.
Як зауважував Конституційний Суд України, межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (абзац третій підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 10.11.2011 року N 15-рп/2011 року у справі про захист прав споживачів кредитних послуг).
У наведених Керівних принципах для захисту інтересів споживачів визначено, що споживачі мають бути захищені від таких зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах та незаконні умови кредитування продавцями.
Таким чином, з врахуванням вищевказаних обставин, до визначеного банком розміру неустойки в частині пені підлягає застосуванню ч. 3 ст. 551 ЦК України, оскільки нарахований банком розмір пені в розмірі 8 707 885,44 грн., значно перевищує заборгованість за кредитом у розмірі 1 299 924,40 грн., тому розмір пені підлягає зменшенню до 1 300 000,00 грн. Такий розмір неустойки відповідає вимогам закону і засадам розумності та справедливості.
В стягненні решти суми, нарахованої в якості неустойки слід відмовити.
Таким чином, стягненню заборгованості за кредитним договором № 20-К 588 від 25.10.2007 року підлягає сума у розмірі 1 299 924,40 грн. + 1 182 342,20 грн. + 1 300 000,00 грн. = 3 782 266,60 грн.
Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з ростроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.
Згідно з п. 3.4 кредитного договору банк має право вимагати від позичальника дострокового виконання зобов'язань з повернення кредиту за договором, у разі затримання сплати частини кредиту та/або процентів за його користування, а ОСОБА_1 зобов'язаний достроково у випадках визначених в даному договорі, а також у договорах, згідно з якими позичальник передає в забезпечення виконання зобов'язань певне майно, протягом десяти календарних днів з дня отримання вимоги банку про дострокове повне виконання зобов'язань по цьому договору, виконати зобов'язання щодо повернення кредиту, сплати нарахованих відсотків, інших платежів, передбачених цим договором та можливих штрафних санкцій.
Статтею 1 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
В силу ч. 6 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки.
В силу ст.5 Закону України «Про іпотеку» (в редакції Закону № 3480-IV від 23.02.2006 року, що діяла на момент укладення договору іпотеки), предметом іпотеки може бути інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору, за умови, що іпотекодавець може документально підтвердити право на набуття ним у власність відповідного нерухомого майна у майбутньому. Обтяження такого нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації у встановленому законом порядку незалежно від того, хто є власником цього майна на час укладення іпотечного договору.
Частиною 1 ст. 7 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.
Згідно зі ст. 12 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.
Відповідно до ст. 33 названого вище Закону у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.
Частиною 1 статті 37 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки.
Пунктом 12 договору іпотеки визначено, що іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки в один із перелічених в даному положенні договору способів, в тому числі шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку» (п. 12.3.1 іпотечного договору).
Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
Частиною 2 ст. 41 Конституції України передбачено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.
Згідно з ч. 5 ст. 11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.
В Узагальненні судової практики розгляду цивільних справ, які виникають з кредитних правовідносин (2009 - 2010 роки) від 7 жовтня 2010 року Верховний суд України роз'яснив наступне: «...нормами законодавства (насамперед статтями 36, 37 Закону № 898-IV) не виключається можливість звернення стягнення в такий спосіб і набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки за рішенням суду. У цих нормах задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття ним права власності на предмет іпотеки ототожнюється передусім із способом звернення стягнення, який, разом з іншими, може застосовуватися, якщо це передбачено договором. Тому в разі встановлення такого способу звернення стягнення у договорі іпотекодержатель на підставі ч. 2 ст. 16 ЦК має право вимагати застосування його судом».
Такі ж положення містить пункт 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин»: «З урахуванням положень частини третьої статті 33, статті 36, частини першої статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.
У зв'язку з наведеним суди мають виходити з того, що з урахуванням цих норм права не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки в такий спосіб і набуття іпотекодержателем права власності на нього за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо його передбачено договором. Тому в разі встановлення такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки в договорі іпотекодержатель на підставі частини другої статті 16 ЦК має право вимагати застосування його судом.»
Таким чином, як слідує із вищезазначеного, нормами чинного законодавства ст. 33, 36, 37 Закону України «Про іпотеку» не виключається можливість набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки за рішенням суду, як один із способів звернення стягнення на предмет іпотеки.
Згідно з положеннями ст. 5 Закону України «Про іпотеку», вартість предмета іпотеки визначається за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або шляхом проведення оцінки предмета іпотеки відповідним суб'єктом оціночної діяльності у випадках, встановлених законом або договором.
Частиною 3 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності.
Позивач надав докази оцінки спірних земельних ділянок.
Так, згідно звітів від 17.08.2015 року, складених суб'єктом оціночної діяльності ФОП ОСОБА_3, на які, крім того, рецезентом ОСОБА_4 здійснено рецензування від 19.08.2015 року, і відповідно до вимог Закону України «Про оцінку земель», «Національного стандарту № 1» та «Національного стандарту № 2», - класифіковані як такі, що в цілому відповідають вимогам нормативно-правових актів з оцінки земельних ділянок, земельну ділянку, загальною площею 0,0800 га, що розташована на території АДРЕСА_1, кадастровий номер земельної ділянки - НОМЕР_5, цільове призначення «будівництво та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка)», оцінено у 209 256,00 грн.; земельну ділянку, загальною площею 0,0800 га, що розташована на території АДРЕСА_1, кадастровий номер земельної ділянки - НОМЕР_7, цільове призначення «будівництво та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка)», оцінено у 209 256,00 грн.; земельну ділянку, загальною площею 0,0766 га, що розташована на території АДРЕСА_2, кадастровий номер земельної ділянки - НОМЕР_4, цільове призначення «будівництво та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка)», оцінено у 200 363,00 грн.
Суд, вивчивши матеріали справи, приходить до висновку про те, що в справі міститься достатньо доказів для ухвалення рішення про задоволення позову.
Відповідно до пункту «г» ст. 140 Земельного кодексу України підставою припинення права власності на земельну ділянку є звернення стягнення на земельну ділянку на вимогу кредитора у судовому порядку.
Таким чином, суд дійшов висновку, що також доцільно припинити право ОСОБА_1 на предмет іпотеки.
Крім того, у відповідності зі ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Отже, з відповідача на користь позивача також необхідно стягнути сплачений при подані позовної заяви до суду судовий збір, оскільки витрати на його оплату документально підтверджені.
На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 16, 526, 527, 530, 541, 543, 554, ч. 1 ст. 585, ст. 589, ч. 1 ст. 625, ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України, ст. 2 Закону України «Про банки та банківську діяльність», ст.ст. 1, 5, 12, 35, ч. 1, 3 ст. 33, ст. 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», пункт «г» ст. 140 Земельного кодексу України, пункт 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», ст.ст. 10, 11, 15, 57-61, 74, 76, 77, 88, 169, 208, 212, 215, 217- 218, 293, 294, 296 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -
Позов Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» в особі філії «Одеське регоінальне управління» Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» - задовольнити частково.
В задоволенні решти позову - відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заява про перегляд заочного рішення може бути подана протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Заочне рішення може бути оскаржено в десятиденний строк з моменту його отримання в апеляційному порядку, шляхом подання апеляційної скарги до апеляційного суду Одеської області через Комінтернівський районний суд Одеської області.
Суддя В. К. Барвенко