АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого Гайдук В.І.,

суддів Калиновського А.Б., Єлізаренко І.А.,

за участю секретаря Гулієва М.І.о,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпропетровську

апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3

на рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 17 березня 2015 року

по цивільній справі за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2015 року позивач звернулась до суду з вказаним позовом, в якому посилалась на те, що у квітні 2012 року вона прийняла відповідачів на роботу на посади продавців у магазині «Продтовари» й уклала з ними договори про повну матеріальну відповідальність. За результатами проведеної 29 жовтня 2014 року інвентаризації виявлено нестачу майна та грошових коштів у касі на загальну суму 86809 грн., про що складено відповідний акт. Крім того, вони свою вину визнали та склали відповідні розписки від 31 жовтня 2014 року. Ураховуючи те, що відповідачі добровільно не відшкодували зазначену шкоду, ОСОБА_4, уточнивши позовні вимоги, просила стягнути з них у рахунок відшкодування завданої матеріальної шкоди по 43404,50 грн. з кожної, а також 20828 грн. з обох відповідачів солідарно та по 5000 грн. завданої їй моральної шкоди з кожної (т.1 а.с. 1-4, 244).

Рішенням Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 17 березня 2015 року позов ОСОБА_4 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 матеріальну шкоду у розмірі 43000 грн. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 матеріальну шкоду у розмірі 43000 грн. В іншій частині позову відмовлено. Розподілено судові витрати (т.2 а.с. 47-51).

В апеляційних скаргах ОСОБА_2 та ОСОБА_3 посилаються на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права при ухваленні судового рішення, неповне з'ясування судом обставин у справі, у зв'язку з чим ставить питання про скасування рішення суду та відмову у задоволенні позовних вимог (т. 2 а.с. 57-63, 68-72).

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 червня 2015 року рішення районного суду в частині стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 грошових коштів у розмірі 43000 грн. та судового збору скасовано.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ України від 21 жовтня 2015 року касаційну скаргу ФОП ОСОБА_4 задоволено частково. Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 червня 2015 року в частині вирішення позову ФОП ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної шкоди скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (т. 2 а.с. 156-158).

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг і заявлених позовних вимог колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, ФОП ОСОБА_4 у квітні 2012 року прийняла на роботу на посади продавців у магазині «Продтовари» ОСОБА_2 та ОСОБА_3, з якими уклала договори про повну матеріальну відповідальність (т.1 а.с. 50-51).

За результатами проведеної 29 жовтня 2014 року інвентаризації виявлено нестачу майна та грошових коштів у касі на загальну суму 86809 грн., про що складено відповідний акт (т.1 а.с. 6).

Відповідачі визнали свою вину та склали відповідні розписки від 31 жовтня 2014 року та зобов'язалися до 06 листопада 2014 року відшкодувати нестачу у розмірі 43000 грн. кожна (т.1 а.с. 55-56).

Відповідно до частин 1, 2 ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків.

При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством.

Згідно з ст. 132 КЗпП України за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку.

За положеннями п. 1 ст. 134 КЗпП України відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей.

Статтею 135-1 КЗпП України встановлено, що письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв'язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 135-3 КЗпП України розмір заподіяної підприємству, установі, організації шкоди визначається за фактичними втратами, на підставі даних бухгалтерського обліку, виходячи з балансової вартості (собівартості) матеріальних цінностей за вирахуванням зносу згідно з установленими нормами.

У разі розкрадання, недостачі, умисного знищення або умисного зіпсуття матеріальних цінностей розмір шкоди визначається за цінами, що діють у даній місцевості на день відшкодування шкоди.

Враховуючи викладене, а також те, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3, як працівники, з яким було укладено відповідні договори, повинні нести повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну позивачу, - суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення з відповідачів на користь позивача виявленої за вказаних обставин суми недостачі.

При цьому, відмовляючи позивачу у стягненні 20828 грн. матеріальної шкоди, суд першої інстанції вірно виходив з того, що дана сума недостачі не підтверджується належними інвентаризаційними документами.

Доводи апеляційних скарг, стосовно того, що розмір недостачі недоведений, не можуть бути прийняті колегією суддів, оскільки відповідачі визнають факт недостачі у стягнутій сумі, що підтверджується наданими ними розписками, а також письмовими поясненнями ОСОБА_2 (т.2 а.с. 2-3, 4).

Також, колегія суддів вважає неспроможними доводи апелянтів про те, що суд неналежним чином перевірив акт інвентаризації та висновки інвентаризаційної комісії щодо суми недостачі товару, оскільки з клопотанням про призначення судом бухгалтерської, або іншої експертизи відповідачі до суду не звертались, будь яких інших фактичних даних, що вказують на інший розмір недостачі суду не надали.

Доводи апелянтів про порушення позивачем п.6 ч.1 ст. 24, ст. 24-1 КЗпП України, які мали місце при укладенні трудового договору, не можуть бути підставою для скасування рішення, оскільки не спростовують висновків суду про укладення трудового договору, шляхом фактичного допуску до роботи та укладеними між кожним із відповідачем і позивачем договорів про повну матеріальну відповідальність (т.1 а.с. 50-51).

Інші доводи апеляційних скарг також не містять підстав для скасування оскаржуваного рішення, оскільки наявність, передбачених п.1 ч.1 ст. 134 КЗпП України, підстав притягнення до матеріальної відповідальності ними не спростовано.

Суд першої інстанції задовольняючи частково позовні вимоги виходив із трудових правовідносин, що склалися між сторонами, та положень ст.ст.130-134, 135-1 КЗпП України , разом з тим, суд, у своєму рішенні також послався на ст.1053 ЦК України (новація боргу у позикове зобов'язання), яка не регулює трудові правовідносини, тому колегія суддів вважає, що з мотивувальної частини оскаржуваного рішення посилання на новацію боргу підлягає виключенню.

В іншій частині рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, відтак підстав для його скасування за доводами апеляційної скарги немає.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-316 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_2, ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 17 березня 2015 року змінити, виключивши з мотивувальної частини посилання на новацію боргу.

В решті судове рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту оголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржено шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: