АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2011 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого - Швецової Л.А. суддів - Малійської С.М.

Даниленка В.М.

при секретарі - Подпрядової В.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Балаклійського районного суду Харківської області від 01 грудня 2010 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про виселення без надання іншого житлового приміщення, -

встановила :

У жовтні 2010 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом про виселення відповідачів з належного йому на праві власності житлового будинку на підставі ст. 116 ЖК України. В обґрунтування своїх позовних вимог вказав, що йому на праві власності належить житловий будинок АДРЕСА_1. У вказаному будинку з його згоди був зареєстрований його син ОСОБА_3 Крім цього без реєстрації у будинку мешкають ОСОБА_4 та її неповнолітні діти - ОСОБА_5 199 6 року народження та ОСОБА_6 2006 року народження. На протязі тривалого часу у позивача з сином та його співмешканкою склалися складні взаємостосунки, син та її співмешканка наносять позивачу тілесні ушкодження, у зв"язку з чим він неодноразово звертався до Балаклійського РВ ГУ МВСУ в Харківській області та ОСОБА_3 був попереджений про недопущення протиправних дій.

Рішенням Балаклійського районного суду Харківської області від 01 грудня 2010 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на те, що вказане рішення було постановлено з порушенням судом норм матеріального та процесуального права, вказав, що в судовому засіданні суду першої інстанції було підтверджено факт неможливості спільного проживання. Крім цього посилання в рішенні суду на порушення прав дітей вважає необгрунтованим, оскільки відповідач ОСОБА_4 зареєстрована разом з неповнолітніми дітьми за адресою: АДРЕСА_2 і ні якого відношення до його будинку не має.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у розгляді справи, відповідно до ст. 303 ЦПК України перевіривши законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає задоволенню, а рішення скасуванню та ухваленню нового про задоволення позову.

Відповідно до п. 4 ч. 1, ч. 2 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, районний суд виходив з того, що позивачем не були надані належні та допустимі докази в обгрунтування можливості виселення відповідачів з будинку та що вказаним виселенням будуть порушені права неповнолітніх дітей.

Однак, такі висновки районного суду порушують норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Конституцією України ( ст. 41 ) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.

Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира.

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК та 150 ЖК, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім"ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання у право власника можливе лише на підставах, передбачених законом.

Відповідно до ст. 116 ЖК України якщо наймач, члени його сім"ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Також ст. 157 ЖК передбачає виселення членів сім"ї власника жилого будинку (квартири) у випадках, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Судом встановлено, що житловий будинок АДРЕСА_1 на праві власності належить ОСОБА_2. У вказаному будинку з його згоди був зареєстрований його син ОСОБА_3 ОСОБА_4, яка є співмешканкою ОСОБА_3, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2. На протязі 2009-2010 років позивач неодноразово звертався з заявами до правоохоронних органів щодо порушення відносно його сина ОСОБА_3кримінальних справ за спричинення ОСОБА_2 тілесних ушкоджень та ОСОБА_3 був попереджений про недопущення протиправних дій.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 17 постанови від 12 квітня 1985 р. N 2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України", при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Йдеться, зокрема, про заходи попередження, яких застосовують суди, прокурори, органи внутрішніх справ, адміністративні комісії виконкомів, а також заходи громадського впливу, яких вживають збори жильців будинку чи члени житлово-будівельних кооперативів, трудові колективи, товариські суди й інші громадські організації за місцем роботи або проживання відповідача.

Беручи до уваги офіційний характер заходів запобігання та громадського впливу, які мають передувати виселенню наймача або членів його сім'ї на підставі ст. 116 ЖК без надання іншого жилого приміщення, і відповідно до правил ст. 29 ЦПК про допустимість засобів доказування факт застосування заходів запобігання та громадського впливу має підтверджуватися письмовими доказами.

Дослідивши матеріали справи, судова колегія приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 щодо виселення його сина ОСОБА_3 на підставі ст.ст. 116,157 ЖК України підлягають задоволенню, оскільки до ОСОБА_3 неодноразово застосовувалися заходи попередження та виносилися постанови про відмову у порушенні кримінальних справ у зв"язку з спричиненням тілесних ушкоджень позивачу ОСОБА_2

Що стосується позовних вимог щодо виселення ОСОБА_4, то судова колегія приходить до висновку, що позовні вимоги в цій частині також підлягають задоволенню.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечувалося сторонами в судовому засіданні, відповідач ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 ні коли зареєстрована не була, а постійно зареєстрована у АДРЕСА_2. Даних про те, що вона є членом сім"ї власника будинку, або що ОСОБА_2 давав свою згоду на вселення ОСОБА_4 у належне йому приміщення, матеріали справи не містять.

Відповідно до ст. 1,6,9,61 ЖК та ст. 29 ЦК місцем постійного проживання особи є житлове приміщення, в якому особа постійно проживає, має передбачені ст. 64 ЖК права користування цим приміщенням і на яке за особою зберігається це право і при тимчасовій відсутності. Таким чином судова колегія вважає, що ОСОБА_4 підлягає виселенню з будинку АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення, оскільки не будучи членом сім'Т власника вона не набула право користування вказаним житлом і своїм становленням до позивача порушує його право на користування та володіння власністю.

Посилання в рішенні районного суду на порушення прав неповнолітніх ОСОБА_5 та ОСОБА_6, судова колегія вважає безпідставними, оскільки відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання дитини до дев"яти років є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. З матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_4 зареєстрована та мешкає за адресою: АДРЕСА_2, таким чином виселення відповідача ОСОБА_4 з буднику, який належить позивачу, не порушує прав неповнолітніх дітей.

На підставі вищевикладеного, судова колегія приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п. З ч. 1 ст. 307, ст.ст. 313, 316, 317, 319, 324 ЦПК України, судова колегія, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Балаклійського районного суду Харківської області від 01 грудня 2010 року скасувати.

Позов ОСОБА_2 задовольнити.

Виселити ОСОБА_3, ОСОБА_4 з будинку АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

Рішення набуває законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Суддя