Справа № 376/221/15-ц Головуючий у І інстанції Віговський С. І.
Провадження № 22-ц/780/5948/15 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 29 08.12.2015
УХВАЛА

Іменем України

08.12.2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого Дмитрієвої Л.Д.

Суддів: Мельника Я.С.,Волохова Л.А.

при секретарі: Петленко І.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Сквирського районного суду Київської області від 06.04.2015 року за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди

встановила:

Рішенням Сквирського районного суду Київської області від 06.04.2015 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В своєму позові ОСОБА_2, ОСОБА_3 просили стягнути з ОСОБА_5 та ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 17600 грн. за придбаний у відповідачів автомобіль та відшкодувати моральну шкоду в сумі 20 000,00 (двадцять тисяч) грн. 00 коп. за відмову нотаріального посвідчення укладеного у простій письмовій формі договору купівлі-продажу автомобіля.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про задоволення позову в повному обсязі, при цьому апелянт посилається на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним, оскільки постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права та неповним зясуванням судом обставин, що мають значення для справи і невідповідність висновків суду обставинам справи.

Судова колегія, заслухавши суддю доповідача, вивчивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права .

Не може бути скасовано правильне по суті та справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що 21 лютого 2013 року на автобазарі у м. Біла Церква Київської області між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 (який діяв на підставі довіреності від 04 серпня 2011 року виданої йому та ОСОБА_6 ОСОБА_4 про розпорядження (продаж, обмін, оренда) автомобілем марки ВАЗ 2107 реєстраційний номерний знак 194-49), було укладено у простій письмовій формі договір купівлі-продажу вказаного автомобіля. Зазначене підтверджується копією розписки від 21.02.2013 року з якої вбачається, що ОСОБА_5 отримав від ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 17 600 грн. за проданий автомобіль. На виконання вищевказаного договору купівлі-продажу ОСОБА_5 надав ключі від автомобіля, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу та 05 січня 2013 року видав довіреність на ім'я ОСОБА_2 У подальшому ОСОБА_5 повідомив, що власник транспортного засобу ОСОБА_4 відкликав довіреність, а тому посвідчити договір в нотаріальному порядку не має можливості. 09 грудня 2014 року Сквирським районним судом Київської області у справі № 376/2013/14-ц, провадження № 2/376/920/2014 за позовом ОСОБА_4М до ОСОБА_5,ОСОБА_2О, ОСОБА_3, третя особа: приватний нотаріус Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області ОСОБА_7 про витребування майна з чужого незаконного володіння, було прийнято рішення про витребування у позивачів автомобіля НОМЕР_1. Позивачі також зазначили, що у рішенні від 09 грудня 2014 року суд встановив, що укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_5О договір є нікчемним, а відповідно до ч.1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Відтак, посилаючись зокрема на ст.ст. 216, 220, 1006 ЦК України, ст. 61 ЦПК України у разі недійсності правочину відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5, як солідарні боржники, також, як і ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зобов'язані повернути у натурі все, що вони одержали на виконання цього правочину, а саме, грошові кошти в сумі 17600 грн. за придбаний у відповідачів автомобіль та відшкодувати моральну шкоду в сумі 20 000,00 (двадцять тисяч) грн. 00 коп. за відмову нотаріального посвідчення укладеного у простій письмовій формі договору купівлі-продажу автомобіля.

Також судом першої інстанціїї було досліджнено обставини справи надані сторонами докази, обставини встановлені у рішенні Сквирського районного суду Київської області у справі №376/203/14-ц та його висновки вважав, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог, виходячи з того, що у рішенні Сквирського районного суду Київської області у справі № 376/2013/14-ц, провадження № 2/376/920/2014 від 09 грудня 2014 року за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5,ОСОБА_2 (в рішенні зазначено Олександровича), ОСОБА_3, третя особа: приватний нотаріус Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області ОСОБА_7 про витребування майна з чужого незаконного володіння, суд встановив, що відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії КХС № 305873, автомобіль марки "ВАЗ -2107", 1990 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 належить на праві власності ОСОБА_4.

04.08.2011 року ОСОБА_4 видав довіреність на ім'я ОСОБА_5 та ОСОБА_6, якою уповноважив останніх розпоряджатися від його імені (продати, обміняти, здати в оренду, позичку) належним на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу від 04.07.2001 року автомобілем марки "ВАЗ -2107", реєстраційний номер НОМЕР_3.

05.01.2013 року ОСОБА_5 видав довіреність на ім'я ОСОБА_2 з правом керування та продажу автомобіля.

На підставі довіреності, як зазначено у частині першій статті 244 ЦК України, здійснюється представництво.

За своїм юридичним змістом договір доручення є договором про представництво, оскільки повірений зобов'язується діяти від імені довірителя.

Судом достовірно встановлено, що згідно статей 238, 244 ЦК України довіреність не є правовим оформленням переходу права власності на автомобіль.

А також судом достовірно встановлено, що 21.02.2013 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 в простій письмовій формі було укладено договір купівлі-продажу спірного автомобіля саме за 17 000,00 (сімнадцять тисяч) грн. 00 коп.

Згідно ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ч.1 ст. 209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін.

Статтею 657 ЦК України передбачено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Отже, як встановлено судом, з врахуванням викладених норм ЦК України договір купівлі-продажу автомобіля обов'язковому нотаріальному посвідченню не підлягає, він може бути нотаріально посвідчений лише на вимогу фізичної або юридичної особи відповідно до ч. 4 ст. 209 ЦК України.

Разом з тим, суд у справі № 376/2013/14-ц, посилаючись на ч. 1 ст. 220 ЦК України (у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним) всупереч встановленим обставинам справи щодо того, що договір купівлі-продажу автомобіля обов'язковому нотаріальному посвідченню не підлягає, і може бути нотаріально посвідчений лише на вимогу, зокрема, фізичної особи або за домовленістю сторін, дійшов висновку, що між сторонами було укладено недійсний правочин, оскільки сторонами не додержано вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору.

Як вбачається із рішення суду у справі № 376/2013/14-ц. судом не досліджувалися та не встановлювалися обставини щодо будь-яких вимог сторін по справі про нотаріальне посвідчення договору, а також судом не досліджувалися та не встановлювалися обставини щодо домовленості будь-якої із сторін по справі щодо нотаріального посвідчення договору.

А в абзаці 13 сторінки 3 рішення, суд посилався на ст. 387 ЦК України відповідно до якої власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Також, суд у справі № 376/2013/14-ц, керуючись ст.ст. 208, 209, 238, 244, 655, 657 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 60, 88, 208, 213, 218, 224 ЦК України, Постановою Кабінету Міністрів України від 07.09.1998 року № 1388 "Про затвердження Порядку державної реєстрації (перереєстрації), знаття з обліку автомобілів, автобусів, а також інших самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів", у резолютивній частині ухвалив рішення про задоволення позову та витребування у ОСОБА_1 (в рішенні зазначено Васильовича) та ОСОБА_3 автомобіля марки ВАЗ 2107, 1990 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2, червоного кольору, кузов "ХТА 210700 L 05246605, який перебуває на обліку у Білоцерківському МРЕВ ДАІ Київської області.

Вказане рішення суду від 09.12.2014 року жодним із учасників судового процесу не оскаржувалося та набрало законної сили 10.01.2015 року.

Відповідно до ч. 5 ст. 11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

Частиною 3 ст. 61 ЦПК України встановлено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Разом із тим, під час розгляду справи судом враховано обставини раніше вирішеної справи про право на спірне майно незалежно від того, встановлені вони судовим рішенням, що набрало законної сили, у цивільній, господарській або адміністративній справі. Якщо суд дійде інших висновків, ніж ті, що містяться в судовому рішенні щодо раніше вирішеної справи, він має навести відповідні мотиви. При цьому суд виходив з того, що правові висновки суду і встановлені ним обставини не є тотожними поняттями. Висновки (судження) суду щодо прав і обов'язків сторін, зроблені на підставі встановлених при розгляді справи обставин, не є преюдиційними. Від правових висновків суду слід відрізняти судові рішення за перетворювальними позовами, які встановлюють, змінюють або припиняють права та обов'язки сторін (п. 4 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав").

Суд, розглядаючи дану справу зважав на те, що судом у справі № 376/2013/14-ц висловлені висновки (судження) щодо того, що між сторонами було укладено недійсний правочин, що прямо зазначено в абзаці 9 сторінки 3 вказаного рішення.

Суд вважав, що вказані висновки (судження) суду у справі № 376/2013/14-ц, які ґрунтувалися на ч. 1 ст. 220 ЦК України, прямо суперечать обставинам справи, встановленими судом на підставі вимог частин 1 та 4 ст. 209, ст. 657 ЦК України.

Наведені висновки (судження) суду у справі № 376/2013/14-ц при посиланні на п. 3 ч. 1 ст.208 ЦК України та Постанову Кабінету Міністрів України від 07.09.1998 року за № 1388 жодним чином не підтверджують обов'язковість нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу автомобіля, а тому застосування у вказаній справі ч. 1 ст. 220 ЦК України, і як наслідок ч. 1 ст. 216 ЦК України, суд вважав хибним з таких підстав.

Відповідно до п. 6, 7, 8 Постанови Кабінету Міністрів України від 07.09.1998 року за №1388 "Про затвердження Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів" власники транспортних засобів та особи, що експлуатують такі засоби на законних підставах, або їх представники (далі - власники) зобов'язані зареєструвати (перереєструвати) транспортні засоби протягом десяти діб після придбання (одержання) або митного оформлення, або тимчасового ввезення на територію України, або виникнення обставин, що є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Державна реєстрація (перереєстрація) транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто, і документів, що посвідчують їх особу, підтверджують правомірність придбання, отримання, ввезення, митного оформлення (далі - правомірність придбання) транспортних засобів, відповідність конструкції транспортних засобів установленим вимогам безпеки дорожнього руху, а також вимогам, які є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Серед документів, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, є засвідчені підписом відповідної посадової особи, що скріплений печаткою, зокрема, договори та угоди, укладені на товарних біржах на зареєстрованих у Департаменті Державтоінспекції бланках, договори купівлі-продажу транспортних засобів, оформлені в Державтоінспекції, інші засвідчені в установленому порядку документи, що встановлюють право власності на транспортні засоби.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу.

Тому, судова колегія вважає, що суд першої інстанції вірно дійшов висновку, що застосування висновків (судження) суду у мотивувальній частині рішення у справі № 376/2013/14-ц, ч. 1 ст. 220 ЦК України, і як наслідок ч. 1 ст. 216 ЦК України є помилковим , оскільки посилання на п. 3 ч. 1 ст.208 ЦК України та Постанову Кабінету Міністрів України від 07.09.1998 року за № 1388 жодним чином не підтверджують обов'язковість нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу автомобіля,

Вказане рішення суду від 09.12.2014 року набрало законної сили 10.01.2015 року та сторонами не оскаржувалось.

Відповідно до ч. 5 ст. 11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

Частиною 3 ст. 61 ЦПК України встановлено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Разом із тим, під час розгляду справи суд враховує обставини раніше вирішеної справи про право на спірне майно незалежно від того, встановлені вони судовим рішенням, що набрало законної сили, у цивільній, господарській або адміністративній справі. Якщо суд дійде інших висновків, ніж ті, що містяться в судовому рішенні щодо раніше вирішеної справи, він має навести відповідні мотиви. При цьому суд виходить з того, що правові висновки суду і встановлені ним обставини не є тотожними поняттями. Висновки (судження) суду щодо прав і обов'язків сторін, зроблені на підставі встановлених при розгляді справи обставин, не є преюдиційними. Від правових висновків суду слід відрізняти судові рішення за перетворювальними позовами, які встановлюють, змінюють або припиняють права та обов'язки сторін (п. 4 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав").

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції відмовляючи в задоволенні позову , дійшов правильного висновку при повному, всебічному та об'єктивному дослідженні обставин справи, прав і обов'язків сторін у даних правовідносинах, з'ясував характер та суть заявлених позивачем вимог, норм права, якими вони регулюються, дав належну правову оцінку зібраним у справі доказам.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду.

Рішення суду є законним та обґрунтованим, та на підставі вимог ст.. 308 ЦПК України повинно бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст. 307,308 ЦПК України судова колегія,-

. УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_8 відхилити.

Рішення Сквирського районного суду Київської області від 06.04.2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційній інстанції протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: