Ухвала

іменем україни

23 грудня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Євтушенко О.І.,

суддів: Завгородньої І.М., Іваненко Ю.Г.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Ужгородської міської ради, треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4, про визнання свідоцтва про право власності на житло частково недійсним та визнання права власності, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Закарпатської області від 15 липня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 10 вересня 2009 року ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було оформлено свідоцтво про право власності на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1. Право власності вони набули в порядку приватизації житлової кімнати в гуртожитку, оскільки вона з 1985 року до 1996 року працювала у ВАТ «Ужгородський механічний завод».

У 1987 році між нею та ОСОБА_2 було укладено шлюб, однак через непорозуміння в сім'ї шлюб у 1991 році було розірвано. З цього моменту вони перестали бути сім'єю, вести спільний побут і мати будь-які відносини. ОСОБА_2 на момент оформлення права власності не був членом сім'ї та не мав підстав для набуття права власності на квартиру.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просила: скасувати свідоцтво про право власності на житло від 10 вересня 2009 року № 248 в частині зазначення ОСОБА_2 власником 1/5 частини квартири; визнати за ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 право власності - по 1/4 частини за кожним.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 12 травня 2015 року позов задоволено.

Скасовано свідоцтво про право власності на житло від 10 вересня 2009 року № 248 у частині зазначення ОСОБА_2 власником 1/5 частки права власності на квартиру АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 право власності на квартиру АДРЕСА_1 - по 1/4 частки за кожним.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 15 липня 2015 року зазначене судове рішення скасовано. Ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позову відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення апеляційного суду скасувати, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до свідоцтво про право власності на житло від 10 вересня 2009 року № 248 ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 є власниками квартири АДРЕСА_1, яка передана їм у спільну сумісну власність в порядку Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що на момент приватизації ОСОБА_2 не був членом сім'ї ОСОБА_1 через розірвання шлюбу та припинення ведення спільного господарства, тому не мав права на приватизацію.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в позові, зазначав наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 1, ч. 1 ст. 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (далі - Закон) приватизація державного житлового фонду -це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень угуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два ібільше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фондуна користь громадян України.До об'єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, які використовуються громадянами на умовах найму.

Частиною 2 ст. 8 Закону передбачено, що передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку.

До членів сім'ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають у квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло (ч. 1 ст. 5 Закону).

Відповідно до ст. 64 ЖК Української РСР до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї.

Таким чином, право на приватизацію квартири мають особи, які відносять до членів сім'ї наймача згідно із житловим законодавством і така приватизація здійснюється за обов'язковою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї наймача.

Як вбачається з матеріалів справи, на підставі договору найму житла в будинках державного і комунального житлового фонду від 04 травня 2009 року ОСОБА_1 є наймачем квартири, членами сім'ї наймача є: ОСОБА_2 (колишній чоловік); ОСОБА_3 (донька); ОСОБА_4 (син); ОСОБА_5 (онук).

Зазначене свідчить про те, що ОСОБА_2 на момент оформлення свідоцтва про право власності на житло належав до членів сім'ї наймача, відтак мав право на його приватизацію. Сам по собі факт розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не спростовує його належності до членів сім'ї наймача та не може бути безумовною підставою для задоволення позову.

Крім того, апеляційний суд зазначав, що рішенням суду визнано право власності за третіми особами: ОСОБА_3, ОСОБА_4, що суперечить приписам ст. 35 ЦПК України, а також за ОСОБА_5, який не є стороною в справі та в інтересах якого позов не пред'являвся.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а зводяться до переоцінки доказів.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно із ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів cудової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення апеляційного суду Закарпатської області від 15 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.І. Євтушенко

судді: І.М. Завгородня

Ю.Г. Іваненко