Справа № 464/2859/15 Головуючий у 1 інстанції: Чорна С.З.
Провадження № 22-ц/783/6900/15 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області

в складі: головуючого Тропак О.В.,

суддів: Приколоти Т.І., Федоришина А.В.,

за участю секретаря Іванововї О.О.,

з участю: ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_4 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 23 червня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_5 про визнання недійсним договору позики,-

в с т а н о в и л а :

03 квітня 2015 року ОСОБА_4 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_5 про визнання недійсним з часу укладення договору позики від 15 березня 2010 року укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_5, покликаючись на те, що 25 листопада 2014 року позивач випадково дізнався, що рішенням Франківського районного суду м. Львова від 20 вересня 2013 року, передбачено стягнення коштів з його дружини ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 Вважає, що судом вирішено питання про права і обов'язки позивача, незважаючи на те, що згідно свідоцтва про укладення шлюбу серія 1-СГ № 022091 він перебуває в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 з 09 жовтня 1991р. по даний час. А відтак, в силу положень ч. 5 ст. 11 ЦК України він та його дружина спільно зобов'язані повернути визначений рішенням суду борг згідно договору позики. Про оспорюваний правочин позики позивач не знав та не міг знати, оскільки кошти за ним не отримувались та в інтересах сімї не використовувались. Більше того, укладений договір порушує його права та інтереси, тому що стосується його майнових прав, свобод та інтересів, а згідно Сімейного кодексу України він обовязково мав давати письмову згоду на укладання даної угоди. На думку позивача, оспорюваний правочин фактично створює обовязки не лише для його сторін, а і для позивача, оскільки на нього покладається додатковий обовязок щодо погашення заборгованості перед відповідачем.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 23 червня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду від 23 червня 2015 року, позивач ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій, покликаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким позов задоволити повністю.

В обгрунтування апеляційної скарги позивач посилається на наступне:

ОСОБА_5 при укладенні оспорюваного договору дійсно не сповістила позивача про такий намір, кошти не використовувались в інтересах сім»ї, апеллянт не знав і не міг знати про укладення такого правочину, який є недійсним, оскільки суперечить ст. 61, 65, 73 Сімейного Кодексу України та ст. 31, 203215, 1046, 1047, 1049 Цивільного Кодексу України. Висновок суду про те, що отримані ОСОБА_5 грошові кошти були витрачені в інтересах сім»ї не підтверджені відповідними доказами, а також не з»ясовано чи надавав ОСОБА_4В у письмовій формі згоду на укладення договору позики.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідача і представника відповідача на заперечення апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги, з наступних мотивів.

У відповідності до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій строні (позичальникові) грошові кошти або інші речі визначені родовими ознаками, а позичальник зобов»язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

У відповідності до ч. 3 ст. 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім»ї, то гроші, інше майно , в тому числі гонорар , виграш, які були одержані за цим договором, є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У відповідності до ч. 1 ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності , якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Стаття 65 СК України носить назву: «Право подружжя на розпоряджання майном, що є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя.»

У відповідності до ч. 4 ст. 65 СК України , договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім»ї, створює обов»язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором використане в інтересах сім»ї.

У відповідності до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи, або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 20 вересня 2013 року у справі № 465/2770/13 ( а.с. 6), яке набрало законної сили 06 жовтня 2014 року (а.с.7-9), встановлено, що ОСОБА_5 за договором позики від 15.07.2010 року отримала від ОСОБА_2 в борг 55000 доларів США, з яких повернула 20000 доларів США, та стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 залишок боргу в розмірі 297620 гривень.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 23 березня 2015 року відхилено апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 20 вересня 2013 року у справі № 465/2770/13 (а.с.35-36), у якій (апеляційній скарзі) ОСОБА_4 зазначав, що оскаржуваним рішенням порушено його права та обов»язки, зважаючи на те, що з 09.10.1991 року він перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5, і не надавав згоди на укладення останньою договору позики, такий укладався без його участі та згоди , хоч такий мав би бути укладеним з його згоди.

При розгляді судом першої інстанції цивільної справи № 464/2859/15-ц за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 про визнання недійсним договору позики від 15.07.2010 року, представник ОСОБА_5- ОСОБА_6 в судовому засіданні визнавав позов в повному обсязі, вважав такий підставним та обгрунтованим, оскільки ОСОБА_5, при укладенні оспорюваного договору позики, дійсно не сповістила позивача про такий намір, згоди на здійснення такого правочину від позивача як її чоловіка, не отримувала. Додатково зазначив, що ОСОБА_5 укладала даний договір позики грошових коштів лише з метою задоволення власних потреб; будь-які суми отриманих коштів в інтересах сім»ї не використовувались.

Відтак, вищевказаними судовими рішеннями встановлено, що кошти, які ОСОБА_5 отримала за договором позики від 15 липня 2010 року (який оспорюється ОСОБА_7О.) не стали об»єктом права спільної сумісної власності подружжя, як це передбачено ч. 3 ст. 61 СК України, а у відповідності до ч. 1 ст. 1046 ЦК України стали власністю однієї ОСОБА_5, і судовим рішенням від 20 вересня 2013 року у справі № 465/2770/13 на ОСОБА_4 не було покладено обов»язку повертати ОСОБА_2 грошові кошти позичені ОСОБА_5. Отже, укладення 15 липня 2010 року договору позики між ОСОБА_5 (позичальником) та ОСОБА_2 (позикодавцем) не породило для ОСОБА_4 будь-яких прав та обов»зків. З огляду на вищенаведене, а також зважаючи на те, що договір позики від 15 липня 2010 року не був договором про розпорядження ОСОБА_5 грошовими коштами, а був договором внаслідок якого ОСОБА_5 набула у власність грошові кошти, тому колегія суддів погоджується з правильністю висновків суду першої інстанції про те, що оскаржуваний позивачем договір позики не є договором щодо розпорядження спільним майном подружжя, та такий не створює ніяких обов»язків для будь-яких інших осіб, крім сторін за договором і до даних правовідносин не можна застосовувати положення ст. 65 СК Укркаїни , а тому посилання позивача на недійсність договору за вказаних обстаивн є безпідставним.

У відповідності до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процессуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процессуального права, доводи апеляційної скарги законності і обгрунтованості оскаржуваного рішення не спростовують, тому апеляційну скаргу належить відхилити, оскаржуване рішення - залишити без змін.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 307, п. 1 ч. 1 ст. 314, ч. ч. 1, 2 ст. 315, ст. ст. 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 23 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду.

Головуючий Тропак О.В.

Судді: Приколота Т.І.

ОСОБА_8