Справа № 285/1638/15-ц
провадження № 2/0285/725/15
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

01.09.2015 року м. Новоград-Волинський

Новоград-Волинський міськрайонний суд Житомирської області

в складі: головуючого судді Помогаєва А.В.

при секретарі Музика Н.Ю.

та осіб, які беруть участь у справі: позивача: ОСОБА_1, представників відповідача: ОСОБА_2, ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ДП «Новоград-Волинське досвідне лісомисливське господарство» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та стягнення компенсації за несвоєчасно виплачені кошти при звільненні, третя особа на стороні відповідача директор ДП «Новоград-Волинське досвідне лісомисливське господарство» ОСОБА_4,

ВИРІШИВ:

29.04.2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

15.07.2015 р. подав заяву про уточнення позовних вимог.

27.07.2015 р. подав позов про стягнення компенсації за несвоєчасно виплачені кошти при звільненні. Ухвалою від 27.07.2015 року справи були обєднанні в одне провадження під №285/1638/15-ц.

В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_1 зазначає, що з 04.02.2002 р. по 17.05.2006 р. перебував з відповідачем у трудових відносинах, однак за наказом від 17.05.2006 р. № 38 звільнений з роботи за п. 1 ст. 40 КЗпП України. Відповідач у день звільнення з ОСОБА_1 розрахувався неповністю. Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду від 22.01.2015 року у справі № 285/4142/14-ц встановлено, що відповідач не донарахував позивачу 90,20 грн. вихідної допомоги при звільненні та 70,55 грн. компенсації за невикористані дні відпустки. Виплата за виконавчим листом відбулась лише 22.04.2015 року.

Посилаючись на ст. 117 КЗпП України позивач просив стягнути з відповідача середній заробіток за весь час затримки розрахунку з моменту звільнення 17.05.2006 року по день остаточного розрахунку 22.04.2015 року, в сумі 145 502 грн.

Також відповідач не виконав вимоги ст. 2 Закону України «Про компенсацію втрат в частині доходів, у звязку з порушення строків їх виплати», відповідно до якої компенсація громадян втрати частини доходів, у звязку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів. Відповідач був зобовязаний провести розрахунок з позивачем 17.05.2006 р., а провів його 22.04.2015 р. без нарахування компенсації. Позивач просив стягнути компенсацію в сумі 100 грн.

Позивач в судовому засіданні свої вимоги підтримав та просив задовольнити.

Представники відповідача у судовому засіданні проти задоволення позову заперечували посилаючись на те, що відповідно до ст. 117 КЗпП питання стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку може вирішувати лише орган, який розглядає спір про стягнення коштів, недоотриманих при звільненні. Тобто така вимога могла бути заявлена лише одночасно з вимогою про стягнення вихідної допомоги при звільненні та компенсації за невикористані дні відпустки, в межах справи №285/4142/14-ц. Оскільки така вимога не була заявлена, позивач не має право вимагати додаткових виплат.

Крім того, представники відповідача заявили про наявність заборгованості позивача перед відповідачем у звязку з виплатою за рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду від 10.12.2013 року на користь ОСОБА_1 153,44 грн. заборгованості по заробітній платі, судового збору на користь держави 229,40 грн., а також виконавчого збору 15,34 грн., витрат на виконавче провадження 37,62 грн., після чого дане рішення було скасовано рішенням апеляційного суду Житомирської області від 28.01.2014 року. Просили суд врахувати дану суму в розрахунках між сторонами.

Проти стягнення компенсації втрати частини доходів, у звязку з порушенням строків їх виплати також заперечували, посилаючись на те, що положення Закону України «Про компенсацію втрат в частині доходів, уз вязку з порушення строків їх виплати» поширюється лише на виплати що мають постійний характер та не є разовими. Аналогічна норма міститься у п. 3 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у звязку з порушенням термінів їх виплати, який затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року № 159. Виплата позивачу при звільненні є разовою, отже не підлягає індексації.

Дослідивши матеріали справи, та докази у їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

ОСОБА_1 звільнено з посади «юрист-консульта» ДП «Новоград-Волинське досвідне лісомисливське господарство» на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України згідно наказу від 17.05.2006 року. (а.с. 3)

Судом встановлено, що 23.10.2014 року позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з ДП «Новоград-Волинське досвідне лісомисливське господарство» на його користь 90,20 грн. недонарахованої вихідної допомоги при звільненні та 73,67 грн. недонарахованої компенсації за невикористані дні відпустки.

22.01.2015 року рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду позов задоволено частково: на користь позивача з відповідача стягнуто 90,20 грн. недонарахованої вихідної допомоги при звільненні та 70,55 грн. недонарахованої компенсації за невикористані дні відпустки (а.с. 4, 5).

Ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 11.03.2015 року відмовлено у задоволенні апеляційної скарги відповідача на вищезазначене рішення (а.с. 87).

Постановою ВДВС Новоград-Волинського МУЮ від 27.04.2015 року було закінчено виконавче провадження про стягнення з ДП «Новоград-Волинський досвідне лісомисливське господарство» на користь ОСОБА_1 90 грн. 20 коп. недорахованої вихідної допомоги при звільненні, 70 грн. 55 коп. недорахованих коштів за невикористанні дні відпустки, у звязку із сплатою боргу в повному обсязі 22.04.2015 року. (а.с. 11).

Несвоєчасна виплата зазначених сум є підставою позовних вимог у даній справі.

Суд зазначає, що в день звільнення позивача відповідачем проведено розрахунок з ним в сумі 2658,52 грн., що підтверджується розрахунковою відомістю №36 за травень 2006 року (а.с. 52).

18.05.2006 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ДП «Новоград-Волинське досвідне лісомисливське господарство» про поновлення на роботі, та стягнення коштів, в якому просив стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу, незаконно утриману заробітну плату в розмірі 480 грн. та невиплачену заробітну плату за час виконання обовязків старшого інспектора відділу кадрів у розмірі 950 грн. Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду від 18.07.2006 року по справі №2п-1334/06 у задоволенні зазначених вимог відмовлено, рішення набрало законної сили (а.с. 86).

Крім того, у жовтні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про стягнення з ДП «Новоград-Волинське досвідне лісомисливське господарство» заборгованості по заробітній платі в сумі 153 грн. 44 коп. Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду від 10.12.2013 року по справі №285/5081/13-ц позов задоволено. Рішенням апеляційного суду Житомирської області від 28.01.2014 року рішення суду першої інстанції скасовано, у задоволенні позову відмовлено (а.с. 72-74).

Отже, ОСОБА_1 двічі звертався до суду з позовами до ДП «Новоград-Волинське досвідне лісомисливське господарство», але не вимагав виплати недоотриманої вихідної допомоги при звільненні та компенсації за невикористані дні відпустки.

За таких обставин суд дійшов висновку, що в день звільнення та тривалий час після нього, між працівником та підприємством не існувало спору про розмір належних до виплати вихідної допомоги при звільненні та компенсації за невикористані дні відпустки.

ОСОБА_1 звернувся з відповідним позовом лише 23.10.2014 року більше ніж через 8 років після звільнення.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану суму.

Згідно ч. 1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Частина 2 ст. 117 КЗпП України встановлює: «При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору».

Таким чином, законодавець прямо повязує обовязок власника виплатити працівнику компенсацію у вигляді середнього заробітку за час затримки розрахунку з фактом наявності спору про розмір виплат та визначеності такого розміру.

Позивачем не надано доказів наявності спору щодо виплати вихідної допомоги при звільненні та компенсації за невикористані дні відпустки безпосередньо після звільнення.

ОСОБА_1 звернувся до суду з відповідним позовом лише 23.10.2014 року. З вимогами про виплату коштів у позасудовому порядку до відповідача не звертався.

Представники відповідача стверджують, що до моменту отримання позовної заяви позивачу не було відомо про вимоги щодо неповного розрахунку з вихідної допомоги при звільненні та компенсації за невикористані дні відпустки. Їх сторона не була згодна з такими вимогами, але виконала рішення суду від 22.01.2015 року, сплативши позивачу 22.04.2015 року 160 грн. 75 коп.

Відповідно до п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування законодавства про оплату праці» від 24.12.99 №13 при частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком, та інших конкретних обставин справи.

У звязку з тим, що спору про стягнення вихідної допомоги при звільненні та компенсації за невикористані дні відпустки між сторонами з 17.05.2006 року (день звільнення позивача) до 23.10.2014 року (день звернення з позовом про стягнення недоотриманих виплат) не існувало, суд відмовляє у стягненні середнього заробітку за вказаний період.

Разом з тим, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за період з 23.10.2014 року (день звернення з позовом) по 22.04.2015 року (день виконання судового рішення) з урахуванням спірної суми, на яку позивач мав право, та її розміру порівняно із середнім заробітком.

У відповідності до п. 8 Постанови Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року, «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Відповідачем надано довідки про розмір середньої заробітної плати позивача, у яких її розмір відрізняється (а.с. 6, 8, 47, 49).

У судовому засіданні представники відповідача визнали, що середньомісячна заробітна плата позивача складала 940 грн. 20 коп., що відповідає розміру, зазначеному позивачем.

Така ж сума середнього заробітку встановлена мотивувальною частиною рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду від 22.01.2015 року, у справі між тими ж сторонами, яке набрало законної сили (а.с. 5)

За таких обставин, суд визнає обґрунтованим розмір середньої місячної заробітної плати позивача 940,20 грн.

Суд також визнає обґрунтованим розрахунок середньоденної заробітної плати позивача в сумі 44 грн. 77 коп., наведений у заяві про уточнення позовних вимог від 15.07.2015 року (а.с. 68).

Разом з тим, суд, виходячи з принципу співмірності, бере до уваги частковість задоволення позовних вимог про стягнення недоотриманих коштів, враховує розмір спірної суми, на яку мав право позивач, частку, яку вона становила у заявлених вимогах, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком та інші конкретні обставини справи, серед яких тривалість часу, протягом якого позивач не переймався невиплатою належних йому при звільненні сум, не звертався до відповідача чи до суду за їх отриманням, що фактично визначило розмір суми середнього заробітку, стягнення якого вимагає позивач.

З урахуванням наведеного та загальних засад цивільного законодавства (ст. 3 ЦК України) справедливості, добросовісності та розумності, суд дійшов наступного висновку.

Загальна сума недонарахованої вихідної допомоги при звільненні та компенсації за невикористані дні відпустки стягнутої з відповідача на користь позивача за рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду від 22.01.2015 року складає 160 грн. 75 коп.

З урахуванням частки, яку стягнута за рішенням суду сума становить порівняно з розміром середньомісячного заробітку позивача (160,75 / 940,20) суд визначає розмір частини середньоденного заробітку що підлягає стягненню: 160,75 / 940,20 Х 44,77.

Кількість робочих днів за період з 23.10.2014 року по 22.04.2015 року становить 126 днів.

Таким чином, сума середнього заробітку, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача складає 160,75 / 940,20 Х 44,77 Х 126 = 964 грн. 47 коп.

Заперечення відповідача щодо можливості вирішення питання стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку лише одночасно з розглядом спору про стягнення недоотриманих сум, суд визнає необґрунтованими, оскільки після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України за наслідками перегляду справ з підстав неоднакового застосування законодавства судом касаційної інстанції при розгляді подібних спорів. Зокрема, у постанові від 29.01.2014 року №6-144цс13. Відповідно до ст. 360-7 ЦПК України таке рішення Верховного Суду України є обовязковим для судів України.

Суд також визнає необґрунтованим заперечення відповідача щодо наявності заборгованості позивача у звязку з виплатою за рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду від 10.12.2013 року на користь ОСОБА_1 153,44 грн. заборгованості по заробітній платі, судового збору на користь держави 229,40 грн., а також виконавчого збору 15,34 грн., витрат на виконавче провадження 37,62 грн., після чого дане рішення було скасовано рішенням апеляційного суду Житомирської області від 28.01.2014 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 380 ЦПК України, питання про поворот виконання вирішує суд апеляційної чи касаційної інстанції, якщо, скасувавши рішення, він закриває провадження у справі, залишає позов без розгляду, відмовляє в позові повністю або задовольняє позовні вимоги в меншому розмірі.

Згідно ч. 1 ст. 382 ЦПК України, у справах про стягнення заробітної плати чи інших виплат, що випливають з трудових правовідносин, поворот виконання не допускається незалежно від того, у якому порядку ухвалено рішення, за винятком випадків, коли рішення було обґрунтоване на підроблених документах або на завідомо неправдивих відомостях позивача.

Сплачений позивачем судовий збір та витрати виконавчого провадження взагалі не є такими, що сплачені на користь ОСОБА_5 Порядок повернення таких сум з державного бюджету визначено законом (ч. 4 ст. 88 ЦПК України, ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження»)

Суд визнає обґрунтованими заперечення відповідача проти позовних вимог в частині стягнення компенсації за несвоєчасно виплачені кошти при звільненні.

Згідно ст. 2 Закону України «Про компенсацію втрат в частині доходів, у звязку з порушення строків їх виплати» компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Згідно п. 3 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у звязку з порушенням термінів їх виплати, який затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року № 159, встановлено, що компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру.

Судом встановлено, що позивачу несвоєчасно виплачено частину вихідної допомоги при звільненні та частину компенсації за невикористані дні відпустки. Такі виплати є разовими, отже, право на компенсацію у зв'язку з порушенням строків їх виплати відповідно до вищезазначених нормативно-правових актів у позивача не виникло. У звязку з наведеним, суд відмовляє у задоволенні даної позовної вимоги.

Згідно ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 208, 209, 212, 214, 215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з державного підприємства «Новоград-Волинське досвідне лісомисливське господарство», , на користь ОСОБА_1, ІПН- НОМЕР_1, середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 964 (девятсот шістдесят чотири ) грн. 47 коп.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з державного підприємства «Новоград-Волинське досвідне лісомисливське господарство», , судовий збір на користь держави в розмірі 9 (девять ) грн. 64 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги до апеляційного суду Житомирської області через Новоград-Волинський міськрайонний суд протягом 10 (десяти) днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 (десяти) днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення виготовлено 04.09.2015 року.

Суддя: А.В. Помогаєв