Справа № 541/3418/13-ц
Номер провадження 2/541/5/2015
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

15 вересня 2015 року м. Миргород

Миргородський міськрайонний суд Полтавської області

в складі:

головуючої судді - Городівський О.А.

при секретарі - Ніколаєнко М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Миргород справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним,

В С Т А Н О В И В:

В листопаді 2013 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним заповіту ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2, посвідченого 22 січня 2013 року приватним нотаріусом Миргородського районного нотаріального округу ОСОБА_4. В своїй заяві позивачка вказувала, що ОСОБА_3, яка померла 05 липня 2013 року, являється її рідною бабусею. 18 травня 1999 року вона зробила особисте розпорядження на випадок своєї смерті та склала заповіт, яким заповіла все своє майно позивачці.

З 2005 року ОСОБА_3 почала хворіти на розлади психіки. З 2009 року вона вже потребувала медичної допомоги і їй надавалось таке лікування в Миргородській ЦРЛ. З 2011 року ОСОБА_3 поставлена на облік до лікаря психіатра, що підтверджується медичною довідкою, яку позивача додала до позовної заяви. Позивачка вказує, що ОСОБА_3 на той момент неадекватно сприймала події, звернення до неї, неправильно сприймала слова там самим не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними, особисто не розписувалась за себе.

Після смерті бабусі позивачі стало відомо, що вона в період її важкої хвороби та похилого віку, незадовго до смерті, а саме 22 січня 2013 року зробила новий заповіт та посвідчила його у приватного нотаріуса ОСОБА_4, яким заповіла все своє майно ОСОБА_2

Позивачка просить на підставі ч. 1 ст. 225 ЦК України визнати вказаний заповіт недійним, так як на момент його посвідчення ОСОБА_3 хворіла на психічні розлади які позбавляли ї здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

В судовому засіданні позивачка підтримувала свої позовні вимоги в повному обємі, просила визнати заповіт її бабусі, який вона оформила 22 січня 2013 року недійсним. Вважала, що внаслідок психічного захворювання, вона не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними, а відповідач скористався цим і спровокував написати заповіт на його імя.

Відповідач, ОСОБА_2, позов не визнав і пояснив, що померла ОСОБА_3 являлась мешканкою села ОСОБА_5, де він також проживає. Вони знали один одного тривалий час. В останні роки свого життя ОСОБА_3, будучи людиною похилого віку, потребувала стороннього догляду. Вона знала, що він доглядав декількох мешканців села до їх смерті та належним чином здійснював обряди їх поховання. В літку 2012 року до нього звернувся чоловік, з яким жила ОСОБА_3, та за платню попросив відвести її до онучки ОСОБА_1 в с. Зубівку Миргородського району. Онука відмовилась приймати до себе ОСОБА_3 Тоді вони повезли її до доньки, однак її не було в той час дома, а сусіди повідомили, що вона в лікарні. Тоді ОСОБА_3 запропонувала йому піклуватись про себе до її смерті. Він погодився та відвіз її до себе додому. Він здійснював за нею належний догляд, забезпечував її харчами, проводив її лікування та інше. В період часу, коли ОСОБА_3 передувала на його утриманні та проживала в його будинку а ні позивачка, а ні інші родичі не провідували її та не вживали заходів, щоб особисто доглядати за старенькою.

22 січня 2013 року на прохання ОСОБА_3 він організував їй поїздку до нотаріуса, де вона склала заповіт на його імя. На передодні візиту до нотаріуса вона перебувала на стаціонарному лікуванні в Миргородській ЦРЛ, де лікарі не виявляли в неї ознак психічних захворювань та не призначали огляди та консультації з лікарем психіатром. Нотаріус також не виявляв жодних негативних проявів в поведінці ОСОБА_3, які б позбавляли його можливості оформити заповіт. Він вважає, що заповіт відповідав дійсному наміру померлої і її добровільній волі, просив у задоволенні позову відмовити.

Представник відповідача по дорученню, ОСОБА_6, вважав, що жодних правових підстав для визнання заповіту ОСОБА_3 недійсним немає, тому просив у задоволенні позову відмовити. На його переконання медичні документи, які надала позивачка викликають лише одні сумніви, так як вони оформлені з порушенням правил. Лікар психіатр при постановці на облік ОСОБА_3 навіть не перевірив чи дійсно саме дана особа перебувала в нього на прийомі. Не провів належних обстежень та передчасно встановив діагноз, не вживаючи належної діагностики та лікування. Наголосив, що сусіди та інші мешканці села ОСОБА_5 не вказують на неадекватність поведінки ОСОБА_3 Також лікарі Миргородської ЦРЛ, які лікували її з грудні 2012 року по січень 2013 року не виявляли в неї психічних розладів, про що свідчить медична документації.

Суд, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, свідчення свідків та вивчивши, проаналізувавши матеріали справи у їх сукупності, прийшов до висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити з таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_3, яка народилась 26 грудня 1922 року та померла 05 липня 2013 року, являється рідною бабусею по батькові позивачки по справі, ОСОБА_1. Померла проживала в с. Малі Сорочинці Хомутецької сільської ради Миргородського району Полтавської області.

Згідно інформації наданої сільською радою ОСОБА_3 18 травня 1999 року здійснила заповідальне розпорядження на випадок своєї смерті в інтересах ОСОБА_1 22 січня 2013 року ОСОБА_3 склала та нотаріально посвідчила заповіт, яким заповіла все майно ОСОБА_2, який являвся її односельчанином та в останній період здійснював за нею догляд.

Частиною першою статті 215 Цивільного Кодексу України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частина третя статті 203 ЦК України передбачає, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені (частина перша статті 225 ЦК України).

В ході судового розгляду справи за клопотанням позивачки була призначена та проведена посмертна судово-психіатрична експертиза, висновок якої міститься на сторінках 87 -101. Експерти прийшли до висновку, що позивачка ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, на момент підписання заповіту, 22 січня 2013 року страждала на хронічні стійкий психічний розлад у вигляді судинної (атеросклеротичної) деменції з психотичними включеннями. Ступінь вираженості хронічного стійкого психічного розладу у ОСОБА_3 був таким, що позбавляв її здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними на момент підписання заповіту, 22 січня 2013 року. Даний висновок експерти роблять на підставі того, що підекспертна за життя страждала на церебральний атеросклероз та гіпертонічну хворобу. По мірі поглиблення даних захворювань у неї стали наростати і психічні зміни, а саме загостились певні риси характеру, стала підозрілою, тривожною «всього боялась», згодом знизилась пам'ять, знизилась критика до свого стану та приєдналися психотичні розлади: маячні ідеї збитку, отруєння, переслідування, які вибудовувались на хворобливій інтерпретації реальних обставин і поширювалися на осіб з найближчого оточення. При чому у неї спостерігалась певна дисоціація, тобто невідповідність, між ступенем недоумства та збереженими окремими зовнішніми формами поведінки. Експерти вказують, що вищеописані прояви є незворотними і свідчать про наявність у підекспертної в період з 2011 року, на момент підписання заповіту 22 січня 2013 року й до дня смерті 5 липня 2013 року судинної (атеросклеротичної) деменції з психотичними включеннями. Наявність у особи ознак слабоумства, що супроводжується психотичними включеннями є підставою для визнання такої особи не здатною для розуміння значення своїх дій та керувати ними.

Висновком повторної посмертної судово-психіатричної експертизи проведеної Українським науково-дослідним інститутом соціальної і судової психіатрії та наркології МОЗ України ( який міститься на арк. 150-162) встановлено, що ОСОБА_3 під час складання заповіту 22 січня 2013 року виявляла ознаки органічного ураження головного мозку судинного ґенезу з психоорганічним синдромом, який не досягав ступеню деменції. За своїм психічним станом під час складання заповіту 22 січня 2013 року ОСОБА_3 усвідомлювала значення свої дій та керувала ними. Даний висновок експертами зроблений на детальному аналізі та співставленні свідчень свідків, які були допитані в ході судового розгляду та медичної документації, яка надавалась для проведення експертизи. Висновок експертів обґрунтовується тим, що зважаючи на тривалий перебіг артеріальної гіпертензії, яка в наступному розвинулась у гіпертонічну хворобу, що з 2003 року спричинило розвиток неврологічної патології з судинним ураженням головного мозку-церебральний атеросклероз ІІ стадія, яка може супроводжуватись психічними розладами різного ступеню тяжкості з порушенням памяті, інтелекту, уваги, емоційного фону. Однак, у випадку з ОСОБА_3, такі розлади, що укладаються в поняття психоорганічного синдрому не досягли глибокого ступеню деменції, через те, що не порушували щоденного соціально-побутового функціонування на період укладення правочину.

Висновки як первинної так і повторної експертизи встановлюють наявність психічного захворювання ОСОБА_3, однак суд при прийнятті рішення та роблячи висновок, що ОСОБА_3 не втратила волові характеристики особистості щодо можливості усвідомлювати значення своїх дій та можливістю керувати ними, покладається на висновок повторної експертизи. Так як даний висновок в більшій мірі проводить аналіз та співставлення свідчень свідків, які були допитані в ході судового засідання, а також узгоджується з обставинами, які встановленні в ході судового розгляду, що ОСОБА_3 не втратила соціально-побутового функціонування (могла самостійно ходити в магазина, отримувати довідки та пенсію, сплачувати за комунальні послуги). Дані обставини були підтверджені свідками ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12. Окрім того рішення особи про написання заповіту на особу, яка здійснює за нею догляд, коли даний догляд не змогли забезпечити родичі, не може розцінюватись як прояв неадекватної поведінки, яка суперечить інтересам та волі особи.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до переконання, що ОСОБА_3 22 січня 2013 року, в момент складання та посвідчення оспорюваного заповіту усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними. Таким чином, суд не вбачає підстав для визнання спірного правочину недійсним.

Відповідно до ст.ст. 81, 88 ЦПК України судові витрати, які поніс відповідач підлягають стягненню з позивачки на його користь урахування заявлених та відмовлених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 88, 213, 215, 294 ЦПК України,-

В И Р І Ш И В:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним заповіту ОСОБА_3, посвідчений 22 січня 2013 року приватним нотаріусом Миргородського районного нотаріального округу ОСОБА_4

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати в сумі 9120 грн.

Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення через Миргородський міськрайонний суд до Апеляційного суду Полтавської області. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії рішення.

Суддя: О.А. Городівський