У Х В А Л А

іменем україни

23 грудня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

Колодійчука В.М., Умнової О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до Солотвинської селищної ради Тячівського району Закарпатської області про скасування рішень селищної ради, визнання права власності на земельні ділянки та об'єкт незавершеного будівництва, зобов'язання вчинити певні дії за касаційною скаргою ОСОБА_3, ОСОБА_4, в особі представника ОСОБА_3, на рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 31 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 24 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2010 року ОСОБА_3, ОСОБА_4 звернулися до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що рішенням Солотвинської селищної ради Тячівського району Закарпатської області від 21 березня 1997 року ОСОБА_3 у власність передано земельну ділянку площею 0,6 га, розташовану в АДРЕСА_1, для ведення підсобного господарства, проте державний акт на право власності на земельну ділянку він не отримав. Рішенням тієї ж селищної ради від 29 травня 2008 року йому відмовлено у передачі у приватну власність зазначеної земельної ділянки з підстав того, що він вже використав своє конституційне право на безоплатну приватизацію земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства.

Крім того, рішенням Солотвинської селищної ради Тячівського району Закарпатської області від 23 грудня 1997 року ОСОБА_3 та ОСОБА_5 у власність передано земельну ділянку площею 0,47 га, розташовану по АДРЕСА_2, для будівництва та обслуговування житлового будинку і ведення підсобного господарства. У подальшому, 28 серпня 2008 року, вони подарували цю земельну ділянку з розміщеним на ній недобудованим житловим будинком ОСОБА_4 Рішенням Солотвинської селищної ради Тячівського району Закарпатської області від 22 січня 2009 року його зобов'язано привести межі земельної ділянки у відповідність до державного акта на право власності.

Посилаючись на неправомірність рішень селищної ради від 29 травня 2008 року та від 22 січня 2009 року та на те, що вони порушують їхні права на спірні земельні ділянки і недобудований житловий будинок, позивачі просили скасувати ці рішення селищної ради, визнати за ОСОБА_4 право власності на зазначені вище незавершений будівництвом житловий будинок на підставі договору дарування від 28 серпня 2008 року та земельну ділянку, розташовану по АДРЕСА_2, а також визнати за ОСОБА_3 право власності на земельну ділянку площею 0,6 га, розташовану в АДРЕСА_1.

Рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 31 березня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 24 червня 2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_3, ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, діючи від свого імені та як представник ОСОБА_4, просить скасувати судові рішення, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, й направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що право власності ОСОБА_4 на земельну ділянку та недобудований житловий будинок ніким не оспорюється, тому відсутні підстави для повторного визнання за ним цього права в судовому порядку. Крім того, суд послався на те, що ОСОБА_3 не отримав державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,6 га для ведення підсобного господарства, тому права власності на цю ділянку у нього не виникло.

Апеляційний суд погодився із висновками районного суду, пославшись при цьому також на те, що рішенням Солотвинської селищної ради Тячівського району Закарпатської області від 29 травня 2008 року ОСОБА_3 відмовлено у передачі в приватну власність спірної земельної ділянки, оскільки він уже використав своє конституційне право на безкоштовну приватизацію земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства.

Проте повністю з такими висновками апеляційного суду погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону судове рішення апеляційної інстанції не відповідає.

Судами встановлено, що рішенням Солотвинської селищної ради Тячівського району Закарпатської області від 23 грудня 1997 року ОСОБА_3 та ОСОБА_5 у власність передано земельну ділянку площею 0,47 га, розташовану по АДРЕСА_2, для будівництва та обслуговування житлового будинку і ведення підсобного господарства.

28 серпня 2008 року, вони подарували зазначену земельну ділянку площею 0,47 га з розміщеним на ній недобудованим житловим будинком ОСОБА_4

Рішенням Солотвинської селищної ради Тячівського району Закарпатської області від 22 січня 2009 року ОСОБА_4 зобов'язано привести межі земельної ділянки у відповідність до державного акта на право власності.

Частиною 1 ст. 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого права. Способом захисту права та інтересу є, зокрема, визнання права.

Суди, на підставі поданих сторонами доказів, які належним чином оцінені, дійшли правильного висновку про недоведеність факту оспорення права власності ОСОБА_4 на земельну ділянку площею 0,47 га, розташовану по АДРЕСА_2, та недобудований житловий будинок, а, відтак, і про відсутність підстав для задоволення позову про повторне визнання такого права за ОСОБА_4

Отже судові рішення в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання права власності ОСОБА_4 на земельну ділянку площею 0,47 га, розташовану по АДРЕСА_2, та недобудований житловий будинок підлягають залишенню без змін.

Разом з тим висновок апеляційного суду про неможливість визнати за ОСОБА_3 право власності на земельну ділянку площею 0,6 га для ведення підсобного господарства, оскільки ним вже використано право на безоплатну приватизацію земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, є передчасним.

Судами встановлено, що рішенням Солотвинської селищної ради Тячівського району Закарпатської області від 21 березня 1997 року ОСОБА_3 у власність передано земельну ділянку площею 0,6 га, розташовану в АДРЕСА_1, для ведення підсобного господарства. Державний акт про право власності на земельну ділянку він не отримав.

Рішенням тієї ж селищної ради від 29 травня 2008 року йому відмовлено у передачі в приватну власність цієї ж земельної ділянки з підстав того, що він вже використав своє конституційне право на безоплатну приватизацію земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства.

Відповідно до п. «в» ч. 3 ст. 116 ЗК України безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян проводиться у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Згідно з п. «б» ч. 1 ст. 121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства у розмірі не більше 2,0 га.

Виходячи зі змісту ч. 4 ст. 116 ЗК України, передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, проводиться один раз за кожним видом використання.

Відповідно до вимог ч. 6 ст. 5 Закону України «Про особисте селянське господарство» громадяни України, які реалізували своє право на безоплатну приватизацію земельної ділянки для ведення особистого підсобного господарства в розмірі менше 2,0 гектара, мають право на збільшення земельної ділянки в межах норм, установлених статтею 121 ЗК України для ведення особистого селянського господарства.

Відповідно до ч. 1 ст. 56 ЗК України 1990 року для ведення особистого підсобного господарства громадянам за рішенням сільської, селищної, міської Ради народних депутатів передаються безплатно у власність земельні ділянки, в межах населених пунктів, у розмірах, вказаних у земельно-облікових документах, або надаються безплатно у власність у розмірі не більше 0,6 га.

З огляду на системний аналіз положень вищенаведених норм законодавства, досліджуючи співвідношення понять «особисте підсобне господарство» та «особисте селянське господарство» можна зробити висновок, що право на збільшення земельної ділянки в межах норм, установлених ст. 121 ЗК України для ведення особистого селянського господарства мають ті громадяни, які реалізували своє право на безоплатну приватизацію земельної ділянки для ведення особистого підсобного господарства в розмірі не більше 0,6 га відповідно до положеннь ЗК України 1990 року.

У такому випадку безоплатна передача земельної ділянки буде здійснюватися за загальним порядком, визначеним ст. 118 ЗК України.

Указаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року № 6-228цс14 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України.

Наведеного апеляційний суд не врахував та дійшов передчасного висновку про те, що спірна земельна ділянка площею 0,6 га є ділянкою для ведення особистого селянського господарства, оскільки її розмір може вказувати на те, що вона призначена для ведення особистого підсобного господарства.

Суд апеляційної інстанції у порушення ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України не дав належної правової оцінки посиланням ОСОБА_3 на те, що він з 1997 року користується спірною земельною ділянкою і станом на 2008 рік виготовив технічну документацію щодо неї, а також на те, що рішення Солотвинської селищної ради Тячівського району Закарпатської області від 29 травня 2008 року обмежує його право на реєстрацію земельної ділянки.

Крім того, висновок апеляційного суду про те, що зазначене рішення Солотвинської селищної ради Тячівського району Закарпатської області від 29 травня 2008 року не оскаржене є помилковим, оскільки предметом спору у даній справі, крім іншого, є скасування цього рішення (т. 1 а.с. 2), тобто суд апеляційної інстанції у порушення ст. ст. 214, 315 ЦПК України не розглянув одну з позовних вимог.

Отже, апеляційний суд у порушення ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України не встановив фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення справи, та норми права, які регулюють ці правовідносини, не перевірив доводів та наданих сторонами доказів, не перевірив правильності й справедливості рішення суду першої інстанції та фактично ухилився від вирішення спору по суті.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом апеляційної інстанції не встановлені, ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для її скасування з передачею справи на новий апеляційний розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 24 червня 2015 року в частині вирішення позову ОСОБА_3 про скасування рішення Солотвинської селищної ради Тячівського району Закарпатської області від 29 травня 2008 року та визнання за ним права власності на земельну ділянку площею 0,6 га, розташовану в АДРЕСА_1, скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В іншій частині рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 31 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 24 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

О.В. Кафідова

В.М. Колодійчук

О.В. Умнова