Провадження № 22ц/790/8134/15 Головуючий 1-ї інст. Огієнко Д.В.
Справа № 620/606/15-ц Суддя доповідач Бровченко І.О.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2015 року судова колегія судової палати з цивільних справ апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого Бровченко І.О.,

суддів Піддубного Р.М., Даниленко В.М.,

при секретарі Афоніні К.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «ПРОФАГРО» на заочне рішення Зачепилівського районного суду Харківської області від 22 жовтня 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «ПРОФАГРО» про витребування земельної ділянки із незаконного користування, -

В С Т А Н О В И Л А :

05 серпня 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «ПРОФАГРО» про витребування земельної ділянки із незаконного користування.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона є власником земельної ділянки сільськогосподарського призначення, що розташована на території Миколаївської сільської ради Зачепилівського району Харківської області, і з 2007 року на підставі укладеного нею договору оренди землі обробляється ТОВ «ПРОФАГРО». Договір оренди було укладено строком на 5 років, закінчився у 2014 році, враховуючи дату реєстрації. Позивач у 2015 році вирішила самостійно обробляти свою земельну ділянку, проте перед початком весняно-польових робіт дізналась про те, що існує додаткова угода, якою продовжено термін дії вищевказаного договору оренди землі, екземпляр якої позивачу не надавався та не підписувався нею.

Заперечуючи проти укладання додаткової угоди просила витребувати із незаконного користування ТОВ «ПРОФАГРО» належну їй земельну ділянку сільськогосподарського призначення.

Повторним заочним рішенням Зачепилівського районного суду Харківської області від 22 жовтня 2015 року позов задоволено. Витребувано із чужого незаконного користування у ТОВ «ПРОФАГРО» земельну ділянку з кадастровим номером :01:00:055, яку повернуто позивачу ОСОБА_1 Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ТОВ «ПРОФАГРО» просить рішення суду скасувати та ухвалите нове, яким відмовити у задоволені позовних вимог у повному обсязі та вирішити питання про розподіл судових витрат. Обґрунтовуючи скаргу посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне зясування судом обставин, що мають значення для справ, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Представника позивача про час та дату розгляду справи було відомо з 25 листопада 2015 року, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення. 22 грудня 2015 року представником ОСОБА_1- ОСОБА_2 перед розглядом справи по суті подано клопотання про відкладення розглядом справи для ознайомлення із матеріалами апеляційної скарги та матеріалами справи, однак дій, які б свідчили про зацікавленість у ознайомлені з матеріалами справи з 25 листопада 2015 року не здійснювалось.

Неявка сторін по справі, належно повідомлених про час та місце розгляду справи згідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Представник відповідача надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності.

З урахуванням вимог закону щодо дотримання розумних строків розгляду справи судом апеляційної інстанції та враховуючи положення ст. ст. 157, 303-1, 305 ЦПК України, судова колегія вважає за можливе розглянути справу у відсутності сторін по справі.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно ч. 2 ст. 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Частиною 1 ст. 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до п.п. 1, 2, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю серії Р1 № 701913, земельна ділянка площею 3,52га, розташована на території Миколаївської сільської ради Зачепилівського району, на праві власності належить ОСОБА_1 (а.с.9).

20 квітня 2007 року між позивачем та ТОВ «ПРОФАГРО» укладено договір оренди земельної ділянки, відповідно до умов якого відповідач прийняв у строкове платне користування земельну ділянку площею 3,52 га, розташовану на території Миколаївської сільської ради Зачепилівського району.

Договір оренди був зареєстрований у ЗВРХРФДПЦДЗК про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 16 жовтня 2009 року за № 91.

05 жовтня 2011 року ОСОБА_1 та ТОВ «ПРОФАГРО» уклали додаткову угоду до договору оренди землі, якою доповнили п. 8 договору оренди землі та визначили, що строк дії договору становить 5 років з моменту набрання чинності додаткової угоди.

Додаткова угода зареєстрована у Зачепилівському відділі Держкомзему Харківської області, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 14 березня 2012 року за № 01476 (а.с.35, 77).

З листа реєстраційної служби Зачепилівського районного управління юстиції Харківської області від 18 серпня 2015 року № 501/03.10-19 вбачається, що реєстраційні дії щодо державної реєстрації додаткової угоди про продовження строку дії договору оренди землі, який раніше було укладено між позивачем та відповідачем, не проводились (а.с.17).

Задовольняючи позов відповідно до ст. 1212 ЦК України, районний суд виходив з того, що право позивача на землю є порушеним відповідачем, який не довів правомірності своїх дій щодо використання земельної ділянки, яка належить позивачу. При цьому суд першої інстанції зазначив, що запис у додатковій угоді про продовження терміну дії договору оренди землі є не чинним, так як не виконано дії по його обов'язковому внесенню до Державного реєстру. Отже, державна реєстрація права оренди землі відповідачем не здійснена у порядку, встановленому законом, що свідчить про те, що відповідач користується землею позивача без достатніх правових підстав.

Із такими висновками суду погодитися не можна з огляду на наступне.

За вимогами ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Всупереч вимог ст. 213 ЦПК України щодо законності і обґрунтованості рішення районний суд не з'ясував визначений законодавством порядок державної реєстрації додаткової угоди до договорів оренди, який діяв станом на березень 2012 року, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про припинення договору оренди земельної ділянки та про безпідставність користування відповідачем спірною земельною ділянкою.

Судом першої інстанції не було враховано, що відповідно до частини п'ятої статті 126 Земельного Кодексу України (у редакції до 01 січня 2013 року, яка діяла на день виникнення спірних правовідносин) право оренди земельної ділянки посвідчується договором оренди землі, зареєстрованим відповідно до закону, або договором оренди землі та договором відчуження права оренди землі, зареєстрованими відповідно до закону.

Під час набуття права оренди на земельну ділянку на підставі договору відчуження права оренди землі первинний договір оренди землі, право оренди на яку відчужується, додається до договору відчуження права оренди землі в кожному такому разі відчуження.

На договорі оренди земельної ділянки орган державної реєстрації речових прав на нерухоме майно робить відмітку про перехід права оренди земельної ділянки із зазначенням документа, на підставі якого відбувся такий перехід.

Статтею 20 Закону України «Про оренду землі» (у редакції до 01 січня 2013 року) визначено, що укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації.

Частиною 1 ст. 14, ст. 18 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що договір оренди укладається у письмовій формі та набуває чинності після його державної реєстрації.

Відповідно до пункту 13-6 Порядку ведення Поземельної книги, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 09 вересня 2009 року № 1021 (втратив чинність з 01 січня 2013 року), під час державної реєстрації земельної ділянки здійснюється державна реєстрація державного акта або договору оренди земельної ділянки державної та комунальної власності у Книзі записів про державну реєстрацію державних актів на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою, договорів оренди землі.

Враховуючи пункт 3 розділу ІІ Прикінцевих положень Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», договір оренди земельної ділянки, укладений відповідно до статті 14 Закону України «Про оренду землі», є підставою для проведення державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав.

Згідно до п. 1 ч. 2 ст. 9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» обов'язок проведення державної реєстрації на підставі відповідних документів покладений на державного реєстратора.

Відповідно до положень Порядку використання даних Реєстру прав власності на нерухоме майно, єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, Державного реєстру іпотек та Державного реєстру обтяжень рухомого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 14 грудня 2012 року за № 1844/5, затвердженого в Міністерстві юстиції України 18 грудня 2012 року за № 2102/22414 відомості з Реєстру прав власності на нерухоме майно використовуються державним реєстратором для встановлення наявності (відсутності) записів про державну реєстрацію права власності або іншого речового права на нерухоме майно під час проведення державної реєстрації прав та під час розгляду заяв про взяття на облік безхазяйного нерухомого майна, заяв (запитів) на отримання інформації з Державного реєстру прав.

Перенесення записів з Реєстрів до Державного реєстру прав здійснюється державним реєстратором прав у разі, коли наявні у Реєстрах записи є чинними та ідентифікують об'єкт нерухомого майна або суб'єкта речових прав, їх обтяжень.

Тобто, Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не передбачений обов'язок орендаря реєструвати в електронному реєстрі прав договори оренди землі та додаткові угоди до них, які вже були зареєстровані в установленому законом порядку до 01 січня 2013 року, як це й було встановлено по цій справі.

Стаття 1212 ЦК України передбачає обов'язок особи повернути майно, коли підстава, на підставі якої воно було набуте, згодом відпала.

За ст. 31 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі припиняється в разі закінчення строку, на який його було укладено, якщо при цьому не відбулося передбачене ст. 33 цього ж Закону поновлення його дії.

Стаття 526 ЦК України передбачає, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно доданої до апеляційної скарги належним чином посвідченої копії реєстраційної справи на спірну земельну ділянку додатковою угодою від 05 жовтня 2011 року було внесено зміни до укладеного між сторонами договору оренди земельної ділянки стосовно розміру орендної плати та до п. 8 договору, який доповнено наступним: строк дії договору становить 5 років з моменту набрання чинності додаткової угоди. Додаткова угода зареєстрована у Зачепилівському відділі Держкомзему Харківської області, про що у Державному реєстрі земель були вчинено запис від 14 березня 2012 року, що відповідає діючому на той час порядку реєстрації права користування земельної ділянки (а.с. 35, 77).

Таким чином, після реєстрації додаткової угоди ТОВ «ПРОФАГРО» набуло право на строкове платне користування земельною ділянкою ОСОБА_1, у звязку з чим суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що у відповідача припинилося право на користування спірною земельною ділянкою та безпідставно витребував її із користування у ТОВ «ПРОФАГРО».

Посилання в позовній заяві позивача, що додаткова угода нею не підписувалась, відповідно до вимог ст.ст. 10, 11, 58, 59, 60 ЦПК України належними та допустимими доказами не доведено.

Згідно ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи.

Правові засади справляння судового збору, платників, об'єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору врегульовано Законом України «Про судовий збір» від 08 липня 2011 року.

01 вересня 2015 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо сплати судового збору» № 484-VIII від 22 травня 2015 року, цим Законом вносяться зміни, зокрема, до Закону України «Про судовий збір» щодо об'єктів справляння судового збору (ст.3 Закону), розмірів ставок судового збору (ст..4 Закону), пільг щодо сплати судового збору (ст.5 Закону), порядку сплати та порядку повернення судового збору (ст.ст.6-7 Закону).

Заява про перегляд заочного рішення подана ТОВ «ПРОФАГРО» 21 вересня 2015 року, тому судовий збір підлягає сплаті за ставками Закону України «Про судовий збір» у чинній редакції.

Відповідно до пункту 4 ч.2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду юридичною особою заяви про перегляд заочного рішення ставка судового збору складає 0,5 розміру мінімальної заробітної плати.

Згідно ч. 1 статті 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Законом України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» на 2015 рік установлено мінімальну заробітну плату у місячному розмірі з 1 січня 1218 гривень.

Матеріали справи свідчать, що при подачі заяви про перегляд заочного рішення суду першої інстанції у справі ТОВ «ПРОФАГРО» сплатило 609 грн. судового збору, що підтверджується оригіналом квитанції (а.с.28).

Крім того, при подачі апеляційної скарги відповідачем сплачений судовий збір у розмірі 535 грн. 92 коп. (а.с.84).

Враховуючи вимоги ст. 88 ЦПК України з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ПРОФАГРО» належить стягнути понесені судові витрати у розмірі 1144 грн. 92 коп. (609+535,92).

Оскільки районний суд неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи; ухвалив своє рішення при недоведеності обставин справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; порушив і неправильно застосував норми матеріального і процесуального права, то відповідно до п.п. 1, 2, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України рішення суду підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п. 2 ч. 1 ст. 307, п.п. 1, 2, 4 ч. 1 ст. 309, ст.ст. 313, 316, 317, 319-324, 327 ЦПК України, судова колегія,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «ПРОФАГРО» задовольнити.

Заочне рішення Зачепилівського районного суду Харківської області від 22 жовтня 2015 року скасувати, ухвалити нове.

У задоволені позову ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «ПРОФАГРО» про витребування земельної ділянки із незаконного користування відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «ПРОФАГРО» судові витрати у розмірі 1144 грн. 92 коп.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді