Справа № 463/3824/14 Головуючий у 1 інстанції: Головатий Р.Я.
Провадження № 22-ц/783/5209/15 Доповідач в 2-й інстанції: Монастирецький Д.І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Монастирецького Д.І.,

суддів: Кабаля І.І., Копняк С.М.,

секретаря Юзефович Ю.І.,

з участю ОСОБА_2, представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 23 червня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права користування частиною приміщення та зобов'язання не чинити перешкоди, об'єднану в одне провадження з цивільною справою за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про припинення права власності, зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про зобов'язання не чинити перешкоди у приведенні приміщення до попереднього стану, -

в с т а н о в и л а:

29 липня 2014 року ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_3, уточнивши 29.07. та 01.10.2014 року позовні вимоги, просила: визнати за нею та членами її сім'ї - чоловіком ОСОБА_5 та дочкою ОСОБА_6 право постійного безоплатного користування проходом з приміщення підвалу під літерою ІV, площею 20,1 кв.м. по частині приміщення у підвалі під літерою І площею 11,2 кв.м. розміром 1,75*2,35 м. до приміщення підвалу під літерою V площею 2,0 кв.м. і до приміщення підвалу під літерою ІІІ площею 3,1 кв.м. (сходи) в будинку за адресою Львівська область, АДРЕСА_1; зобов'язати ОСОБА_3 не чинити їй перешкоди у демонтажі замурованого дверного отвору, розташованого між приміщенням підвалу під літерою ІV, площею 20,1 кв.м. і під літерою І площею 11,2 кв.м. в будинку за адресою Львівська область, АДРЕСА_1.

25.09.2014 року ОСОБА_3 звернулася із зустрічним позовом до ОСОБА_2 про припинення права власності останньої на приміщення комірки під літерою V площею 2 кв.м. у підвалі будинку АДРЕСА_2 у м. Винники Львівської області.

В листопаді 2014 року ОСОБА_2 звернулася в суд із зустрічним позовом до ОСОБА_3 про зобов'язання останню не чинити їй перешкоди у поверненні приміщення підвалу під літерою V площею 2 кв.м. у попередній стан в будинку за адресою Львівська область, АДРЕСА_1.

Оскаржуваним рішенням позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_2 право постійного безоплатного користування проходом з приміщення підвалу під літерою ІV по частині приміщення в підвалі під літерою І розміром 1,75*2,35 м до приміщення підвалу під літерою V і до приміщення підвалу під літерою ІІІ (сходи) в будинку за адресою Львівська область, АДРЕСА_1.

Зобов'язано ОСОБА_3 не чинити перешкоди ОСОБА_2 у демонтажі замурованого дверного отвору, розташованого між приміщенням підвалу під літерою ІV і під літерою І площею в будинку за адресою Львівська область, АДРЕСА_1.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання за членами її сім'ї - чоловіком ОСОБА_5 та дочкою ОСОБА_6 права постійного безоплатного користування проходом з приміщення підвалу під літерою ІV по частині приміщення в підвалі під літерою І розміром 1,75*2,35 м до приміщення підвалу під літерою V і до приміщення підвалу під літерою ІІІ (сходи) в будинку за адресою Львівська область, АДРЕСА_1, - відмовлено.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про припинення права власності на приміщення комірки під літерою V в підвалі будинку АДРЕСА_1 м. Винники Львівської області, та зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про зобов'язання останню не чинити перешкоди ОСОБА_2 у поверненні приміщення підвалу під літерою V в будинку за адресою Львівська область, АДРЕСА_1, у попередній стан, - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 243 грн. 60 коп. судових витрат.

Рішення суду оскаржили ОСОБА_2 та представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4

ОСОБА_2 зазначає, що ухвалюючи оскаржуване рішення в частині відмови їй у задоволенні позовних вимог про визнання за членами її сім`ї права постійного безоплатного користування проходом, судом не взято до уваги, що права власника житлового будинку квартири визначені ст. 383 ЦК України, ст. 150 ЖК України, та передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб та розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Стверджує, що надаючи їй прохід до комірки та сходів, суд відмовляє у цьому членам її сім`ї - чоловікові та дочці, чим унеможливлює її проживання із сім`єю у даному будинку. Крім цього, відповідачкою без дозвільних документів переобладнано і переплановано приміщення гаражу і приміщення комірки, що надане їй у користування. Звертає увагу на те, що оскаржуваним рішенням суд позбавив її можливості розпоряджатися своїм майном на власний розсуд та створив перешкоди членам сім`ї у доступі до її майна. Посилається на те, що нею згідно вимог ст. 60 ЦПК України надано достатньо доказів, які підтверджують, що перепланування відповідачем приміщення V порушує її права у користуванні цим приміщенням. Рішення суду в частині відмови у задоволенні її позову не відповідає вимогам закону та зібраним по справі доказам, ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права. Просить скасувати оскаржуване рішення в частині відмови у задоволенні її позову про визнання за членами її сім`ї права постійного безоплатного користування проходом та в частині відмови у задоволенні її позову про зобов'язання не чинити перешкоди у приведенні приміщення у попередній стан. В цих частинах просить ухвалити нове рішення, яким зазначені позовні вимоги задовольнити, в решті рішення залишити без змін та стягнути судові витрати.

Представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 з оскаржуваним рішенням не погоджується, вважає його незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права. Зазначає, що задовольняючи позовну вимогу ОСОБА_2 про визнання за нею права безоплатного користування проходом, суд не взяв до уваги те, що батько сторін відмовився від користування коміркою в підвалі і спільного користування сходовою кліткою, в зв'язку з чим батьками сторін було досягнуто згоди щодо замурування дверного отвору між півпідвальним приміщенням і півпідвальним коридором. Крім цього, позивачка пропустила передбачений законом строк звернення до суду, оскільки вона подавала позов про усунення перешкод у користуванні до Личаківського районного суду м. Львова у 2005 та 2006 роках. Зазначає, що оскаржуваним рішенням суд створив незручності в обслуговуванні газового котла ОСОБА_3 та можливість породження конфліктів між співвласниками будинку. Просить скасувати рішення Личаківського районного суду м. Львова від 23 червня 2015 року у частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити. В частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 просить залишити рішення без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_2, представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково. Відповідно до статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором.

Захист цивільних прав це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Частинами першою та другою ст. 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку, або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Виходячи з вимог ст. ст. 10, 214, 215 ЦПК України, суд повинен сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснювати особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджати про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом, та встановлювати у рішенні обставини справи (в тому числі пропущення позовної давності), характер правовідносин сторін, правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин, навести мотиви прийнятого рішення: встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог.

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Колегія суддів приходить до переконання, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам закону.

Як встановлено матеріалами справи та не заперечується сторонами, ОСОБА_3 належить на праві власності у відповідності до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 16 червня 2006 року, договору дарування частини будинку від 20 вересня 2004 року та витягів про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 20 вересня 2004 року та від 22 червня 2006 року, 2/3 ідеальних частин будинку АДРЕСА_3 у м. Винники Львівської області, які раніше належали ОСОБА_7

Відповідачці ОСОБА_2 належить на праві власності у відповідності до свідоцтва на спадщину за законом від 22 лютого 2009 року та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 15 жовтня 2003 року, 1/3 ідеальна частина будинку АДРЕСА_3 у м. Винники Львівської області, яка належала ОСОБА_8, відтак зазначене в силу ст. 61 ЦПК України доказуванню не підлягає.

Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь - які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь - яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України.

Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню (ч. 2 ст. 386 ЦК України).

Об'єктом власності особи може бути зокрема, житловий будинок (ст. 379 ЦК України).

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім»ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Рішенням Червоноармійського району м. Львова від 12 липня 1983 року розірвано шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 та поділено між останніми спільно нажите майно будинок на АДРЕСА_4 у м. Винники Львівської області, визнано за ОСОБА_7 право власності на 2/3 ідеальні частини цього будинковолодіння та виділено їй в користування приміщення під літерами І-2 пл. 16 кв.м., І-3 пл. - 14,8 кв.м., І-5 пл. 12,4 кв.м., І-4 пл. 5,3 кв.м., що на першому поверсі та VI пл. 15,4 кв.м., VII пл. 21,4 кв.м., І пл. 11,2 кв.м., II пл. 11,5 кв.м., що в підвальному приміщенні. За ОСОБА_8 визнано право власності на 1/3 ідеальну частину названого будинковолодіння та виділено в користування приміщення на першому поверсі під літерами І-І пл. 21,3 кв.м., та в підвалі IV пл. 20,1 кв.м., V пл. 2 кв.м.

В спільному користуванні сторін залишено приміщення під літерами VIII пл. 11,4 кв.м., що на першому поверсі та приміщення III пл. 3,1 кв.м., що в підвалі.

Стягнуто з позивачки в користь відповідача різницю вартості виділеної частини до ідеальної долі в сумі 443 крб. 68 коп. (а.с. 6-7).

Сторонами визнано, що відповідні ідеальні частини будинковолодіння в подальшому набуто у власність відповідачкою ОСОБА_3 2/3 ідеальної частини та позивачкою ОСОБА_2 1/3 ідеальної частини. При цьому, у користування ОСОБА_2 виділено приміщення підвалу під літерами ІV та V, а також залишено у спільному користуванні приміщення під літ. III.

Як вбачається з копії планів підвалу в будинку АДРЕСА_5 м. Винники станом на 18 вересня 1981 року (а.с. 14), станом на 10.10.2003 року (а.с. 16) та станом на 12.10.2012 року (а.с. 20) доступ до приміщення підвалу під літ. V та під літ. ІІІ можливий лише через приміщення підвалу під літ. І, яке виділено у користування відповідачці ОСОБА_3

Відповідно до ч. 7 ст. 319 ЦК України діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно з ч. 1 ст. 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту.

Судом встановлено та визнано представником відповідачки, що ОСОБА_2 зверталася із проханням надати їй у користування частину приміщення у підвалі під літ. І, яке виділено у користування ОСОБА_3, та яке знаходиться поруч з виділеними у користування ОСОБА_2 приміщеннями підвалу під літерами ІV та V, а також спільним приміщенням під літ. ІІІ, однак досягти домовленості у встановленні сервітуту не вдалося.

Враховуючи наведене, оскільки судом встановлено, що доступ до приміщення підвалу під літ. V, яке виділено в користування ОСОБА_2 та до приміщення підвалу під літ. ІІІ, яке залишено у спільному користування сторін, можливий лише через приміщення підвалу під літ. І, яке виділено у користування відповідачу ОСОБА_3, в досудовому порядку досягти домовленості щодо встановлення сервітуту сторонам не вдалося, а без встановлення такого ОСОБА_2 фактично позбавлена можливості реалізувати своє право користування приміщенням підвалу під літ. V та доступу з підвалу до приміщення ІІІ, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що позовні вимоги в частині визнання за ОСОБА_2 права постійного безоплатного користування проходом по частині приміщення в підвалі під літерою І розміром 1,75*2,35 м до приміщення підвалу під літерою V і до приміщення підвалу під літерою ІІІ (сходи) в будинку за адресою Львівська область, АДРЕСА_1, підлягають до задоволення. При цьому, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 в частині визнання за нею права постійного безоплатного користування проходом по частині приміщення в підвалі під літерою І розміром саме 1,75*2,35 м, районний суд виходив з того, що ширина проходу 1,75 м і довжина 2,35 м відповідає ширині сходової клітки приміщення підвалу під літ. ІІІ, а ОСОБА_3 не запропоновано іншого варіанту встановлення сервітуту, як і не заявлено вимоги про встановлення плати за користування приміщенням, що виділено у користування відповідачці згідно з рішенням народного суду Червоноармійського району м. Львова від 12 липня 1983 року.

Разом з тим, районний суд дійшов правильного висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 в частині надання такого права не лише їй, а й членам її сім'ї - чоловікові ОСОБА_5 та дочці ОСОБА_6, є безпідставними, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, а згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Оскільки ні чоловік позивачки ОСОБА_5, ні дочка ОСОБА_6 із вказаними вимогами до суду не зверталися, суд позбавлений був можливості вирішувати питання захисту їхніх прав.

Крім цього, як вбачається з копії плану підвалу в будинку АДРЕСА_5 м. Винники станом на 18 вересня 1981 року (а.с. 14) між приміщеннями підвалу під літ. ІV та під літ. І був дверний отвір, який на даний час замурований, що підтверджується копією акта ДП «Добробут» від 09.04.2014 року (а.с. 33), а також копіями плану підвалу в будинку станом на 10.10.2003 року (а.с. 16) та станом на 12.10.2012 року (а.с. 20). В судовому засіданні сторонами визнано, що замурування дверного отвору було здійснено у 1985 році батьком сторін ОСОБА_8

Судом встановлено, що потрапити з приміщення під літ. ІV у приміщення підвалу під літ. І для проходу в приміщення під літ.V на даний час не можливо, що перешкоджає ОСОБА_2 використовувати виділене їй у користування приміщення.

Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з ч.ч. 1, 2, 3, 5 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

Враховуючи вищенаведене, оскільки ОСОБА_2 виділено в користування приміщення підвалу під літерами ІV та V, а також залишено у спільному користуванні приміщення під літ. III в будинку АДРЕСА_5 м. Винники, доступ до входу у приміщення в підвалі під літерою І, з якого можливий доступ до приміщення підвалу під літерою V і до приміщення підвалу під літерою ІІІ на даний час неможливий у зв'язку з наявним замурованим дверним отвором між приміщеннями підвалу під літерами ІV та І, беручи до уваги, що відповідачка в добровільному порядку не надає дозволу позивачці на демонтаж спірного дверного отвору, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що ОСОБА_3 слід зобов'язати не чинити перешкоди ОСОБА_2 у демонтажі замурованого спірного дверного отвору.

При цьому, судом правильно не взято до уваги посилання представника відповідачки ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на ту обставину, що батьками сторін було досягнуто згоди щодо замурування дверного отвору між підвальними приміщеннями під літ. IV і підвальним коридором під літ. І з одночасним облаштуванням дверного отвору на вулицю у протилежній стіні, та відмову батька сторін користуватися приміщенням підвалу під літ. V, оскільки жодних доказів на підтвердження вказаного представником відповідачки не подано, письмова домовленість щодо саме такого порядку користування приміщеннями в матеріалах справи відсутня, натомість рішенням Червоноармійського району м. Львова від 12 липня 1983 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 поділено спільно нажите майно будинок на АДРЕСА_4 у м. Винники, визнано за ОСОБА_7 право власності на 2/3 ідеальні частини цього будинковолодіння та виділено їй в користування приміщення під літерами І-2 пл. 16 кв.м., І-3 пл. - 14,8 кв.м., І-5 пл. 12,4 кв.м., І-4 пл. 5,3 кв.м., що на першому поверсі та VI пл. 15,4 кв.м., VII пл. 21,4 кв.м., І пл. 11,2 кв.м., II пл. 11,5 кв.м., що в підвальному приміщенні. За ОСОБА_8 визнано право власності на 1/3 ідеальну частину названого будинковолодіння та виділено в користування приміщення на першому поверсі під літерами І-І пл. 21,3 кв.м., та в підвалі IV пл. 20,1 кв.м., V пл. 2 кв.м. В спільному користуванні сторін залишено приміщення під літерами VIII пл. 11,4 кв.м., що на першому поверсі та приміщення III пл. 3,1 кв.м., що в підвалі. Вказане рішення суду не може бути доказом проведення поділу будинку в такий спосіб, що унеможливлювало б доступ до підвального приміщення під літ. V, а лише закріплювало право ОСОБА_8, а в подальшому ОСОБА_2, на користування приміщенням підвалу під літ.V.

При цьому, судом першої інстанції критично оцінені дані в судовому засіданні показання свідка ОСОБА_9, який суду повідомив, що між батьками сторін було досягнуто усної домовленості про відмову ОСОБА_8 від користування коридором та сходовою кліткою за надання згоди ОСОБА_7 на будівництво ним прибудови. У 1989 році, коли свідок поселився у вказаний будинок, будівництво прибудови не було завершено. Разом з тим зазначив, що такі відомості йому відомі зі слів ОСОБА_7

Допитаний в судовому засіданні районного суду в якості свідка державний виконавець Сидій О.В. суду показав, що у його провадженні перебувало виконавче провадження, в ході виконання якого у будинок № АДРЕСА_2 у м. Винники Львівської області він заходив через прибудову, у якій на той час проводилися ремонтні роботи.

Також суд першої інстанції вірно зазначив, що позовні вимоги ОСОБА_3 про припинення права власності ОСОБА_2 на приміщення комірки під літерою V площею 2 кв.м. в підвалі будинку АДРЕСА_2 у м. Винники Львівської області не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

Згідно ч. 1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Відповідно до ч. 1 ст. 190 ЦК України майном як особливим об'єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки.

Згідно ч. 1 ст. 181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

З аналізу норм глави 28 ЦК України вбачається, що житлові приміщення можуть являтись окремими обєктами права власності у виді житлового будинку або квартири.

Із змісту наведених вище норм випливає, що єдиним обєктом (майном), щодо якого можуть застосовуватись вимоги ст. 365 ЦК України являється частина житлового будинку в цілому, як окремого нерухомого майна, а не частина приміщення, яке самостійно не являється відокремленим майном, а є складовою частиною будинку.

Крім цього, як зазначалося вище, рішенням Червоноармійського району м. Львова від 12 липня 1983 року розірвано шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 та поділено між останніми спільно нажите майно - будинок на АДРЕСА_4 у м. Винники, визнано за ОСОБА_7 право власності на 2/3 ідеальні частини цього будинковолодіння та виділено їй в користування приміщення під літерами І-2 пл. 16 кв.м., І-3 пл. - 14,8 кв.м., І-5 пл. 12,4 кв.м., І-4 пл. 5,3 кв.м., що на першому поверсі та VI пл. 15,4 кв.м., VII пл. 21,4 кв.м., І пл. 11,2 кв.м., II пл. 11,5 кв.м., що в підвальному приміщенні. За ОСОБА_8 визнано право власності на 1/3 ідеальну частину названого будинковолодіння та виділено в користування приміщення на першому поверсі під літерами І-І пл. 21,3 кв.м., та в підвалі IV пл. 20,1 кв.м., V пл. 2 кв.м. В спільному користуванні сторін залишено приміщення під літерами VIII пл. 11,4 кв.м., що на першому поверсі та приміщення III пл. 3,1 кв.м., що в підвалі.

Сторонами визнано, що відповідні ідеальні частини будинковолодіння в подальшому набуто у власність відповідачкою ОСОБА_3 - 2/3 ідеальної частини та позивачкою ОСОБА_2 - 1/3 ідеальної частини. Враховуючи вищенаведене, оскільки судом встановлено, що сторонам у справі належать на праві власності ідеальні частини у будинку АДРЕСА_5 м. Винники Львівської області, а конкретні приміщення у вказаному будинку, зокрема і приміщення підвалу під літ. V, виділені сторонам лише у користування, а не у власність, підстави для припинення права власності ОСОБА_2 на приміщення комірки під літерою V площею 2 кв.м. в підвалі будинку, - відсутні.

Не підлягають задоволенню, зазначив районний суд і позовні вимоги ОСОБА_2 за зустрічним позовом до ОСОБА_3 про зобов'язання останню не чинити перешкоди ОСОБА_2 у поверненні приміщення підвалу під літерою V площею 2 кв.м. у попередній стан в будинку за адресою Львівська область, АДРЕСА_1, з таких підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 383 ЦК України власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир у багатоквартирному житловому будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку.

Згідно ст. 152 ЖК України, в редакції чинній на час звернення до суду із зустрічним позовом, переобладнання і перепланування жилого будинку (квартири), що належить громадянинові на праві приватної власності, провадяться з дозволу виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів.

Як вбачається з копії планів підвалу в будинку АДРЕСА_5 м. Винники станом на 10.10.2003 року (а.с. 16) та станом на 12.10.2012 року (а.с. 20) у приміщенні підвалу під літ. V, яке виділено в користування ОСОБА_2 наявні проходи в приміщення під літерами Х та ХІ, які виділені в користування ОСОБА_3

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Разом з тим, всупереч вимогам ст. 60 ЦПК України, відповідно до якої кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, позивачка ОСОБА_2 не представила суду доказів на підтвердження тієї обставини, що ОСОБА_3 чиняться їй перешкоди у замуруванні вказаних проходів, а також не підтверджено жодними доказами, що інші перепланування порушують її права на користування виділеними їй частинами підвального приміщення.

При цьому, судом першої інстанції підставно не взято до уваги посилання ОСОБА_2 на ту обставину, що відповідачка за зустрічним позовом та її представник намагаються унеможливити її проживання у будинку, що підтверджується актом ДП «Добробут» МКП «Винниківське» від 20.02.2012 року, де вказано, що в даному будинку ОСОБА_2 відсутнє газопостачання, електропостачання, водопостачання та водовідведення, і вказано, що обрізано електрокабель, демонтовано частину газової труби і врізка труби заварена, оскільки такий складено на підставі обстеження, яке проводилось за відсутності відповідачки ОСОБА_3 та її представника, тому у зв'язку з поданням заперечень 29.02.2012 року ОСОБА_3 (а.с. 175) 06.04.2012 року було проведено повторне обстеження будинку, за результатами проведення якого вказані в акті від 20.02.2012 року обставини підтверджені не були.

Судові витрати стягуто у відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України - пропорційно до розміру задоволених позовних

Колегія суддів погоджується з такими висновками районного суду, оскільки суд вірно застосував правові норми та ухвалив правильне по суті і справедливе рішення, дійшовши його на основі повно з'ясованих обставин, підтверджених дослідженими в судовому засіданні доказами.

Посилання ОСОБА_2 на те, що надаючи їй прохід до комірки та сходів, суд відмовляє у цьому членам її сім`ї - чоловікові та дочці, чим унеможливлює її проживання із сім`єю у даному будинку та позбавив її можливості розпоряджатися своїм майном на власний розсуд і створив перешкоди членам сім`ї у доступі до її майна не заслуговують на увагу, оскільки будь-яких належних та допустимих доказів такого нею не представлено, крім того суд першої інстанції вірно послався на те, що ні чоловік позивачки ОСОБА_5, ні дочка ОСОБА_6 із вказаними вимогами до суду не зверталися, а суд позбавлений був можливості вирішувати питання захисту їхніх прав. Також слід зазначити, що чоловік та дочка ОСОБА_2 не оскаржували рішення районного суду в апеляційному порядку.

Аналогічно за відсутністю доказів спростовуються посилання представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на те, що ОСОБА_10 пропустила передбачений законом строк звернення до суду.

Інші доводи, наведені в апеляційних скаргах, були належним чином досліджені судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, вони фактично зводяться до переоцінки доказів та часткової незгоди сторін з висновками суду першої інстанції та з їх оцінкою.

Належних та допустимих доказів для спростування рішення суду першої інстанції, передбачених статтями 57, 58, 59 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України, апелянтами не представлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Рішення відповідає вимогам закону і зібраним по справі доказам, доводи апеляційних скарг, матеріали справи, зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішення, тому підстав для задоволення скарг немає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 305 ч. 2, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 314 ч. 1 п. 1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - відхилити.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 23 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Монастирецький Д.І.

Судді: Кабаль І.І.

Копняк С.М.