провадження 2-з/201/457/2015
УХВАЛА

22 грудня 2015 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

в складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

при секретарі Дашкевич Х.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 про забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення суми та витрат,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 16 липня 2015 року звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_3 про стягнення суми та витрат.

Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 липня 2015 року провадження по цій справі було відкрито та призначено проведення судового засідання.

Представником позивача 22 грудня 2015 року до суду було подано заяву про забезпечення позову в якій він просить суд накласти арешт на будівлі та споруди, що знаходяться за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Шинна, 21 і належать відповідачу на праві приватної власності, а також заборонити відповідачу вчиняти відносно цього майна наступні дії: у будь-який спосіб відчужувати (продати, дарувати, міняти), передавати в іпотеку, оскільки в провадженні суду знаходиться зазначена справа та розмір позовних вимог є значними (831 233 грн. 80 коп.), однак вчасно відповідач борг не повернув та зобовязання за договором не виконав, крім того відповідач може за час розгляду справи у будь-який спосіб відчужити належне йому майно третім особам, що унеможливить виконання рішення суду, також зазначив, що заходи забезпечення позову є співмірними.

Частиною 1 статті 151 ЦПК України передбачено, що суд, за заявою осіб, що беруть участь у справі, може вжити заходи забезпечення позову. Частиною 3 цієї ж статті встановлено, що забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Згідно з ч. 1 ст. 153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом, у провадженні якого перебуває справа, в день її надходження без повідомлення відповідача та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч. 2 ст. 151 ЦПК України, у заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено: 1) причини, у зв'язку з якими потрібно забезпечити позов; 2) вид забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності; 3) інші відомості, потрібні для забезпечення позову, проте надане суду клопотання не відповідає вимогам даної статті.

Пунктом 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» передбачено, що єдиною підставою для забезпечення позову є відповідне клопотання у формі мотивованої заяви будь-якої з осіб, котрі беруть участь у справі, також п. 4 вказаної Постанови визначено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір і існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у звязку із застосуванням відповідних заходів.

Перевіривши матеріали справи, заяви про забезпечення позову та надані докази, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні заяви про забезпечення позову, оскільки в заяві не обґрунтовано необхідність застосування саме таких видів забезпечення позову (накладення арешту та заборони вчиняти певні дії), що зазначено у заяві; не зазначено, яким чином можуть сприяти виконанню рішення суду вказані заходи забезпечення позову, також до заяви не надано документи, які підтверджують право власності, відповідача на це майно, що знаходиться у нього або в інших осіб, саме на час подання вище вказаної заяви; крім того не зазначено обставини та не надано документи, які б свідчили про те, що дійсно між сторонами виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, окрім того, в поданій заяві про забезпечення позову не обґрунтовано існування реальної загрози відчуження майна відповідачем на користь третіх осіб, а лише містяться посилається на імовірність такої можливості, що за своєю суттю є субєктивним припущенням сторони позивача, тобто з зазначеного витікає, що заява немотивована та до неї не додані додаткові документи та інші докази, що підтверджують необхідність забезпечення позову саме у такий спосіб, як зазначено у заяві.

За таких обставин та з урахуванням всебічного дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, враховуючи вище викладені приписи законодавства, суд не знаходить підстав для задоволення заяви про забезпечення позову, оскільки в матеріалах справи відсутні докази реальної загрози невиконання чи утруднення виконання рішення суду у випадку його ухвалення на користь позивача, в звязку з чим заява не обґрунтована, не підтверджена, безпідставна і не ґрунтується на вимогах закону, а тому передбачених законом підстав для задоволення заяви нема.

На підставі викладеного, керуючись ч. ч. 1, 3 ст. 151, ст. ст. 152-153, 210 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

ОСОБА_1 у задоволенні заяви про забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення суми та витрат відмовити.

Відповідно до ст. 293 ЦПК України вказана ухвала не підлягає оскарженню окремо від рішення суду.

Суддя