Справа № 370/909/14ц Головуючий у І інстанції Устимчук М.Ю.
Провадження № 22-ц/780/1504/15 Доповідач у 2 інстанції Таргоній Д. О.
Категорія 42 27.05.2015
РІШЕННЯ

Іменем України

27 травня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого - судді Таргоній Д.О.,

суддів: Голуб С.А., Приходька К.П.,

за участю секретаря Бобка О.В.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Макарівського районного суду Київської області від 29 грудня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації від вартості частки квартири.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши матеріали справи та доводи скарги, колегія суддів,

ВСТАНОВИЛА :

В квітні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з даним позовом. В обґрунтування позову послалась на те, що відповідно до договору дарування квартири, посвідченого 12.04.1995 року Макарівської державною нотаріальною конторою, їй та відповідачу на праві спільної часткової власності належить кожній по 1/2 частини квартири АДРЕСА_1.

Вказана квартира була подарована громадянкою ОСОБА_4, яка проживала в ній до дня своєї смерті ІНФОРМАЦІЯ_1. Після смерті ОСОБА_4 до 2011 року в спірній квартирі проживала відповідачка, а з 2011 року там мешкає син відповідачки ОСОБА_5 з сім"єю. Сама ж відповідачка проживає в АДРЕСА_2.

Спірна квартира складається із двох житлових кімнат, кухні та інших підсобних приміщень, житлова площа -30,4 кв.м., загальна площа - 52,2 кв.м.

Відповідачка протягом усіх років категорично заперечувала проти вселення позивачки у спірну квартиру, зайняла самовільно всю площу квартири, змінила замки та не впускає останню до квартири.

Позивачка неодноразово зверталась до відповідачки із варіантами мирного врегулювання спору та вирішення питання про встановлення порядку користування, проте відповідачка категорично заперечує.

З урахуванням поданих пізніше уточнень до позовної заяви, просила суд стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію за свою частку квартири в сумі 246 019 грн., а також судові витрати по справі в загальній сумі 9793,47 грн. та припинити право власності ОСОБА_3 на ? частину квартири АДРЕСА_1.

Рішенням Макарівського районного суду Київської області від 29 грудня 2014 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію вартості ? частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 в сумі 246 019 грн. Припинено право власності ОСОБА_3 на ? частину вказаної квартири. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судові витрати, які складаються з: 1 200 гривень за проведення експертної оцінки вартості квартири; 3 500 гривень за проведення судової будівельно-технічної експертизи; 2 550 гривень за надання юридичної допомоги та 2 460,19 гривень 19 копійок на відшкодування судового збору.

В апеляційній скарзі відповідачка ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати з підстав неповного з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду дійсним обставинам справи, та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Зокрема, в обґрунтування скарги зазначає, що судом першої інстанції не було враховано те, що вона є пенсіонером та інвалідом ІІІ групи, а тому у зв'язку із скрутним матеріальним становищем позбавлена можливості сплатити позивачці вартість її частки у квартирі.

Також вважає, що суд першої інстанції залишив поза увагою те, що позивачка жодного разу не вселялася та не намагалася вселитися у спірну квартиру, а вона жодним чином не перешкоджала їй у цьому. В ході розгляду справи суд не намагався з'ясувати дані обставини та не надав їм жодної оцінки.

Крім того, постановляючи рішення в частині припинення права власності ОСОБА_3 на ? частину спірної квартири, суд не врахував норми статті 365 ЦК України, відповідно до якої право особи на частку у спільному майні може бути припинено за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо річ є неподільною, спільне володіння і користування майном є неможливим та з інших підстав.

Колегія суддів апеляційного суду, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників судового процесу, перевіривши матеріали цивільної справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, приходить до висновку про її задоволення, виходячи з наступного.

Так, судом першої інстанції встановлено, що сторонам на праві спільної часткової власності належить кожному по ? частині квартира АДРЕСА_1.

Відповідно до поданого технічного паспорту спірна квартира двохкімнатна, житлова площа складає 30,4 кв.м., загальна - 52,2 кв.м.

Відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи № 0960 від 06 жовтня 2014 року поділ квартири АДРЕСА_1 в рівних частках 1/2 згідно діючим вимогам нормативних документів в галузі будівництва не вбачається можливим, оскільки виходячи з умови виділення кожному із співвласників окремої квартири для ізольованого користування та заселення однією сім"єю не можливо виконати вимоги пунктів 2.22, 2.24, 2.27, 2.28, 2.35 ДБН В2.2-15-2005 «Житлові будинки. Дійсна вартість спірної квартири на дату проведення експертизи складає 492 037 гривень, дійсна (ринкова) вартість 1/2 частини квартири станом на дату проведення експертизи складає 246 019 гривень.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції зазначив, що обраний позивачкою спосіб захисту своїх порушених прав та інтересів щодо стягнення з відповідачки грошової компенсації за вартість частки у спільному майні узгоджується з положеннями ст. 364 ЦК України, оскільки виділ в натурі належної їй частки є технічно неможливим.

Проте, колегія суддів не може повністю погодитись з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

У силу положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

Виходячи із цих положень, правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток, співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.

Так, відповідно до ч. 1-3 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спірним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Відповідно до ч. 1 -3 ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Разом з тим, позивачка, звертаючись до суду з вимогою про стягнення грошової компенсації вартості її частки у спільному майні, повинна була у відповідності до вимог ст.ст. 358, 364 ЦК України надати докази на підтвердження тих обставин, що користування чи володіння спільним майном є неможливим.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Позивачка не надала суду жодного доказу, що підтверджував би неможливість спільного користування квартирою разом із сестрою, а також доказів на підтвердження створення їй перешкод відповідачкою у користуванні спільним майном.

Крім того, при вирішенні даної справи судом першої інстанції не враховано загальні засади цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України) щодо справедливості, добросовісності та розумності з врахуванням прав та інтересів усіх співвласників. Зокрема, місцевим судом не з'ясовано, чи не зловживає позивачка, яка бажає виділу частки зі спільного майна шляхом отримання грошової компенсації вартості частки в майні та чи реалізація цього права не порушить прав інших осіб, які не мають змоги сплатити співвласнику грошову компенсацію вартості його частки. Суд не перевірив можливості сплати відповідачем такої компенсації і не взяв до уваги, що правовий режим спільної часткової власності має враховувати інтереси всіх її учасників і забороняє обмеження прав одних учасників за рахунок інших.

Саме така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 19 лютого 2014 року по цивільній справі № 6-4ц/14 щодо неоднакового застосування судом касаційної інстанції однієї й тієї самої норми матеріального права, а саме статті 364 ЦК України.

Колегія суддів вважає обгрунтованими доводи апеляційної скарги щодо неврахування судом перщої інстанції матеріального стану відповідача, а зокрема того, що відповідачка ОСОБА_2 є працюючим пенсіонером, отримує пенсію як інвалід ІІІ групи у розмірі 1214 грн., а середній заробіток її на посаді чергового по гуртожитку становить 1401,5 грн.

Також, постановляючи рішення в частині припинення права власності ОСОБА_3 на ? частину спірного майна, суд першої інстанції не врахував, що відповідно до положень ст. 365 ЦК України, право особи на частку у спільному майні може бути припинено за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо річ є неподільною, спільне володіння і користування майном є неможливим та з інших підстав.

Таким чином, позовні вимоги про припинення права позивача на частку у спільному майні не грунтуються на вимогах чинного законодавства.

З огляду на вказане, колегія суддів вважає обгрунтованими доводи апеляційної скарги щодо невідповідності висновків суд фактичним обставинам справи та невідповідності їх положенням чинного законодавства, що у відповідності до вимог ст. 309 ЦПК України є підставою до скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позову.

На підставі викладеного та керуючись 303, 307, 309, 313-314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Макарівського районного суду Київської області від 29 грудня 2014 року - скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації від вартості частки квартири - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий:

Судді: