Провадження № 2/760/5589/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

/ заочне/

19 жовтня 2015 року Солом"янський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді - Шереметьєвої Л.А.

за участю секретаря - Носачова А.К.

представника позивача - ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання інформації недостовірною та її спростування, суд

В С Т А Н О В И В :

Позивачка звернулася до суду з позовом і просить визнати недостовірною інформацію, викладену в заяві відповідача від 25.06.2015 року до Міністерства юстиції України в п»ятому абзаці про звинуваченні її у смерті його матері, а також у шостому абзаці вислів «нотариус со старой крисиной мордой» про неї, як нотаріуса.

Крім того, просить зобов»язати відповідача шляхом подання у приймальню Міністерства юстиції України письмової заяви про спростування тверджень, висловлених ним у п»ятому та шостому абзаці інформації.

Посилається в позові на те, що вона працює нотаріусом у П»ятій Київській державній нотаріальній конторі та оформляла спадщину для відповідача. Пізніше він звернувся до нотаріальної контори з іншої справи і, не отримавши відповіді, став сваритися.

Через деякий час їй стало відомо, що відповідач 25.06.2015 року звернувся з заявою до Міністерства юстиції України, де в п»ятому та шостому абзаці заяви звинуватив її у смерті його матері, та назвав її «нотариусом со старой крисиной мордой».

Оскільки заява відповідачем була подана до Міністерства юстиції України, її бачили багато службових осіб, які в тому числі пов»язані з її діяльністю.

Недостовірність тверджень відповідача очевидна, так як причетність до смерті особи має встановлювати слідчі органи та суд, а твердження про зовнішній вигляд є прямою образою.

Виходячи з цього, просить задовольнити позов.

Відповідач у судове засідання неодноразово не з»являвся, про час розгляду справи повідомлявся належним чином, про причину неявки суд до відома не поставив.

Про час розгляду справи 19.10.2015 року відповідач також повідомлений належним чином у порядку, визначеному ч.9 ст.74 ЦПК України, тобто через оголошення в пресі.

Згідно ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Виходячи з цього, враховуючи думку представника позивачки, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи.

Заслухавши пояснення представника позивачки, дослідивши матеріали справи, суд не знаходить підстав для задоволення вимог позивачки, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.ст. 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканість своєї ділової репутації, а також право на спростування недостовірної інформації та право на відповідь.

В ст.1 Закону України « Про інформацію» зазначено, що під інформацією слід розуміти документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що відбуваються у суспільстві, державі та навколишньому природному середовищі.

Судом встановлено, що 25.06.2015 року відповідач звернувся з заявою до Міністерства юстиції України, в якій повідомив про недоліки в організації роботи 5-ї Київської державної нотаріальної конори та грубе до нього відношення, як відвідувача.

При цьому в абз.5 звинуватив працівників нотаріальної контори в смерті його матері, а в абз.6 назвав нотаріуса ОСОБА_2 нотаріусом « со старой крисиной мордой».

/ а.с. 3 /

Згідно ч. ч.1, 3 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного.

Статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Це право кореспондує обов'язку не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Відповідно до ч.2 ст. 30 Закону України «Про інформацію" оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема вживання гіпербол, алегорій, сатири.

Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Відповідно до п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

В ч.5 п.15 даної постанови зазначено, що недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Пунктом 19 вказаної постанови визначено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

В п.16 даної постанови зазначено, що відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові зверненн або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції,а не поширення недостовірної інформації.

Пункт 18 постанови закріплює, що позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Відповідно до змісту ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.

Згідно з ч.ч.1,2 ст.47-1 Закону України « Про інформацію» ніхто не може бити притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема вживання гіпербол, алегорій, сатир.

Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Відповідно до ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та Протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції, кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

Як зазначено в рішенні Європейського суду з прав людини від 08.07.1986 року № 12/1984/84/131 «Справа Лінгенса», на думку Суду, слід уважно розрізняти факти та оціночні судження.

Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. У зв'язку з цим Суд зауважує, що факти, на яких пан Лінгенс ґрунтував свої оціночні судження, були незаперечними, як і його добросовісність…

Що ж стосується оціночних суджень, цю вимогу неможливо виконати, і вона є порушенням самої свободи поглядів, яка є основною складовою права, гарантованого статтею 10 Конвенції».

Тобто, критерієм відмежування «тверджень» від «суджень» є можливість перевірки інформації на предмет правдивості.

З копії звернення відповідача вбачається, що вислів « я уже не говорю что именно они виноваты в смерти моей мамы» стосується не позивачки, а обстановки в нотаріальній конторі, з точки зору відповідача, в цілому.

Крім того, позивачка посилається на те, що відповідачем навмисно допущена помилка в написанні її прізвища, замість «Войстрік» зазначено «Войструк», а по батькові - Валеріївна замість Василівна.

Вважає, що це відповідачем зроблено навмисно,щоб ще більше дошкулити їй і зазначила, що саме її стосується вислів у зверненні «нотариус со старой крисиной мордой», так як у зверненні є посилання на номер нотаріальної контори, а в ній є тільки один нотаріус зі схожим іменем і цим нотаріусом є лише вона.

Проаналізувавши зміст звернення відповідача, а також характер використаних при її викладенні мовних засобів, суд вважає, що звернення відповідача викладене саме в формі оціночних суджень з огляду на використані ним мовні обороти.

Виклад змісту звернення та оформлення речень у ньому свідчить про те, що при характеристиці позивачки відповідач використовує гіперболи та сатиру, які зазвичай застосовуються при наданні критичної оцінки діяльності тієї чи іншої особи, які не можуть бути перевірені на предмет їх відповідності.

Таким чином, питання про причетність позивачки до смерті матері відповідача та її зовнішнього вигляду не може бути пеервірено та оцінено на предмет правдивості.

Крім того, суд зважає на те, що прізвище нотаріуса відповідачем у зверненні вказано «ОСОБА_2», що не відповідає даним позивачки, а тому її твердження щодо того, що воно стосується саме її, оскільки відповідач навмисне перекрутив її дані, є припущенням, на яких, з точки зору ч.4 ст.60 ЦПК України, не може грунтуватися доказування та рішення суду.

Відповідно до ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе.

Виходячи з викладеного вище, наданих позивачкою доказів в обґрунтування пред»явленого позову, аналізу копії звернення відповідача до Міністерства юстиції України, суд вважає, що висловлювання відповідача є його оціночними судженнями, а тому не підлягають визнанню недостовірною інформацією, поширеною ним, а відтак підстави для задоволення вимог позивачки відсутні.

Керуючись ст.ст.9, 34,40 Конституції України, ст.ст.1,ч.2 ст.30, ч.ч.1,2 ст.47-1 Закону України «Про інформацію», ст.ст. 15,16, 275-277, 299 ЦК України, ст. 10 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. ст. 3, 4, 10-11, 57-60, 88,209, 212 - 215,224 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В позові ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання інформації недостовірною та її спростування відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку

для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, який його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 10 днів з дня його отримання.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду м. Києва через суд першої інстанції.

Суддя: