У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоЛуспеника Д.Д.,
суддів:Журавель В.І.,Хопти С.Ф.,
Черненко В.А., Штелик С.П.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк», ОСОБА_6 про звернення стягнення на предмет застави, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 15 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 травня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2012 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернулось до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 01 грудня 2005 року між ним та ОСОБА_6 укладено кредитний договір № K2V4AK00055088, згідно з яким остання отримала кредитні кошти на суму у розмірі 25 593 дол. США 68 центів зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12 % на рік на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном погашення до 29 листопада 2012 року.

У забезпечення виконання зобов'язань за цим договором, 01 грудня 2005 року між ним та ОСОБА_6 було також укладено договір застави, за яким відповідач надала в заставу банку автомобіль CHEVROLET LACETTI, державний номерний знак НОМЕР_1.

Крім того, зобов'язання за вказаним кредитним договором забезпечено порукою на підставі договору поруки № 167 від 20 жовтня 2010 року укладеного між ПАТ КБ «Приватбанк» та ПАТ «Акцент-Банк», згідно з яким розмір відповідальності поручителя становить 10 тис. грн.

Посилаючись на неналежне виконання позичальником умов договору, у зв'язку з чим станом на 28 вересня 2012 року виникла заборгованість у розмірі 33 517 дол. США 34 центи, позивач просив суд в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором витребувати у відповідача та передати в заклад банку заставлений автомобіль, комплект ключів та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу; звернути стягнення на предмет застави шляхом продажу вказаного автомобіля банком з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з наданням повноважень на отримання дублікату свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу замість втраченого, зі зняттям вказаного автомобіля з обліку в органах ДАІ України для його подальшої реалізації, а також наданням банку всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу; стягнути з відповідачів солідарно на користь ПАТ КБ «Приватбанк» 10 тис. грн.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 15 жовтня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 травня 2015 року, в задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «Приватбанк», посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати оскаржені судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.

Судами встановлено, що 01 грудня 2005 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_6 укладено кредитний договір № K2V4AK00055088, згідно з яким остання отримала кредитні кошти на суму у розмірі 25 593 дол. США 68 центів зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12 % на рік на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном погашення до 29 листопада 2012 року.

У забезпечення виконання зобов'язань за цим договором, 01 грудня 2005 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_6 було укладено договір застави, за яким відповідач надала в заставу банку автомобіль CHEVROLET LACETTI, державний номерний знак НОМЕР_1.

20 жовтня 2010 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ПАТ «Акцент-Банк» укладено договір поруки № 167, згідно з яким поручитель взяв на себе зобов'язання солідарно з боржником відповідати за виконання кредитних зобов'язань згідно кредитного договору № K2V4AK00055088 на суму в розмірі 10 тис. грн.

Із розрахунку заборгованості за кредитним договором № K2V4AK00055088 вбачається, що сума указаної заборгованості станом на 28 вересня 2012 року складає 33 517 дол. США 34 центи.

Судами також установлено, що ОСОБА_6 допустила порушення зобов'язання за кредитним договором, однак з 2009 року неодноразово зверталася до банку з наміром погасити виниклу заборгованість за кредитним договором, у чому їй працівники банку відмовляли, вимагаючи в першу чергу погасити кредит, не забезпечений заставою, що підтверджується копіями листів відповідача з відмітками банку про їх отримання та відповіддю банку (а.с.119-124, 131).

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що перед пред'явленням вимоги про звернення стягнення на предмет застави в рахунок погашення кредитної заборгованості ПАТ КБ «Приватбанк» не направив позичальнику вимогу про дострокове виконання вказаних зобов'язань, а відповідач довела факт вжиття всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язань, які банком не прийняті, що позбавляє можливості задовольнити позовні вимоги у даній справі.

Проте, з такими висновками судів погодитись не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Визначення поняття зобов'язання міститься у ч. 1 ст. 509 ЦК України.

Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Таке визначення розкриває сутність зобов'язання як правового зв'язку між двома суб'єктами (сторонами), відповідно до якого на одну сторону покладено обов'язок вчинити певну дію (певні дії) чи утриматись від її (їх) здійснення; іншій стороні зобов'язання надано право, що кореспондує обов'язку першої. Обов'язками боржника та правами кредитора вичерпується зміст зобов'язання (ст. 510 ЦК України).

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

За змістом ст. 1 Закону України «Про заставу» та ст. 572 ЦК України застава є способом забезпечення виконання зобов'язань і в силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок майна переважно перед іншим кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до положень ст. 589 ЦК України заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою.

Звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом. (ч. 1, 2 ст. 590 ЦК України).

Спеціальним законом з питань правового режиму регулювання обтяжень рухомого майна є Закон України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», яким зокрема встановлено судовий та позасудовий порядок звернення стягнення на предмет застави в рахунок погашення кредитної заборгованості.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 24 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса в порядку, встановленому законом, або в позасудовому порядку згідно із цим Законом. Використання позасудових способів звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження не позбавляє права боржника, обтяжувача або третіх осіб звернутися до суду.

Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Така особа наділена правом вибору способу захисту цивільних прав та інтересів, які визначені ст. 16 ЦК України.

Порушення зобов'язань позичальника за спірним кредитним договором встановлено судами та не спростовано ОСОБА_6

Ураховуючи зазначене, передбачена договором або законом можливість направлення вимоги про погашення заборгованості не позбавляє заставодержателя права звернутися до суду із вимогою про звернення стягнення на предмет застави, яким забезпечено виконання кредитного зобов'язання, що залишено поза увагою судів першої та апеляційної інстанцій.

Також, колегія суддів судової Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ не може повністю погодитись із висновками судів попередніх інстанцій про те, що відповідач довела факт вжиття всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язань , які банком не прийняті, що позбавляє можливості задовольнити позовні вимоги.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

При цьому, відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання (ч. 2 ст. 614 ЦК України).

Згідно з вимогами ст. 60 ЦПК України обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір підлягають доказуванню і таке доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Матеріали справи містять квитанції, відповідно до яких ОСОБА_6 здійснювалось погашення частини кредитної заборгованості за спірним договором на відповідні обумовлені сторонами рахунки (а.с. 99-114).

Також, матеріали справи містять направлені на адресу банку листи ОСОБА_6, зі змісту яких вбачається, що остання зверталася до ПАТ КБ «Приватбанк» з метою отримання інформації щодо здійснених платежів за кредитним договором, розрахунку кредитної заборгованості, роз'яснення причин зміни процентної ставки, а також роз'яснення причин відмови в прийнятті коштів для погашення заборгованості за кредитним договором № K2V4AK00055088 (а.с. 119-124).

Натомість, матеріали справи не містять доказів, які підтверджують відмову в прийнятті коштів для погашення заборгованості за кредитним договором № K2V4AK00055088 та докази неможливості здійснення погашення спірної заборгованості у спосіб, яким таке погашення здійснювалось до 2009 року.

Разом з тим, відповідно до ст. 16 ЦПК України не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Оскільки не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом, суд відкриває провадження у справі в частині вимог, які належать до цивільної юрисдикції, і відмовляє у відкритті провадження у справі щодо вимог, розгляд яких проводиться за правилами іншого виду судочинства.

Вирішуючи позовні вимоги банку, які виникли з окремих договорів кредиту, поруки й застави та можуть бути самостійними й окремими предметами позову, суди зазначених вимог закону не врахували, безпідставно прийняли до провадження спір, що виник між юридичними особами і підлягає розгляду в порядку господарського судочинства, розглянули його разом із вимогами, які вирішуються в порядку цивільного судочинства.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України у справі № 6-1737цс15 від 18 листопада 2015 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 ч. 1 ст. 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Отже, неповно з'ясувавши дійсні обставини справи, не давши належної оцінки доказам, якими сторони підтверджувати свої вимоги і заперечення, суди допустили порушення норм матеріального й процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи та відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухвалених судових рішень із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» задовольнити частково.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 15 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 травня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийД.Д. Луспеник
Судді:В.І. Журавель
С.Ф. Хопта
В.А. Черненко
С.П. Штелик