У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоДьоміної О.О.,
суддів: Демяносова М.В., Леванчука А.О., Парінової І.К., Ступак О.В.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про стягнення боргу та моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Куп'янського міськрайонного суду Харківської області від 19 березня 2015 року та рішення апеляційного суду Харківської області від 6 липня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2014 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом про стягнення боргу та моральної шкоди.

Рішенням Куп'янського міськрайонного суду Харківської області від 19 березня 2015 року позов ОСОБА_6 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 заборгованість за договором позики у розмірі 25 859 грн 88 коп.

У задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Вирішено питання про стягнення судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 6 липня 2015 року рішення Куп'янського міськрайонного суду Харківської області від 19 березня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить суд касаційної інстанції скасувати рішення апеляційного суду, змінити рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю, мотивуючи свої доводи порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно із ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_6, суд першої інстанції виходив із того, що порушені права позивача підлягають захисту шляхом стягнення з відповідачки заборгованості за договором позики у розмірі 21 000 грн, а також штрафних санкцій, які передбачені ст. 625 ЦК України.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_6, апеляційний суд дійшов висновку, що позивач задовольнив свої кредиторські вимоги, шляхом отримання грошових коштів від реалізації належного ОСОБА_7 на праві власності житлового будинку № 43 розташованого по вул. Миру в с. Новосинове Куп'янського району Харківської області.

Проте зазначені висновки апеляційного суду не відповідають вимогам матеріального та процесуального закону з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Судами встановлено, що 29 січня 2014 року ОСОБА_7 отримала в борг від ОСОБА_6 грошові кошти у розмірі 21 000 грн, строком на 6 місяців та зі сплатою 15 % щомісячно від суми боргу, про що було складено розписку (а. с. 6).

Позивач зазначав, що станом на 1 грудня 2014 року відповідачка свої зобов'язання за договором позики не виконала.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України).

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України необхідно виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Крім того, підтвердженням укладення договору позики може бути не будь-яка розписка, а лише та, яка засвідчує факт отримання грошових коштів в борг і містить умови про їх повернення.

Заперечуючи проти задоволення позову, ОСОБА_7 зазначала, що позивач задовольнив свої вимоги за договором позики шляхом відчуження належного їй на праві власності житлового будинку, що підтверджується договорами купівлі-продажу будинку.

Судами встановлено, що 29 січня 2014 року ОСОБА_7 уповноважила ОСОБА_6 та ОСОБА_8 відчужити належний їй на праві власності житловий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку на якій розташовано зазначений будинок.

8 жовтня 2014 року між ОСОБА_6, який діє за ОСОБА_7, та ОСОБА_9 укладено договір купівлі-продажу Ѕ частини житлового будинку, який належав на праві власності ОСОБА_7 Продаж частини житлового будинку вчинено за 12 366 грн (а. с. 28).

Також 8 жовтня 2014 року між ОСОБА_6, який діє за ОСОБА_7, та ОСОБА_9 укладено договір купівлі-продажу на іншу Ѕ частину житлового будинку, який належав на праві власності ОСОБА_7 Продаж частини житлового будинку вчинено за 12 366 грн (а. с. 81).

Загальна вартість житлового будинку відповідно до договорів купівлі-продажу становить 24 732 грн

Представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє (ч. 1 ст. 237 ЦК України).

Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє (ст. 293 ЦК України).

Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі (ч. 3 ст. 244 ЦК України).

Статтею 545 ЦК України встановлено, що прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку.

Відповідно до статті 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (стаття 58 ЦПК України)

Статтею 60 ЦПК Українивстановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч.1 ст. 212 ЦПК України).

Вищезазначені вимоги матеріального та процесуального закону апеляційним судом враховано не було, не звернуто уваги на те, що відповідачкою не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження виконання зобов'язання за договором позики (ст. 545 ЦК України), посилання апеляційного суду на те, що позивач задовольнив свої вимоги за рахунок відчуження належного ОСОБА_7 житлового будинку є припущенням, оскільки відповідно до вимог ст. ст. 237, 239, 244 ЦК України діяв від імені та в інтересах відповідачки, матеріали справи не місять та апеляційним судом не встановлено, що позивач зарахував отримані від відчуження житлового будинку грошові кошти в рахунок погашення боргу за договором позики. Також матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження того, що ОСОБА_7 вимагала повернути їй оригінал боргового документу у зв'язку із належним виконанням зобов'язання, а також вимог щодо повернення грошових коштів отриманих від відчуження житлового будинку.

Отже, рішення суду апеляційної інстанції не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що є підставою для його скасування.

Також не може залишатись в силі рішення суду першої інстанції з наступних підстав.

Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч. 2 ст. 625 ЦК України).

Відмовляючи у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_6 в частині стягнення процентів за договором позики, судом першої інстанції не враховано вимоги ст. 1048 ЦК України, а тому передчасно застосовано до спірних правовідносин положення ч. 2 ст. 625 ЦК України, оскільки сторони договору позики визначили розмір процентів, що підлягають сплаті за користування позикою.

Отже, рішення суду першої та апеляційної інстанції не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Куп'янського міськрайонного суду Харківської області від 19 березня 2015 року та рішення апеляційного суду Харківської області від 6 липня 2015 року скасувати.

Справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: М.В. Дем'яносов

А.О.Леванчук

І.К.Парінова

О.В.Ступак