АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження: № 22-ц-/790/4443/15 Головуючий: 1 інстанції
Справа: № 646/2461/15-ц Васильєва О.О.
Категорія: захист прав споживачів Доповідач: Даниленко В.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2015 року м. Харків

Судова колегія судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого: судді - Даниленка В.М.,

Суддів: Малінської С.М., Бровченка І.О.,

за участю секретаря: Каменської Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в приміщенні суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 31 березня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 про захист прав споживача та забезпечення виконання зобов'язань, -

В С Т А Н О В И Л А:

24 лютого 2015 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з вищезазначеним позовом, у якому вказував на те, що 22.11.2014 року, коли він знаходився у себе вдома, до нього в квартирний дзвінок подзвонив незнайомий юнак, який назвавшись представником ФОП ОСОБА_3, запропонував йому замовити в їхній організації пакет послуг, а саме: придбання та встановлення металопластикової балконної рами на пільгових умовах, з оплатою лише її вартості та безоплатним монтажем.

Він, позивач погодився з такими умовами та підписав відповідний договір, заплативши представнику ФОП ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 50,00 грн. у якості завдатку в рахунок належних з нього майбутніх платежів.

Того ж дня до нього приїхали ще два представника виконавця - ФОП ОСОБА_3, які заміряли розміри балконної рами, що склали - фронтальна частина 270 х 270 см., та дві бокові частини по 90 х 270 см., кожна.

При цьому вони повідомили, що дана балконна рама загалом буде коштувати 14 450,00 грн., та пообіцяли укомплектувати її кронштейнами, віконним відливом, козирком і віконними ручками.

Перед своїм відходом представники виконавця дістали портативний касовий апарат та запропонували позивачу для розпочинання виготовлення замовленої балконної рами зробити передоплату - платіж на суму 4 000,00 грн., який і було здійснено з його кредитної картки ПАТ КБ «Приватбанку».

Віддавши позивачу касовий чек представники виконавця наголосили про необхідність повністю розрахуватися з виконавцем - ФОП ОСОБА_3 в 30-денний термін та в свою чергу пообіцяли виготовити, привезти до його квартири та встановити металопластикову балконну раму не пізніше, ніж в 40-денний термін.

Наступного місяця позивач перевів на рахунок ФОП ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 14 450,00 грн., але оплачені ним послуги виконавцем тривалий час надані не були.

І лише після того, як позивач в телефонній розмові пообіцяв звернутися з заявою про шахрайство до міліції, 07.02.2015 року представники ФОП ОСОБА_3 привезли йому до дому металопластикові частини балконної рами, а саме: фронтальну частину з двох половинок та дві бокові частини. При цьому на питання позивача про відсутність кронштейнів, віконних відливів, козирка та жодних віконних ручок, представники виконавця відповіли, що наступного дня приїдуть установники балконної рами та привезуть все необхідне для її доукомплектування.

Однак, вже пройшов тиждень, а установників так і не було. Окрім цього, при перевірці позивачем розмірів виготовленої на його замовлення балконної рами з'ясувалось, що фронтальна її частина більша ніж потрібно, та складає 270 х 288 см., замість 270 х 270 см., дві бокові частини менші ніж потрібно, та складають по 65 х 270 см., замість двох необхідних розміром 90 х 270 см., а сама металопластикова балконна рама має вигляд такої, що роками стояла на складі, та непридатна для знаходження в людському приміщенні.

Посилаючись на вказані обставини, а також на те, що виконавець послуг - ФОП ОСОБА_3 не виконав належним чином узяті на себе договірні зобов'язання, позивач ОСОБА_2 просив суд на підставі ст.ст. 526, 530, 549, 610, 633, 665, 678, 700, 709 ЦК України, ст.ст. 4, 8, 14, 15, 21, 23 Закону України «Про захист прав споживачів»:

- зобов'язати відповідача - ФОП ОСОБА_3 протягом 10 днів передати йому іншу якісну металопластикову балконну раму, виготовлену згідно з розмірами його помешкання, а саме: фронтальна її частина повинна бути розміром 270 х 270 см., дві бокові частини повинні бути розміром 90 х 270 см., вартість якої він сплатив згідно договору, та встановити цю балконну раму в його квартирі;

- стягнути з відповідача - ФОП ОСОБА_3 на його користь неустойку - штраф в розмірі 4 335,00 грн. (30 % від суми невиконаного зобов'язання);

- стягнути з відповідача - ФОП ОСОБА_3 на його користь 5 000,00 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої йому внаслідок порушення його прав споживача, а також 3 000,00 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди, заподіяної йому в зв'язку з необхідністю звернення до суду за захистом своїх прав.

Заочним рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 31 березня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково.

Зобов'язано відповідача - ФОП ОСОБА_3 передати позивачу металопластикову балконну раму, виготовлену згідно з розмірами його помешкання, відповідно до договору від 17.01.2015 року (індивідуальний номер замовлення НОМЕР_1).

У задоволенні решти заявлених позивачем ОСОБА_2 вимог судом першої інстанції відмовлено.

При цьому судом першої інстанції вирішено й питання щодо судових витрат по справі.

Не погодившись частково із таким рішенням районного суду, позивач ОСОБА_2 в апеляційній скарзі просить змінити це судове рішення в частині, що стосується його позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, а також стягнення з відповідача штрафу, та задовольнивши ці позовні вимоги в повному обсязі, стягнути з ФОП ОСОБА_3 на його користь 10 000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди, заподіяної йому останнім порушенням його прав, як споживача, та неустойку - штраф у розмірі 4 335,00 грн. за неналежне виконання відповідачем узятого на себе зобов'язання.

В обґрунтування своєї скарги апелянт ОСОБА_2 посилається на неповне з'ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, та порушення судом норм матеріального й процесуального права, що призвело до неправильного вирішення цивільно-правового спору по суті зазначених позовних вимог.

Зокрема, апелянт вказує на те, що приймаючи рішення у справі, суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні заявлених ним позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, завданої йому відповідачем ФОП ОСОБА_3, оскільки в зв'язку з неналежним виконанням останнім узятих на себе договірних зобов'язань щодо своєчасного виготовлення та доставки йому замовленої продукції, а саме: металопластикової балконної рами відповідних розмірів, за яку сплачено значну грошову суму, він, позивач зазнав і до теперішнього часу зазнає моральних та душевних страждань і переживань, знаходиться в постійному нервовому стресі, позаяк ані замовленої балконної рами, ані сплачених за неї грошових коштів від виконавця - ФОП ОСОБА_3 він так і не отримав.

Безпідставно, на думку апелянта, суд першої інстанції відмовив і в задоволенні заявлених ним вимог про стягнення з ФОП ОСОБА_3 на його користь неустойки - штрафу за неналежне виконання відповідачем своїх договірних зобов'язань, оскільки стягнення такої неустойки прямо передбачено нормами цивільного законодавства (ст.ст. 549, 624 ЦК України) та є формою цивільно-правової відповідальності за порушення зобов'язань.

В іншій частині рішення суду першої інстанції, ухвалене по справі, апелянтом фактично не оскаржується, а тому й не перевіряється апеляційним судом на предмет його законності та обґрунтованості.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення районного суду в оскаржуваній його частині у відповідності до ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія не вбачає підстав для її задоволення.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну скаргу, якщо встановлює, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасовано правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Статтею 1 ЦПК України передбачено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно статей 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст. ст. 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. ст. 59, 60 того ж Кодексу доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

При цьому кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Обставини, які мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, якими, зокрема є: справедливість, добросовісність та розумність.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема з договорів та інших правочинів.

Загальні умови виконання зобов'язань визначені законодавцем у ст. 526 ЦК України, за правилами якої зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст. 530 ЦК України).

Порушенням зобов'язання згідно зі ст. 610 ЦК України є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 ЦК України).

Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди.

За змістом ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Відповідно до ст. 551 ЦК України предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно.

Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі.

Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленного актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом.

За приписами ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає, зокрема у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вона є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

Як роз'яснено у п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються судами, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень; у випадках, передбачених нормами Цивільного кодексу України та іншим законодавством, яким встановлено відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов'язань, що підпадають під дію Закону від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» чи інших законів, якими врегульовано такі зобов'язання і передбачено відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Таким чином, моральна шкода підлягає відшкодуванню у разі порушення зобов'язання, лише у тому випадку, якщо таке відшкодування безпосередньо передбачено договором або законом.

Як роз'яснено у п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Згідно роз'яснень, наданих у п. 5 вищезазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

За змістом ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Загальні положення про підряд наведені законодавцем у параграфі 1 Глави 61 ЦК України.

Так, згідно ст. 837 ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові.

Ціна роботи, а також строки виконання роботи або її етапів визначаються та встановлюються у договорі підряду (ст.ст. 843, 846 ЦК України).

Окремими видами договорів підряду є договори побутового підряду.

Відповідно до ст. 865 ЦК України за договором побутового підряду підрядник, який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується виконати за завданням фізичної особи (замовника) певну роботу, призначену для задоволення побутових та інших особистих потреб, а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу.

До відносин за договором побутового підряду, не врегульованих цим Кодексом, застосовується законодавство про захист прав споживачів.

Відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, регулюються Законом України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року № 1023-XII з наступними змінами (далі: Закон № 1023), який встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

У цьому Законі терміни вживаються в такому значенні:

виконавець - суб'єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги;

договір - усний чи письмовий правочин між споживачем і продавцем (виконавцем) про якість, терміни, ціну та інші умови, за яких реалізується продукція;

належна якість товару, роботи або послуги - властивість продукції, яка відповідає вимогам, встановленим для цієї категорії продукції у нормативно-правових актах і нормативних документах, та умовам договору із споживачем;

недолік - будь-яка невідповідність продукції вимогам нормативно-правових актів і нормативних документів, умовам договорів або вимогам, що пред'являються до неї, а також інформації про продукцію, наданій виробником (виконавцем, продавцем);

послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб;

робота - діяльність виконавця, результатом якої є виготовлення товару або зміна його властивостей за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб;

споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника.

Згідно ч. 1 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб, зокрема мають право на: 1) захист своїх прав державою; 2) належну якість продукції та обслуговування; 3) безпеку продукції; 4) необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про продукцію, її кількість, якість, асортимент, а також про її виробника (виконавця, продавця); 5) відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону.

Підстави для відшкодування шкоди, завданої внаслідок недоліків товарів, робіт (послуг), передбачені § 3 гл. 82 ЦК України.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 1209 ЦК України виготовлювач товару, що є нерухомим майном, виконавець робіт (послуг) зобов'язаний відшкодувати шкоду, завдану фізичній або юридичній особі внаслідок конструктивних, технологічних, рецептурних та інших недоліків товару, робіт (послуг), а також недостовірної або недостатньої інформації про них.

Відшкодування шкоди не залежить від вини виготовлювача товару, що є нерухомим майном, виконавця робіт (послуг), а також від того, чи перебував потерпілий з ними у договірних відносинах.

Особливості відшкодування шкоди, завданої внаслідок недоліків товару, що є рухомим майном, у тому числі таким, що є складовою частиною іншого рухомого чи нерухомого майна, включаючи електроенергію, встановлюються законом (ч. 1 ст. 1211-1 ЦК України).

Відносини щодо відповідальності за шкоду, завдану потерпілому внаслідок дефекту в продукції, безпосередньо регулюються Законом України «Про відповідальність за шкоду, завдану внаслідок дефекту в продукції» від 19 травня 2011 року № 3390-VI.

У ст. 1 Закону № 3390-VI поняття шкоди визначено як завдані внаслідок дефекту в продукції каліцтво, інше ушкодження здоров'я або смерть особи, пошкодження або знищення будь-якого об'єкта права власності, за винятком самої продукції, що має дефект .

Таким чином, аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави для висновку, що у спорах про захист прав споживачів чинне цивільне законодавство передбачає відшкодування моральної шкоди лише у тих випадках, якщо така завдана майну споживача або шкода завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю.

Права споживача у разі порушення умов договору про виконання робіт (надання послуг) визначені законодавцем у ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Так, частиною 3 вказаної правої норми передбачено, що у разі виявлення недоліків у виконаній роботі (наданій послузі) споживач, зокрема, має право на свій вибір вимагати: безоплатного усунення недоліків у виконаній роботі (наданій послузі) у розумний строк; безоплатного виготовлення іншої речі з такого ж матеріалу і такої ж якості чи повторного виконання роботи.

Зазначені вимоги підлягають задоволенню у разі виявлення недоліків під час приймання виконаної роботи (наданої послуги) або під час її виконання (надання), а в разі неможливості виявлення недоліків під час приймання виконаної роботи (наданої послуги) - протягом гарантійного чи іншого строку, встановленого договором, чи протягом двох років з дня прийняття виконаної роботи (наданої послуги) у разі відсутності гарантійного чи іншого строку, встановленого законодавством або договором.

Як встановлено по справі, 17 січня 2015 року між позивачем ОСОБА_2, як замовником та відповідачем - фізичною особою підприємцем ОСОБА_3, як виконавцем було укладено письмовий договір, згідно якого відповідач зобов'язався виконати роботи з виготовлення та передачі у власність позивачу ПВХ конструкцій, а саме: металопластикової балконної рами (індивідуальний номер замовлення НОМЕР_1) загальною вартістю 14 458,00 грн.

За умовами п. 3.2 укладеного між сторонами Договору виконавець - ФОП ОСОБА_3 зобов'язався виготовити та передати у власність позивача ОСОБА_2 замовлену ним продукцію протягом 30-ти робочих днів із дня укладення цього Договору, тобто до 28.02.2015 року.

При цьому в п. 4.2 вказаного Договору сторони погодили, що в разі невиконання своїх зобов'язань у встановлений ними строк, виконавець повинен сплатити замовнику неустойку в розмірі 0,1 % від вартості замовлення за кожен робочий день прострочки.

По справі також встановлено, що відповідач - ФОП ОСОБА_3 на виконання узятих на себе зобов'язань доставив за адресою проживання позивача виготовлену ним металопластикову балконну раму.

Проте, ця балконна рама була з іншого, чужого замовлення, а її геометричні розміри не відповідали розмірам балконної рами, замовленої позивачем, тобто мала відповідні недоліки, що свідчить про неналежне виконання відповідачем - ФОП ОСОБА_3 своїх договірних зобов'язань.

Приймаючи рішення у справі, суд першої інстанції правильно керувався нормами матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, а також умовами укладеного між сторонами Договору, а відтак, встановивши, що на час звернення позивача ОСОБА_2 з вищезазначеним позовом до суду кінцевий строк для належного виконання відповідачем - ФОП ОСОБА_3 узятих на себе договірних зобов'язань ще не сплив, обґрунтовано відмовив у задоволенні заявлених позивачем вимог про стягнення з відповідача на його користь неустойки за невиконання останнім своїх зобов'язань.

Обгрунтовано суд першої інстанції відмовив і в задоволенні заявлених позивачем ОСОБА_2 вимог про відшкодування йому моральної шкоди, пов'язаної з неналежним виконанням відповідачем - ФОП ОСОБА_3 своїх договірних зобов'язань, оскільки ані умовами укладеного між сторонами Договору від 17.01.2015 року, ані нормами Цивільного кодексу України, що регулюють правовідносини у сфері підряду, в тому числі й побутового, відшкодування такої шкоди у разі невиконання або неналежного виконання контрагентами узятих на себе договірних зобов'язань не передбачено, а будь-яких належних та допустимих, в розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України, доказів на підтвердження наявності обставин, з якими Закон України «Про захист прав споживачів» (п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону) пов'язує право споживача на відшкодування завданої йому моральної шкоди, позивачем ОСОБА_2 до суду не представлено.

Що ж стосується доводів апеляційної скарги позивача ОСОБА_2, наведених на її обґрунтування, то ці доводи апелянта в даному випадку є несуттєвими, рішення суду, прийняте по суті розглянутого цивільно-правового спору, в оскаржуваній його частині не спростовують, і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Таким чином, приймаючи до уваги викладене та керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Заочне рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 31 березня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає чинності негайно, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня її проголошення.

Головуючий:

Судді: