АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/490/4253/12 Справа № 2-2766/11 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Красвітна Т.П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 липня 2015 року м. Дніпропетровськ

19 липня 2012 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого

суддів:

при секретарі

ОСОБА_2,

ОСОБА_3, ОСОБА_4

ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу по апеляційній скарзі ОСОБА_6 на рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 22 лютого 2012 року по справі за позовом ОСОБА_6 до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про визнання недійсними кредитних договорів та договору іпотеки, -

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2011 року позивач звернувся до суду з даним позовом посилаючись на те, що 25 травня 2007 року уклав із закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» кредитні договори № DZHCG100770458 та № DZHCG200770458 за якими отримав кредитні кошти у доларах США на строк по 25 травня 2027 року. В порядку забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором № DZHCG100770458 від 25.05.2007 року між сторонами укладено договір іпотеки від 25 травня 2007 року. Позивач вважає ззаначені договори такими, що підлягають визнанню недійсними, оскільки відповідач не мав права надавати кошти у іноземній валюті, договори порушують чинне законодавство. Позивач просив суд визнати вказані кредитні договори та договір іпотеки недійсними, зобов»язати відповідача прийняти у позивача певну суму за оспорюваними договорами, зобов»язати приватного нотаріуса виключити з відповідного реєстру інформацію внесену на підставі зазначеного договору іпотеки від 25.05.2007 року, покласти на відповідача судові витрати.

Рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 22 лютого 2012 року у задоволенні позовних вимог відмовлено у повному обсязі, вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі позивач посилається на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, у зв'язку з чим ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що 25 травня 2007 року між закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», та ОСОБА_6 укладені кредитний договір № DZHCG100770458 та кредитний договір № DZHCG200770458.

Відповідно до пунктів 1.1, 7.1 кредитного договору № DZHCG100770458 від 25.05.2007 року відповідач надав позивачу кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу в сумі 24500,0 доларів США на строк по 25 травня 2027 року; цільове призначення кредиту - придбання позивачем житлового будинку.

Згідно пунктів 1.1, 7.1 кредитного договору № DZHCG200770458 від 25.05.2007 року відповідач надав позивачеві кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу в сумі 5000,0 доларів США на строк по 25 травня 2027 року; цільове призначення кредиту - придбання позичальником житлового будинку.

За обома зазначеними кредитними угодами від 25.05.2007 р. позивач зобов'язався належним чином виконувати взяті на себе зобов»язання та повернути банку кредитні суми в порядку та на умовах, зазначених в даних договорах.

В порядку забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором № DZHCG100770458 від 25.05.2007 року між позивачем та відповідачем у письмовій нотаріальній формі укладено договір іпотеки від 25 травня 2007 року, відповідно до умов якого позивач передав відповідачу в іпотеку належне йому на праві власності домоволодіння по вул. Богуна, 32 у м. Дніпродзержинську Дніпропетровської області.

Вказані обставини визнаються сторонами та підтверджуються відповідними письмовими доказами.

Частиною 1 ст. 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ст. 1 Закону України «Про іпотеку», з відповідними змінами та доповненнями, іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язань нерухомим майном, що залишається у володіння і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення свої вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку встановленому цим Законом.

У відповідності до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частинами 1, 2 ст. 215 діючого ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, де закріплено, що зміст правочину не має суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного судочинства, а також моральним засадам суспільства, особа, яка вчиняє правочин повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, правочин, що вчиняється батьками не може суперечити правам та інтересам їх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей; недійсним також є правочин, якщо його недійсність встановлена законом.

Статтею 99 Конституції України передбачено, що грошовою одиницею України є гривня.

Згідно ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов»язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно ст. 2 Закону України «Про банки та банківську діяльність» кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Статті 47 та 49 даного закону визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу.

Відповідно до ст. 5 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19.02.1993 року, з відповідними змінами та доповненнями, операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України.

Відповідно до п. 2.3. Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, що затверджене Постановою Правління НБУ №275 від 17.07.2001 року, за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу Національного банку банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями.

Щодо вимог підпункту «в» п.4 ст.5 Декрету КМУ, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то на час укладення оспорюваних договорів законодавець не визначив межі термінів і сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті. Відповідно до п. 1.5 Положення про порядок видачі НБУ індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління НІБУ від 14.10.2004 року № 438, використання іноземної валюти як засобу платежу без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (тобто отримав банківську ліцензію та дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями).

Колегія звертає увагу, що виконання зобов'язань з повернення кредиту, предметом яких є валютні цінності, відповідно до положень Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», не віднесено до операцій пов'язаних з використанням іноземної валюти як засобу платежу, тому відсутність у ч. 4 ст. 5 Декрету вимог щодо ліцензування Національним Банком операцій з погашення зобов'язань, предметом яких є валютні цінності, виключає підстави вимагати індивідуальної ліцензії Національного банку для погашення кредиту, виданого в іноземній валюті.

Крім того, Національний банк України листом від 07.12.2009 року № 13-210/7871-22612 «Про правомірність укладення кредитних договорів в іноземній валюті» роз'яснив, що уповноважені банки на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями мають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті, оскільки законодавець не визначив межі термінів і сум надання (одержання) кредитів в іноземній валюті, операції з надання банками кредитів в іноземній валюті не потребують індивідуальної ліцензії.

Отже, місцевий суд дійшов правильного висновку, що при укладанні та підписанні оспорюваних кредитних договорів і договору іпотеки вимоги законодавства були додержані та виконані, форма і зміст договорів відповідають положенням ст.ст. 215, 203 ЦК України.

Отримуючи кредит в іноземній валюті, позивач не пред'явив до відповідача вимог щодо зміни умов кредитування, порядку та строків сплати кредиту чи недійсності договорів. Судом встановлено, що зазначені умови кредитних договорів є суттєвими і погоджені сторонами в самих договорах, при підписанні кредитних договорів позивач усвідомлював всі наслідки їх укладання.

Крім того, зростання курсу долара США - валюти кредиту, саме по собі не є підставою для визнання недійсними кредитних договорів, оскільки у позичальника існувала можливість передбачити в момент укладання кожного з оспорюваних кредитних договорів зміни курсу гривні по відношенню до долара США, виходячи з динаміки зміни курсів валют з моменту введення в обіг національної валюти гривні та її девальвації й можливість отримання кредиту в національній валюті.

Таким чином, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову у повному обсязі, місцевий суд обґрунтовано виходив з того, що підстави для визнання кредитних договорів та договору іпотеки недійсним відсутні, при їх укладенні сторонами були погоджені всі умови договорів та позивач дав згоду на отримання кредитів у іноземній валюті, у зв»язку з цим відсутні і підстави для задоволення позову в іншій частині.

Крім того, відповідно до ст.ст. 5, 11 Закону України «Про захист прав споживачів», до укладення кредитних договорів та договору іпотеки, банком було надано позивачу всю необхідну, достовірну та доступну інформацію про умови кредитування що підтверджується підписами позивача під текстами оспорюваних договорів та доданих до них докментів.

Отже, наведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, приймаючи до уваги правильне застосування вимог ст. 88 ЦПК України, колегія дійшла висновку, що оскаржуване судове рішення ухвалено у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, тому підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 - відхилити.

Рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 22 лютого 2012 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді