РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.08.2015 року, Автозаводський районний суд міста Кременчука Полтавської області у складі:

головуючого судді Рибалка Ю.В.,

при секретарі судового засідання Никифоренко А.А.,

за участі: відповідача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кременчуці цивільну справу за позовом ТОВ «Спецінжиніринг Постач» до ОСОБА_1 про визнання інформації такою, що не відповідає дійсності та стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

До суду звернулось ТОВ «Спецінжиніринг Постач» з вищевказаним позовом. В обґрунтування позовних вимог зазначило, що 17.03.2015 Інтернет сайт «Кременчуг Today», а 18.03.2015 сайт «Телеграф» опублікували статті в яких зазначено, що депутат Автозаводської районної у м. Кременчуці ради ОСОБА_1 повідомив про перерахування за нібито виконані будівельні роботи близько 2,5 млн. грн. компанії «Спецінжиніринг Постач» з м. Алчевська Луганської області. Ці будівельні підряди (реконструкція системи водовідведення та каналізаційного колектора) проводила у м. Кременчуці ТОВ «Спецінжиніринг Постач», яке зареєстровано в нині окупованому м. Алчевську Луганської області. Самих будівельних робіт цим підприємством не проводилось, а всі роботи виконувались Комунальним підприємством «Кременчукводоканал».

Позивач зазначає, що опублікована інформація не відповідає дійсності, принижує ділову репутацію позивача, всі роботи зазначені у статтях виконувались саме цим підприємством, яке фактично знаходиться на цей час у м. Харкові, сплачує податки та збори в Україні.

Просили суд визнати такою, що не відповідає дійсності та ганьбить ділову репутацію позивача ТОВ «Спецінжиніринг Постач», інформацію, автором якої є депутат Автозаводської районної ради ОСОБА_1, розповсюджену на веб-сайті «Кременчуг Today» та стягнути з відповідача у відшкодування моральної шкоди 1 000,00 грн.

У судове засідання представники позивача не прибули, хоча були повідомлені належним чином про дату та час розгляду справи, надіслали до суду лист про розгляд справи у всіх судових засіданнях без участі їх представника.

Відповідач у судовому засіданні заперечив проти задоволення позову, надав суду письмові пояснення, зазначив, що інформацію, яка є предметом спору, розмістив на сайті її автор (журналіст), який не встановлений позивачем, опублікував цю інформацію веб-сайт, позовні вимоги до яких не заявлялись у даній справі, а відповідач, як публічна особа, лише розповів журналістам про факт та зміст його звернення до правоохоронних органів щодо ініціювання кримінального провадження за викладеними у його заяві фактами, з відти і взялася ця інформація. Відповідач також зазначив, що він є не належним відповідачем у даній справі. Просив у задоволенні позову відмовити.

Суд вислухавши пояснення відповідача, дослідивши письмові матеріали справи, приходить до наступних висновків.

Із наявних матеріалів справи встановлено, що 17.03.2015 о 19 год. 06 хв. на веб-сайті «Кременчуг Today» зявилась публікація статті з назвою «ОСОБА_1 обвинил Медведовского и Музыку» в спонсировании сепаратизма». У статті зазначено, що «протягом кількох місяців 2014 року «Кременчуцьке міське управління капітального будівництва» за вказівкою заступників мера ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перерахувало 2,5 млн. грн. Алчевській компанії «Спецінжиніринг Постач», директором якої являється бізнес партнер сина колишнього премєр міністра ОСОБА_4, за нібито виконані будівельні роботи. Про це заявив депутат Автозаводської райради «свободівець» Олег Савченко».

«ОСОБА_1 заявив, що насправді будівельні роботи виконувались КП «Кременчукводоканал», а перерахування коштів у Луганську область було здійснено з метою фінансування сепаратизму».

Аналогічного змісту стаття опублікована 18.03.2015 о 11 год. 41 хв. на сайті «Телеграф» (Кременчук).

У статті також зазначено, зокрема, що ОСОБА_1 добивається розслідування вищезазначених фактів, подав відповідну заяву до прокуратури, добивається відкриття кримінального провадження. А сама заява це поки що його думки.

Автори публікацій (журналісти) зазначені не були.

Згідно з доданими до позову завіреними копіями документів встановлено, що ТОВ «Спецінжиніринг Постач» має відповідну ліцензію та на підставі договору підряду від 20.10.2014 та договору про закупівлю робіт за державні кошти від 21.05.2014, актів приймання виконаних робіт, виконувала роботи по реконструкції безнапірного каналізаційного колектора діаметром 200 мм по вул. Пролетарській від вул. Жовтнева до вул. Леніна в м. Кременчуці та реконструкції системи водовідведення від житлового будинку № 80 по вул. Мічуріна в м. Кременчуці.

З листа Управління СБУ у Полтавській області від 05.06.2015, копія якого наявна в матеріалах справи, вбачається, що слідчим відділом УСБУ не проводились та на цей час не проводяться досудові розслідування щодо службових осіб ТОВ «Спецінжиніринг Постач».

З наявних у матеріалах справи копії документів вбачається, що відповідач звертався до Прокуратури Полтавської області із зверненням від 17.03.2015 про відкриття кримінального провадження за вищезазначеними фактами. Листами від 23.03.2015 № 04/2/4-1745-14 та від 25.03.2015 № 21/2/-4263-15 прокуратура області повідомила ОСОБА_1, що 18.03.2015 за його зверненням до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000106 внесено відомості про кримінальне правопорушення, передбачене ч. 5 ст. 191 КК України. Проведення досудового розслідування доручено СУ УМВС України в Полтавській області.

Листом від 13.07.2015 № 21/2/-4263-15 Прокуратурою Полтавської області повідомлено відповідача, що у вказаному вище кримінальному провадженні проводяться експертні дослідження, досудове слідство триває.

Конституцією України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань (стаття 34).

Разом з тим відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

У зв'язку з цим статтею 32 Конституції України передбачено судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї. Ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Відповідно до ст. 201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров'я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім'я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством.

Статтею 94 ЦК України передбачено, що юридична особа має право на недоторканність її ділової репутації, на таємницю кореспонденції, на інформацію та інші особисті немайнові права, які можуть їй належати. Особисті немайнові права юридичної особи захищаються відповідно до глави 3 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (п. 4 ч. 2 ст. 23 ЦК України).

Згідно ст. 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.

Частиною 2 ст. 47-1 Закону України «Про інформацію» передбачено, що оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Відповідно до п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної особи та юридичної особи» належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві (пункт 2 частини другої статті 119 ЦПК).

Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайта - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайта, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації.

Дані про власника веб-сайта можуть бути витребувані відповідно до положень ЦПК в адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адреси українського сегмента мережі Інтернет.

Відповідно до роз'яснень у п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 № 1 при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Згідно п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» під діловою репутацією юридичної особи розуміється оцінка її підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин.

Відповідно до п. 19 вищезазначеної Постанови, суди повинні визначати характер інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Крім того, відповідно до роз'яснень Постанови Пленуму Верховного суду України від 27.02.2009 №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, що є вираженням суб'єктивної думки та поглядів відповідача.

Приймаючи дане рішення, суд враховує положення ч. 1 ст. 34 Конституції України та ч. 1 ст. 10 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, якими закріплено право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Відповідно до ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та Протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції, кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

Згідно зі ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Як зазначено в рішеннях Європейського суду з прав людини (справи Лінгенса, ОСОБА_5 і Гійзельс, Гудвіна, Прагер і Обершлік) свобода вираження поглядів, гарантована п. 1 ст. 10, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов реалізації кожної особи. За умови додержання п. 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе.

Свобода преси надає громадськості один з найкращих засобів отримання інформації та формування ідей та ставлення до політичних лідерів. Більш загально, свобода політичних дебатів перебуває в самому серці побудови демократичного суспільства, що наскрізь пронизує Конвенцію. (Lingens v. Austria, рішення від 8 липня 1986, Series A no. 103, n. 42).

Більше того, повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права, гарантованого статтею 19 (Lingens, cited above, p. 28, п. 46).

Отже, коли робляться твердження про поведінку третьої особи, деколи може бути важко, як і в цій справі, віднайти різницю між оцінкою фактів та оціночними судженнями. Проте навіть оціночне судження може бути надмірним, якщо воно не має під собою фактичних підстав. (Jerusalem v.Austria, no. 26958/95, n. 43, ECHR 2001-11).

У рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Тома проти Люксембурга» від 29.03.2001, зокрема зазначено, що преса відіграє важливу роль у демократичному суспільстві. Хоча вона не повинна переходити певні межі, зокрема по відношенню до репутації та прав інших, проте її обов'язком є передавати інформацію та ідеї з усіх питань, що становлять інтерес для громадськості, у такий спосіб, що є сумісним з її обов'язками та відповідальністю. Не лише преса має завдання передавати таку інформацію та ідеї: громадськість також має право отримувати їх. Якби було інакше, преса не змогла б відігравати свою надзвичайно важливу роль "громадського сторожового пса". Стаття 10 захищає не лише суть ідей та інформації, що їх було виражено, а й форму, в якій їх було передано. Журналістська свобода поширюється також і на певну міру перебільшення чи навіть провокування.

Таким чином, відповідно до ст. 277 ЦК України, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод,

Проаналізувавши інформацію, яку позивач вважає недостовірною, такою, що порочить його репутацію, вбачається, що вказані в позові фрази є критичною оцінкою, тобто оціночні судження висловленні з використанням таких методів, зокрема, як посилання, гіпербола, резюме (висновки).

Таким чином вбачається, що відповідач не висловлював фактичних даних, а резюмував результати своїх спостережень.

У відповідності до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Факти, які б доводили, що твердження відповідача та невстановлених журналістів (авторів) опублікованих статей на веб-сайті «Кременчуг Today», «Телеграф» у передачі інформації, що стосується поширення негативної та недостовірної інформація відносно позивача, відсутні.

Позивач не довів факту, що інформація, яка була поширена невстановленими авторами на веб-сайтах з посиланням на відповідача, на його звернення до правоохоронних органів, порочить честь та гідність, порушує особисті немайнові права позивача, а тому відсутні підстави для визнання її такою, що не відповідає дійсності, стягнення моральної шкоди та відновлення порушених прав відповідно до вимог ст. 277 ЦК України.

Аналіз змісту статей говорить про те, що він направлений не на приниження ділової репутації позивача, а на доведення до широкого кола людей фактів щодо проведення закупівлі певних видів будівельних робіт за державні кошти.

Крім цього, перевірка викладених у статті суджень здійснюється на цей час слідчим шляхом у ході проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні.

Також позивач не заявляв вимог до самих Інтернет видань, які опублікували статті, позивачем не встановлено, авторів відповідних статей, які посилались на надану відповідачем інформацію.

Оскільки за висловлювання оціночних суджень ніхто не може бути притягнутий до відповідальності, то в суду не має підстав для задоволення позовних вимог.

З урахуванням зазначеного суд, приходить до висновку про те, що позовні вимоги ТОВ "Спецінжиніринг - Постач" про захист ділової репутації, визнання інформації такою, що не відповідає дійсності та стягнення моральної шкоди у судовому засіданні не знайшли свого доведення, а тому задоволенню не підлягають.

На підставі наведеного, керуючись ст. 3, 28, 34 Конституції України, ст. 94, 275, 277 ЦК України, ст. 30, 47-1 Закону України «Про інформацію», ст. 14, 57-61, 88, 208, 209, 212-215, 218, 294, 296 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Полтавської області шляхом подачі апеляційної скарги через Автозаводський районний суд м. Кременчука протягом десяти днів з дня проголошення рішення, а особами, які не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Ю.В. Рибалка