АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 553/1204/15-ц Номер провадження 22-ц/786/2862/15Головуючий у 1-й інстанції Парахіна Є.В. Доповідач ап. інст. Кривчун Т. О.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2015 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області у складі:

Головуючого: судді Кривчун Т.О.

Суддів: Дряниці Ю.В., Пилипчук Л.І.

при секретарі - Філоненко О.В.,

за участю: позивача ОСОБА_2, його представника ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_5

відповідача - ОСОБА_6

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Полтаві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 10 серпня 2015 року

по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_6 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, -

В С Т А Н О В И Л А :

У березні 2015 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом до ОСОБА_4, та, з урахуванням наданих уточнень, остаточно просив стягнути солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_6 на його користь завдану матеріальну шкоду у розмірі 105957,30 грн., як завдаток по угоді від 09.01.2015 року, а також 18760,00 грн. за будівельні матеріали, витрати на виготовлення проекту водовідведення у домоволодінні АДРЕСА_1 та 25000,00 грн. моральної шкоди.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Полтави від 05.06.2015 року до справи залучено в якості співвідповідача ОСОБА_6.

Рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 10.08.2015 року у задоволенні позовної заяви ОСОБА_2 відмовлено.

З вказаним рішенням не погодився позивач, який в поданій апеляційній скарзі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги до ОСОБА_4, ОСОБА_6, про стягнення завдатку у розмірі 105957,30 грн., 18760,00 грн. матеріальної та 25000,00 грн. моральної шкоди в повному обсязі.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що судом було правомірно досліджено, що передана грошова сума не є завдатком, проте поза увагою суду лишились положення ст. 570 ЦК України, згідно з якими, якщо не буде встановлено, що суму сплачена в рахунок належним боржником платежів, є завдатком, вона є авансом.

Також, на думку апелянта, судом безпідставно не було взято до уваги показання свідків в якості доказів. Окрім того, апелянт вважає, що у зв'язку з невиконанням відповідачами взятих на себе зобов'язань, ним були понесені реальні збитки, які також підлягають відшкодуванню.

У наданих суду письмових запереченнях на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_4 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення місцевого суду без змін, посилаючись на відсутність підстав для стягнення з відповідачів коштів в рахунок відшкодування матеріальної шкоди.

Вважає, що порушення виконання домовленостей щодо продажу належної їй частини будинку було здійснено позивачем, який відмовився від купівлі будинку у січні 2015 року, у той час, як згідно розписки від 09.01.2015р. визначено було оформити договір купівлі-продажу до 01.05.2015 року.

Вказує, що доказів того, що передана позивачем відповідачці ОСОБА_6 сума коштів є завдатком, не добуто і про завдаток сторони не домовлялися, а вказану кошти були отримані ОСОБА_6 та передані ОСОБА_4 для оформлення спадщини.

Зазначає, що вимоги позивача про стягнення витрат на будівельні матеріали як матеріальної шкоди та виготовлення проекту водовідведення є безпідставними, оскільки суду не надано доказів щодо понесення вказаних витрат та не доведено, що ці матеріали придбавалися та використовувалися саме для ремонту спірного будинку.

У судовому засіданні позивач та його представник доводи апеляційної скарги підтримали та прохали її задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_5 та відповідач ОСОБА_6 проти задоволення апеляційної скарги заперечували та прохали її відхилити.

Колегія суддів, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.307, п.п.3,4 ч.1 ст.309 ЦПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд вправі скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити рішення по суті позовних вимог з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального права.

Як установлено місцевим судом та вбачається з матеріалів справи, 11.07.2014 року ОСОБА_4 була оформлена довіреність серії НАВ №115022 на ім'я ОСОБА_6, посвідчена приватним нотаріусом В.В. Дробітько, зареєстрована в реєстрі за №698 на представництво її інтересів (а.с.8).

14.07.2014 року ОСОБА_2 при свідках, була написана розписка, якою він зобов'язувався виплати грошові кошти в сумі 180000,00 грн. (15000,00 дол. США) згідно курсу, при отриманні документів купівлі-продажу будинку (16/25), за адресою АДРЕСА_1 від ОСОБА_6 (а.с.13).

18.07.2014 року ОСОБА_4, у письмовому вигляді була надана згода ОСОБА_2 (в майбутньому - власнику), на здійснення всіх ремонтних робіт (заміна вікон, ремонт перекриття, даху, тощо). Також було зазначено, що вона не заперечує та не має претензій щодо будь-яких переобладнань на території, яка їй належить за заповітом (а.с.11).

31.07.2014 року ОСОБА_4 була оформлена довіреність серія НАВ №115088 на ім'я ОСОБА_6, якою остання була уповноважена представляти інтереси своєї довірительки у відповідних органах нотаріату щодо ведення справи з оформлення спадкових справ ОСОБА_4 на майно, що залишилось після померлої 04.01.2006 року матері - ОСОБА_8, посвідчена приватним нотаріусом Дробітько В.В., зареєстрована в реєстрі за №781 (а.с.97, 102).

Відповідно до копії товарного чеку №б/н від 15.08.2014 року, ОСОБА_2 були придбані будівельні матеріали, на загальну суму разом з доставкою 13360,00 грн. (а.с.10).

Згідно накладної №9 від 30.08.2014 року ОСОБА_2 буди придбані будівельні матеріали на загальну суму 3000,00 грн. (а.с.60).

09.01.2015 року ОСОБА_6 була написана розписка (на основі доручення від ОСОБА_4 від 31.07.2014 року), згідно якої остання отримала 2500,00 дол. США та 20000,00 грн. за 16/25 будинку, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1.

Згідно вказаної розписки ОСОБА_6 зобов'язалася оформити договір купівлі-продажу 16/25 вказаного домоволодіння до 01.05.2015 року, та зобов'язалася допомогти в оформленні приватизації земельної ділянки, а також надала дозвіл на вчинення всіх видів ремонтних робіт.

Дана дія була вчинена при свідках ОСОБА_9 та ОСОБА_10 (а.с.12).

12.02.2015 року ОСОБА_4 продала належну їй частку будинку по АДРЕСА_1 ОСОБА_11, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстрів до 2013 року щодо об'єкта нерухомого майна від 16.02.2015 року, згідно якої на підставі договору купівлі-продажу серія та номер 130 від 12.02.2015 року ОСОБА_11, на праві спільної часткової власності належить 8/25, ОСОБА_12 праві спільної часткової власності належить 9/25 житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 (а.с.9).

Ухвалюючи оскаржуване рішення місцевий суд виходив із того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження його позовних вимог.

Проте з таким висновком не можна погодитися повністю з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.526 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Згідно з вимогами ч.1 ст.530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

За нормою ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

У відповідності до ст.334 ЦК України, право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до Закону.

Частиною 1 ст.626, ч.1 ст. 628 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За змістом ст.655, ч.1 ст.656 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому.

Відповідно до ст.657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Як убачається з вище викладеного сторонами не було укладено договору купівлі-продажу вказаного домоволодіння. А, оскільки у відповідності до норм Цивільного кодексу, права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації, то позивач ОСОБА_2 не набув права власності на спірний житловий будинок.

Згідно ст.570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Відповідно до правової позиції Верховного суду України, яка є обов'язковою для всіх судів, якщо сторони домовились укласти договір, але відповідним чином його не оформили, сплачені в рахунок виконання договору платежі визнаються авансовими і повертаються в тому розмірі, в якому вони надавались.

Аналізуючи наведені норми права, колегія суддів приходить до висновку, що кошти, сплачені ОСОБА_2 ОСОБА_6 09.01.2015 року у сумі 20000,00грн. та 2500,00 дол. США (що еквівалентно 55000,00 грн.), згідно розписки, копія якої мається в матеріалах справи (а.с.12), та які у подальшому вона передала своєму довірителю ОСОБА_4, є авансом, та підлягають поверненню позивачу.

За таких обставин сума, яка підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_4 становить 75000,00 (сімдесят п'ять тисяч гривень 00 коп.) грн. (55000+20000).

Відповідно до ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За змістом статей 524 та 533 ЦК грошовим є зобов'язання, яке виражається в грошовій одиниці України (або грошовому еквіваленті в іноземній валюті). Така правова позиція підтверджується й практикою Верховного Суду України (постанова від 06.06.2012р. у справі №6-49цс12).

Аналізуючи наведені норми права, можна зробити висновок, що, як і завдаток, аванс є матеріальним підтвердженням реальності умов укладення договору, проте, на відміну від завдатку, він не є способом забезпечення виконання зобов'язань.

Виходячи з вище викладеного, аванс як і зобов'язання ОСОБА_6 укласти договір купівлі-продажу, не є грошовим зобов'язанням, а тому до нього не можуть бути застосовані правила ст.625 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Згідно п.1 ч.2 ст.22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв?язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

За приписом ч.ч.1,2 ст.623 ЦК України боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором.

Враховуючи наведені норми права, позовні вимоги про відшкодування матеріальних збитків не підлягають до задоволення, виходячи з наступного.

Розписка - це документ, який підтверджує передачу й одержання грошей, матеріальних цінностей, документів тощо від установи чи приватної особи.

Отже, розписка є лише документом, який підтверджує факт передачі грошей, тощо, а не є гарантом виконання зобов'язання, а саме укладення договору купівлі-продажу.

Виходячи з вище викладеного, колегія суддів не вбачає в діях відповідачів порушення взятого на них зобов'язання, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають відхиленню.

Доводи апеляційної скарги щодо заподіяння позивачу діями відповідачів моральної шкоди є не спроможними, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України моральна (немайнова) шкода відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини.

Стаття 23 ЦК України визначає, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів.

Згідно роз'яснень, викладених у п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року N4, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб..

Головною умовою покладення на особу обов'язку компенсувати моральну шкоду є наявність такої шкоди.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що втрата грошових кошів в сумі 20000,00 грн. та 2500,00 дол. США є значною для позивача, та призвела до порушення його життєвих зв'язків та психологічних переживань.

Колегія суддів критично ставиться до вказаного судження та вважає його таким, що ґрунтується на припущенні, та не знайшло свого підтвердження матеріалами справи.

Як убачається з матеріалів справи позивачем по справі були понесені судові витрати, а саме: за подачу позову 1230,00 грн. (а.с.1,2), та за подачу апеляційної скарги 625,00 грн. (а.с.138,139).

Враховуючи вищевикладене колегія суддів прийшла до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 підлягають частковому задоволенню, а саме з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 необхідно стягнути 75000,00 грн., узадоволенні інших вимог слід відмовити за безпідставністю.

Таким чином, позовні вимоги майнового характеру про стягнення коштів задовольняються на 50,09% (75000х100:149717,3=50,09%).

У разі часткового задоволення позову судові витрати на користь позивача підлягають стягненню пропорційно до розміру задоволених вимог (50,09%), що в даному випадку становить: 929,17 грн. (1230+625)х50,09/100).

З огляду на наведене, колегія суддів приходить до висновку, що з ОСОБА_4 необхідно стягнути 929,17 грн. судових витрат.

За таких обставин рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст.213 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст.309 цього Кодексу є підставою для скасування рішення суду.

Керуючись ст.ст.303, 307, п.п.3,4 ч.1 ст.309, ст.ст.316,317 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, - задовольнити частково.

РішенняЛенінського районного суду м. Полтави від 10 серпня 2015 року, - скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 75000,00 (сімдесят п'ять тисяч гривень 00 коп.) грн.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 929,17 (дев'ятсот двадцять дев'ять гривень 17 коп.) грн. судових витрат.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним чинності.

ГОЛОВУЮЧИЙ: /підпис/ Т.О.Кривчун

СУДДІ: /підпис/ Ю.В.Дряниця

/підпис/ Л.І. Пилипчук

ЗГІДНО:

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області: Т.О. Кривчун