провадження 2/201/3956/2015
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2015 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

при секретарі Дашкевич Х.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 і ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу удаваним в частині, визнання покупцем за договором, припинення права власності, поділ майна подружжя та визнання права власності та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3 і ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу удаваним в частині, визнання покупцем за договором, припинення права власності, поділ майна подружжя та визнання права власності, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 21 вересня 2015 року звернулася до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3 і ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу удаваним в частині, визнання покупцем за договором, припинення права власності, поділ майна подружжя та визнання права власності, ОСОБА_2 заявлено самостійні зустрічні вимоги до ОСОБА_1, ОСОБА_3 і ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу удаваним в частині, визнання покупцем за договором, припинення права власності, поділ майна подружжя та визнання права власності; ухвалою суду вказані позови були об'єднані в одне провадження для їх спільного розгляду.

Позивач ОСОБА_1 у своєму позові посилається на те, що вона 20 листопада 1986 року уклала шлюб із ОСОБА_2, 16 червня 2004 року вона уклала договір № 748/1 з Закритим акціонерним товариством «Фінансовий союз банк», відповідно до п.1.1, 1.2. якого отримала грошові кошти в сумі 70000 доларів США на 10 років зі строком остаточного повернення кредиту не пізніше 18 червня 2014 року на придбання домоволодіння (житлового будинку) АДРЕСА_1. 22 червня 2004 року ОСОБА_2 придбав будинок, в якому зареєстрував себе та їхню з позивачем дочку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. Позивач взяла в борг у ОСОБА_6 грошові кошти в сумі 56000 доларів США, які повернула 03 червня 2005 року для погашення кредитних зобов'язань перед банком. 29 вересня 2005 року шлюб між позивачем та ОСОБА_2 був розірваний. Проте, як виявилось, договір купівлі-продажу домоволодіння 22 червня 2004 року був укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 19 січня 2006 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був укладений шлюб. Після укладання шлюбу ОСОБА_3 взяла прізвище - ОСОБА_3. Отже, позивач вважає, що вона виконала обов'язки покупця за договором купівлі-продажу, так як він був придбаний за її кошти, а ОСОБА_3 лише формально була вписана у договір у якості покупця, таким чином договір має бути визнаний удаваним в частині покупця. Позивач посилається на те, що будинок був придбаний у період перебування її та ОСОБА_2 у шлюбі, а отже має бути визнаний судом об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. А враховуючи той факт, що будинок придбаний за кошти, які позивач отримала в кредит, то право власності на весь будинок просить визнати за нею. Відповідачі проти цього заперечують, добровільно спір не вирішено, її права також порушуються, оскільки вона позбавлена своєї власності. На своїх вимогах наполягала і просила визнання договору купівлі-продажу удаваним в частині покупця, визнання її покупцем за вказаним договором купівлі-продажу, припинення права власності на відповідачку, поділити майна подружжя по закону та визнання права власності за нею, задовольнивши первісні позовні вимоги в повному обсязі. Проти зустрічного позову фактично заперечує посилаючись на те, що будинок був придбаний повністю за кошти ОСОБА_1, вважає за можливе по ньому винести рішення про відмову в задоволення зустрічних вимог.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив, в зверненні до суду позовні вимоги фактично визнав (частково), подав свою зустрічну позовну заяву, у якій просить суд, посилаючись на ті ж обставини, які вказує позивач ОСОБА_1 у своєму позові, визнати договір купівлі-продажу домоволодіння АДРЕСА_1, укладеному між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, посвідчений 22 червня 2004 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Царейкіним М.М. удаваним в частині зазначення покупцем ОСОБА_3 з моменту його укладення, визнати ОСОБА_1 та його покупцем за договором купівлі-продажу від 22 червня 2004 року, припинити право власності ОСОБА_3 на домоволодіння, визнати домоволодіння спільною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 та провезти розподіл спільної сумісного майна подружжя, визнавши за кожним з подружжя право власності по ? частину домоволодіння АДРЕСА_1, задовольнивши позов, не заперечував проти розгляду справи без його участі. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності відповідача відповідно до ст. 169 ЦПК України. Представник відповідача ОСОБА_2 у судовому засіданні позов ОСОБА_1 визнала частково, просила відмовити у задоволенні позову в частині визнання права власності на домоволодіння за ОСОБА_1 Позовні вимоги ОСОБА_2 підтримала повністю та просила його задовольнити.

Відповідачі ОСОБА_3 і ОСОБА_4 у судове засідання не з'явилися, про день та час розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суду не повідомили. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності вказаних відповідачів відповідно до ст. 169 ЦПК України.

З'ясувавши думку сторін, оцінивши надані та добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні заяви обґрунтованими та вимоги підлягаючими задоволенню.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

В судовому засіданні встановлено, що 22 червня 2004 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Царейкіним М.М. було посвідчено договір купівлі-продажу домоволодіння АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_4 як продавцем та ОСОБА_3 як покупцем.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Як зазначила позивачка ОСОБА_1, спірне домоволодіння було придбано за кошти, які вона отримала у кредит. На підтвердження цієї обставини нею надано суду кредитний договір № 748/1 від 18 червня 2004 року, укладений між нею та Закритим акціонерним товариством «Фінансовий союз банк», відповідно до п.1.1. якого ОСОБА_1 отримала грошові кошти у сумі 70000 (сімдесят тисяч) доларів США. Відповідно до п. 1.2. кредитного договору кредит надається на 10 (десять) років зі строком остаточного повернення Кредиту не пізніше 18 червня 2014 року на придбання домоволодіння (житлового будинку) АДРЕСА_1. Окрім того, суду наданий договір поруки, укладений 18 червня 2004 року між ОСОБА_2, ОСОБА_1 та ЗАТ «Фінансовий союз банк» на забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_1 перед Банком по кредитному договору № 748/1 від 18 червня 2004 року.

Також матеріалами справи підтверджено, що 04 квітня 2005 року ОСОБА_1 взяла в борг у ОСОБА_6 грошові кошти в сумі 56000 доларів США. Відповідно до розписки вказані кошти позичені для погашення кредиту по кредитному договору № 748/1 від 08 червня 2004 року. На розписці міститься відповідний напис, зроблений ОСОБА_6, що борг повернутий 03 червня 2005 року. Свідок ОСОБА_6 підтвердив, що він позичав ОСОБА_1 56000 доларів США в присутності її чоловіка. ОСОБА_1 розповіли йому, що гроші беруть на погашення кредиту. У 2005 році ОСОБА_1 повернула йому запозичені кошти повністю.

04 квітня 2005 року ОСОБА_1 достроково повністю погасила кредитні зобов'язання за договором № 748/1 від 18 червня 2004 року, про що в матеріалах справи міститься Довідка ЗАТ «Фінансовий союз банк» від 06 квітня 2005 року.

19 січня 2006 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був укладений шлюб. Після укладання шлюбу ОСОБА_3 взяла прізвище - ОСОБА_3. 29 вересня 2005 року шлюб між позивачем та ОСОБА_2 був розірваний. Але договір купівлі-продажу домоволодіння 22 червня 2004 року був укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 Отже, позивач вважає, що вона виконала обов'язки покупця за договором купівлі-продажу, так як він був придбаний за її кошти, а ОСОБА_3 лише формально була вписана у договір у якості покупця, таким чином договір має бути визнаний удаваним в частині покупця. Позивач посилається на те, що будинок був придбаний у період перебування її та ОСОБА_2 у шлюбі, а отже має бути визнаний судом об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. А враховуючи той факт, що будинок придбаний за кошти, які позивач отримала в кредит, то право власності на весь будинок просить визнати за нею. Відповідачі проти цього заперечують, добровільно спір не вирішено, її права порушуються. На своїх вимогах сторони наполягали. В добровільному порядку питання не вирішене, виник спір, в іншому передбаченому законом порядку вирішити вказані питання не можливо, тому позивач вимушений звернутися з позовом до суду, заявлено зустрічний позов.

Суд вважає позовні вимоги підлягаючими задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

На підставі ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно ст. 331 ЦК України, право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі.

Відповідно до ч. 1 ст. З ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

У роз'ясненнях від 04 серпня 2001 року «Правові позиції щодо розгляду судами окремих категорій цивільних справ (Зобов'язання, що виникають з угод)», Верховний Суд України зазначив, що якщо при вирішенні позову про визнання договору купівлі-продажу недійсним із підстав, що насправді покупцем є інша особа, суд встановить, що фактично майно було придбане за кошти іншої особи і для неї та що інших підстав для визнання цієї угоди недійсною немає, вказаний договір визнається недійсним лише в частині, що стосується покупця, і покупцем за цим договором визнається особа, за рахунок коштів якої і для якої фактично укладався цей договір. На думку Верховного Суду, за умови доведеності, що за договором купівлі-продажу, майно насправді було куплено не зазначеним у договорі покупцем, а іншою особою, за її кошти, суд може визнати, що вказаний договір у частині, що стосується покупця, є удаваною угодою.

Відповідно до ч. 1 ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

У пункті 25 постанови Пленуму № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року Верховний Суд України роз'яснив, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. За удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

На підставі наданих доказів судом встановлено, що спірне домоволодіння фактично було придбане позивачем ОСОБА_1 за належні їй кошти, доказів про придбання цієї квартири за кошти відповідача ОСОБА_3, суду надано не було. В судовому засіданні встановлено, що зазначені обставини свідчать про те, що гроші для придбання домоволодіння були зібрані саме позивачем ОСОБА_1. Наведених вище обставин відповідач ОСОБА_3 не спростувала, будь-який заперечень, у тому числі письмових суду не надала.

Таким чином, суд вважає, що обов'язки покупця за договором купівлі-продажу від 22 червня 2004 року виконала позивач ОСОБА_1 і вона ж скористалась правами покупця. А відповідач ОСОБА_3 фактично була вписана у договір у якості покупця.

Враховуючи наведені обставини і оцінюючи досліджені наявні у судовій справі докази, суд приходить до висновку, що договір купівлі-продажу домоволодіння АДРЕСА_1, укладений 22 червня 2004 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 є удаваним правочином в частині покупця, оскільки зазначене домоволодіння фактично було придбане ОСОБА_1 за її кошти, одержані в кредит.

Судом встановлено, що 19 січня 2006 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був укладений шлюб. Після укладання шлюбу ОСОБА_3 взяла прізвище чоловіка - ОСОБА_3, що підтверджується копією паспорта Відповідача ОСОБА_3

Отже, враховуючи можливість задоволення вимоги щодо визнання договору купівлі-продажу домоволодіння удаваним в частині зазначення покупцем ОСОБА_3, то вимога про припинення права власності ОСОБА_3 на спірне домов оволодіння підлягає також задоволенню.

Щодо визнання домоволодіння спільною сумісною власністю подружжя, то слід зазначити наступне.

20 листопада 1986 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладений шлюб, що підтверджується відповідною відміткою в паспорті позивача. Шлюб розірваний 29 вересня 2005 року, про що також міститься відповідна відмітка в паспорті ОСОБА_1

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Таким чином, спірне домоволодіння придбане в період перебування ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в шлюбі, а отже є підстави визнати майно спільною сумісною власністю подружжя.

Відповідно до ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором . При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Суд не знайшов підстави для збільшення часки майна, що має бути визнана правом власності ОСОБА_1, таким чином вимога про визнання права власності на спірне домоволодіння не підлягає задоволенню, натомість, вважає, що позовна вимога ОСОБА_2 про визнання за ним та за ОСОБА_1 права власності по ? частини домоволодіння за кожним підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається що частки у співвласників є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

З урахуванням викладеного суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню і в частині розподілу спільного майна подружжя.

Статтею 392 ЦК України встановлено, що власник майна може пред'явити позов про визнання права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Право власності позивачки відповідачем на ? частину вказаного спірного майна фактично не оспорюється і визнається.

Згідно із ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Відповідно до приписів статті 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема: судовий захист цивільного права та інтересу. У свою чергу, ч. 5 статті 11 ЦК України передбачено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права можуть виникати з рішення суду. Так, за рішенням суду за особою, яка звернулася за його (цивільним (майновим) правом) захистом, може бути визнано право, у тому числі, право власності на майно. Даний спосіб захисту судом цивільного права цілком відповідає загальним засадам цивільного законодавства і прямо передбачений статтею 16 ЦК України.

Відповідно до п. 2 ст. 331 ЦК України якщо право власності на нерухоме майно підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону «Про державну реєстрацію речових прав і. нерухоме майно та їх обтяжень» право власності на нерухоме майно підлягає обов'язковій державній реєстрації.

Підстави набуття права власності визначені в главі 24 ЦК України. Зокрема, ст. 328 цього кодексу визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Частиною 2 ст. 331 ЦК України визначено: «Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.».

Згідно ч. 1, 2 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що відповідачі в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 137 ЦПК, могли б скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було.

Суду не надано доказів того, що неправомірними, злочинними діями позиваача, пов'язаними з неналежним виконанням взятих на себе обов'язків відповідачам було завдано ушкодження здоров'я, майнової шкоди та прямих збитків чи інш., які знаходяться в безпосередньому причинно-слідчому зв'язку зі вказаними діями відповідачів і підлягають повному відшкодуванню за рахунок винної особи.

Згiдно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на якi вона посилається як на пiдставу своїх вимог i заперечень. Частиною 3 вказаної статтi передбачено, що доказуванню пiдлягають обставини, якi мають значення для ухвалення рiшення у справi i щодо яких у сторін та iнших осiб, якi беруть участь у справi, виникає спiр.

Тобто, відповідачі ОСОБА_3 і ОСОБА_4 повинні довести, що їх дiями не було порушено їх права або права позивача. Однак, жодних доказiв цими відповідачами до суду не надано.

Вiдповiдно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивача заперечує будь-якi домовленості i зобов'язання стосовно відповідачів відносно спірного об'єкту нерухомості, предмета спору, а відповідачі не довели незаконність дій позивача. Твердження відповідачів про наявнiсть будь-яких iнших зобов'язань стосовно позовних вимог - є припущенням.

Не може суд прийняти до уваги не визнання позовних вимог, оскільки вони спростовуються вищенаведеним і нічим об'єктивно не підтверджені.

Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об'єктивні підстави вважати, що позов підлягає частковому задоволенню.

При таких обставинах суд вважає можливим позовні вимоги задовольнити та визнати договір купівлі-продажу домоволодіння АДРЕСА_1, укладений 22 червня 2004 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, посвідчений та зареєстрований приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Царейкіним М.М. під № Д-591 удаваним в частині зазначення покупцем ОСОБА_3 з моменту його укладання; визнати покупцем за договором купівлі-продажу домоволодіння, укладеним 22 червня 2004 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, посвідченим приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Царейкіним М.М. - ОСОБА_1; припинити право власності ОСОБА_3 на нерухоме майно, а саме: домоволодіння АДРЕСА_1; визнати нерухоме майно, а саме: домоволодіння АДРЕСА_1, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1; провести розподіл спільного сумісного майна подружжя: визнати за ОСОБА_1 право власності на нерухоме майно, а саме: ? частину домоволодіння АДРЕСА_1 та визнати за ОСОБА_2 право власності на ? частку нерухомого майна, а саме: домоволодіння АДРЕСА_1; в задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 і ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу удаваним в частині, визнання покупцем за договором, припинення права власності, поділ майна подружжя та визнання права власності відмовити.

Таким чином, позовні вимоги про визнання договору купівлі-продажу удаваним в частині, визнання покупцем за договором, припинення права власності, поділ майна подружжя та визнання права власності в такому вигляді знайшли своє об'єктивне підтвердження в ході судового засідання, вони ґрунтуються на вимогах закону і підлягають частковому задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 3, 8, 19, 41, 55, 124 Конституції України, ст. ст. 15, 16, 324, 328, 331, 365, 368, 392 ЦК України, ст. ст. 3, 4, 10, 11, 57-61, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Визнати договір купівлі-продажу домоволодіння АДРЕСА_1, укладений 22 червня 2004 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, посвідчений та зареєстрований приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Царейкіним М.М. під № Д-591 удаваним в частині зазначення покупцем ОСОБА_3 з моменту його укладання.

Визнати покупцем за договором купівлі-продажу домоволодіння, укладеним 22 червня 2004 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, посвідченим приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Царейкіним М.М. - ОСОБА_1.

Припинити право власності ОСОБА_3 на нерухоме майно, а саме: домоволодіння АДРЕСА_1.

Визнати нерухоме майно, а саме: домоволодіння АДРЕСА_1, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1.

Провести розподіл спільного сумісного майна подружжя: визнати за ОСОБА_1 право власності на нерухоме майно, а саме: ? частину домоволодіння АДРЕСА_1 та визнати за ОСОБА_2 право власності на ? частку нерухомого майна, а саме: домоволодіння АДРЕСА_1.

В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 і ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу удаваним в частині, визнання покупцем за договором, припинення права власності, поділ майна подружжя та визнання права власності відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційний суд Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська протягом 10 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя -