ВИЩИЙ СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ СУД УКРАЇНИ
З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ СПРАВ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Гончара В.П.,

суддів: Амеліна В.І., Дербенцевої Т.П.,

Карпенко С.О., Остапчука Д.О.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «УкрСиббанк» до товариства з обмеженою відповідальністю «Фактор Ексім», ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою ОСОБА_4, яка діє від імені ОСОБА_3, на рішення Печерського районного суду м. Києва від 18 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 15 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2009 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «УкрСиббанк» звернулось до суду з указаним позовом. Зазначало, що 04 червня 2007 року між ним та ТОВ «Фактор Ексім» укладено кредитний договір про надання мультивалютної кредитної лінії № 0.

З метою забезпечення виконання кредитного зобов'язання 20 листопада 2008 року між банком та ОСОБА_3 укладено договір поруки № 236139.

У зв'язку з неналежним виконанням умов кредитного договору, утворилась заборгованість, що підлягає стягненню з відповідачів у солідарному порядку.

Справа судами розглядалась неодноразово.

Останнім рішенням Печерського районного суду м. Києва від 18 листопада 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 15 квітня 2015 року, позов задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ТОВ «Фактор Ексім» на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість у розмірі 24 904 092,04 дол. США, що станом на 27 жовтня 2011 року складала 198 640 018,93 грн, та пеню у розмірі 14 671 526,93 грн.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, яка діє від імені ОСОБА_3, просить оскаржувані судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ухвалити нове рішення.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що відповідачі порушили взяті на себе зобов'язання за кредитним договором та договором поруки, вчасного не повернули кредит та не сплатили відсотки за його користування, тому повинні нести солідарну відповідальність перед кредитором, підстави для припинення поруки відсутні.

Проте повністю погодитись із такими висновками не можна.

Судами встановлено, 04 червня 2007 року між ПАТ КБ «УкрСиббанк» та ТОВ «ВКФ «З КОМ» (яке в подальшому було перейменовано в ТОВ «Фактор Ексім») укладено кредитний договір про надання мультивалютної кредитної лінії № 0, за умовами якого ТОВ «Фактор Ексім» надано кредит у формі кредитної лінії з лімітом - 30 000 000,00 дол. США, з кінцевим терміном повернення 04 грудня 2008 року, зі сплатою 10 % річних за користування кредитними коштами.

20 липня 2007 року позивач уклав з ТОВ «Фактор Ексім» додаткову угоду № 1 до кредитного договору про надання мультивалютної кредитної лінії, за умовами якої банком надано позичальнику кредит у формі кредитної лінії з лімітом 40 000 000,00 дол. США, у порядку та на умовах, зазначених в основному договорі.

За період з 12 червня 2007 року по 02 серпня 2007 року позичальнику було надано кредитні кошти у розмірі 40 000 000,00 дол. США.

З метою забезпечення виконання кредитного зобов'язання ТОВ «Фактор Ексім» 20 листопада 2008 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 укладено договір поруки № 236139.

04 грудня 2008 року між сторонами кредитного договору укладено додаткову угоду № 5 до нього, згідно якої змінено кінцевий термін повернення кредиту - не пізніше 30 січня 2009 року; встановлено нові відсоткові ставки за користування кредитними коштами: 15 % річних за кредитами в доларах США, 14 % річних за кредитами в українській гривні та нові ставки за користування кредитними коштами понад встановлений термін: 30% річних за кредитами в доларах США та 21 % річних за кредитами в українській гривні.

28 січня 2009 року укладено додаткову угоду № 6 до кредитного договору, за умовами якої позичальник зобов'язався повернути кредит у повному обсязі в термін, не пізніше 17 лютого 2009 року, а також не пізніше 06 лютого 2009 року сплатити банку комісію за внесення змін до кредитного договору від 04 червня 2007 року у розмірі 2 000 грн.

30 січня 2009 року між сторонами кредитного договору укладено додаткову угоду № 7, згідно якої сторони погодились викласти абзац 1.2.2 кредитного договору в наступній редакції: «1.2.2 Позичальник у будь-якому випадку зобов'язаний повернути кредит у повному обсязі в термін, не пізніше 01 квітня 2009 року, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту, встановлений на підставі додаткової угоди сторін або до вказаного терміну (достроково) відповідно до умов розділу 11 цього договору на підставі будь-якого з п.п. 2.3, 5.3, 5.5, 5.6, 5.9, 5.10, 7.4, 9.2 цього договору».

04 березня 2009 року між банком та ОСОБА_3 укладено додаткову угоду № 1 до договору поруки № 236139 від 20 листопада 2008 року, згідно якої поручитель надав свою згоду на зміну основного зобов'язання, яке забезпечується договором - 40 000 000,00 дол. США та погодив, що процентна ставка за користування кредитними коштами буде становити: 15 % річних за кредитами в доларах США, та 14 % річних за кредитами в українській гривні, якщо інша ставка не буде встановлена згідно умов кредитного договору, та погодили продовження кінцевого терміну виконання основного зобов'язання до 01 квітня 2009 року.

Оскільки умови кредитного договору боржником не виконувались належним чином, утворилась заборгованість, яку ПАТ «УкрСиббанк», з урахуванням уточнень позовних вимог, просило солідарно стягнути з відповідачів.

Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 553 ЦК України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (ч.1 ст. 554 ЦК України).

Отже, порука є спеціальним додатковим заходом майнового характеру, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов'язання.

Підставою для поруки є договір, що встановлює зобов'язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов'язання боржника, та кредитором боржника.

Відповідно до ч.1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно із ч.1 ст. 651 ЦК України зміна умов договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

У разі зміни договору зобов'язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо (ч.1 ст. 653 ЦК України).

За змістом ч.1 ст. 654 ЦК України зміна договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Відповідно до ч.1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Зі змісту вказаної норми вбачається, що до припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов'язання без згоди поручителя, які призвели до збільшення обсягу відповідальності останнього.

Таке збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає в разі: збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом; установлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення; розширення змісту основного зобов'язання щодо дострокового повернення кредиту та плати за користування ним; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення) розміру неустойки тощо.

У зобов'язаннях, в яких беруть участь поручителі, збільшення кредитної процентної ставки навіть за згодою банку та боржника, але без згоди поручителя або відповідної умови в договорі поруки, не дає підстав для покладення на останнього відповідальності за невиконання або неналежне виконання позичальником своїх зобов'язань перед банком.

Таким чином, з огляду на положення ч. 1 ст. 559 ЦК України, встановлення додатковими угодами до кредитного договору нових умов щодо збільшення розміру процентної ставки шляхом визначення конкретних (збільшених) процентних ставок, що застосовуються у зв'язку з порушенням позичальником кредитної дисципліни, а також встановлення додаткової комісії за внесення змін до кредитного договору, за відсутності згоди поручителя на внесення таких змін може призвести до збільшення обсягу відповідальності останнього.

Такі висновки викладені в постанові Верховного Суду України від 10 вересня 2014 року № 6-70 цс 14, які відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Суд першої інстанції у порушення вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України на зазначені обставини справи уваги не звернув, не в повній мірі визначився з характером спірних правовідносин, зокрема, залишив поза увагою те, що пунктом 2.1. договору поруки не конкретизовано, які саме зміни до кредитного договору можуть вноситись без згоди поручителя в майбутньому, не з'ясував чи надавав поручитель згоду на внесення змін до кредитного договору, передбачених додатковими угодами до кредитного договору № № 5, 6 від 04 грудня 2008 року та 28 січня 2009 року в частині зміни строку виконання кредитних зобов'язань та збільшення процентної ставки, що застосовується у зв'язку з порушенням позичальником кредитної дисципліни у розмірі 30 % річних за кредитами в доларах США та 21 % річних за кредитами в українській гривні, також чи надавалась ним згода на встановлення додаткової комісії за внесення змін до кредитного договору у розмірі 2 000 грн; та дійшов передчасного висновку про задоволення позову в частині стягнення кредитної заборгованості з поручителя.

Апеляційний суд у порушення вимог ст. ст. 303, 315 ЦПК України, переглядаючи рішення суду першої інстанції в частині стягнення заборгованості за кредитним договором з поручителя, вказані порушення суду не усунув, доводи апеляційної скарги належним чином не перевірив, не з'ясував фактичні обставини справи, а тому дійшов передчасного висновку про залишення рішення суду першої інстанції в цій частині без змін.

Крім того, відповідно до ст. 16 ЦПК України не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з частиною другою ст.118 ЦПК України позивач має право об'єднати в одній позовній заяві кілька вимог, пов'язаних між собою.

Відповідно до роз'яснень, викладених в абзаці 1 пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» (далі - постанова Пленуму Верховного Суду України № 2), вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суд повинен виходити з того, що згідно зі ст. 124 Конституції України юрисдикція загальних судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, а за ч.ч. 1, 2 ст. 15 ЦПК України у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за Кодексом адміністративного судочинства України (стаття 17) або ГПК України (статті 1, 12) віднесено до компетенції адміністративних чи господарських судів. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства.

Абзацом 3 пункту 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 роз'яснено, що вимоги позивача до кількох відповідачів можуть бути об'єднані в одне провадження, якщо ці вимоги однорідні, зокрема такі, які нерозривно пов'язані між собою, або від вирішення однієї з них залежить вирішення інших. Таке об'єднання не допускається, якщо відсутня спільність предмета позову. Не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Оскільки не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом, суд відкриває провадження у справі в частині вимог, які належать до цивільної юрисдикції, і відмовляє у відкритті провадження у справі щодо вимог, коли їх розгляд проводиться за правилами іншого виду судочинства.

Апеляційний суд, перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в частині стягнення кредитної заборгованості з позичальника ТОВ «Фактор Ексім», не з'ясував чи підлягає позов в цій частині розгляду за правилами цивільного судочинства.

Відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Враховуючи допущені судами порушення норм матеріального та процесуальногоправа, оскаржувані судові рішення не можуть вважатись законними та обґрунтованими, у зв'язку із чим підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справах

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4, яка діє від імені ОСОБА_3, задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 18 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 15 квітня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ.П. Гончар
Судді:В.І. Амелін Т.П. Дербенцева С.О. Карпенко Д.О. Остапчук