Справа №487/8148/15-ц 28.12.2015 28.12.2015 28.12.2015
Справа № 487/8148/15ц
Провадження № 22-ц/784/3236/15 Суддя першої інстанції Темнікова А.О.
Суддя-доповідач апеляційного суду - ОСОБА_1
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 грудня 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючої Крамаренко Т.В.,

суддів Буренкової К.О., Прокопчук Л.М.,

із секретарем судового засідання Гордійчук С.С.,

за участю: заявника ОСОБА_2, заінтересованої особи ОСОБА_3 її представника ОСОБА_4, представника Заводського відділу ДВС ММУЮ ОСОБА_5, розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_3

на ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 7 грудня 2015 року постановлену за скаргою ОСОБА_2 на постанову державного виконавця Заводського відділу Державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції (далі Заводський відділ ДВС ММУЮ) про закінчення виконавчого провадження за участю заінтересованої особи - ОСОБА_3,

в с т а н о в и л а :

В жовтні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду із скаргою на постанову державного виконавця Заводського відділу ДВС ММУЮ про закінчення виконавчого провадження.

Заявник зазначав, що на виконанні в Заводському відділі ДВС ММУЮ перебуває виконавчий лист з примусового виконання рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 23 квітня 2013 року про усунення перешкод у спілкуванні з сином ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

4 жовтня 2013 року державним виконавцем Заводського відділу ДВС ММУЮ винесено постанову про закінчення виконавчого провадження з приводу примусового виконання зазначеного рішення.

Посилаючись на те, що вказане рішення підлягає виконанню до повноліття дитини та на порушення прав щодо неможливості спілкування з дитиною в обсязі, визначеному судовим рішенням, ОСОБА_2 просив визнати неправомірною постанову Заводського відділу ДВС ММУЮ від 4 жовтня 2013 року про закінчення виконавчого провадження № 39280241 з примусового виконання виконавчого листа, виданого 05 серпня 2013 року на підставі рішення Заводського районного суду м. Миколаєва, зобов`язати виконавчу службу відновити виконавче провадження. Крім того, просив поновити строк звернення до суду із скаргою.

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 7 грудня 2015 року скаргу задоволено. Поновлено ОСОБА_2 строк на звернення до суду із скаргою. Постанову Заводського відділу ДВС ММУЮ від 4 жовтня 2013 року про закінчення виконавчого провадження № 39280241 з примусового виконання виконавчого листа, виданого 05 серпня 2013 року на підставі рішення Заводського районного суду м. Миколаєва визнано неправомірною та скасовано.

В апеляційний скарзі ОСОБА_3 посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права при постановленні ухвали, просила її скасувати та постановити нову, якою відмовити у задоволенні скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши осіб, які приймали участь у справі, дослідивши докази по справі в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 5 ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. У п. 9 ч. 3 ст. 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов'язковість рішень суду.

Зазначене конституційне положення відображено і у ст. 14 ЦПК України, згідно з якою судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з ч. 1 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до ст. 383 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

З матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 23 квітня 2013 року ОСОБА_3 зобовязано усунути перешкоди у спілкуванні ОСОБА_2 з сином ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 та визначено наступний спосіб участі позивача у його спілкуванні і вихованні: встановити дні побачень ОСОБА_2 з сином кожної суботи тижня з 10 год. до 18 год. та можливість спільного відпочинку і оздоровлення з сином один раз в літній період тривалістю 7 (сім) діб без присутності матері (а.с.48-49).

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 20 грудня 2013 року зазначене рішення було розяснено із визначенням, що побачення ОСОБА_2 з сином кожної суботи тижня з 10 год. до 18 год. мають відбуватися в межах адміністративно-територіального кордону міста Миколаєва (а.с. 58).

На підставі виконавчого листа, виданого Заводським районним судом м. Миколаєва 5 серпня 2013 року, державним виконавцем Заводського відділу ДВС ММУЮ 9 серпня 2013 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання вказаного вище рішення суду (а.с.78, 80).

4 вересня 2013 року ОСОБА_3 своєю заявою повідомила Заводський відділ ДВС ММУЮ проте, що не здійснює перешкод у спілкуванні сина з батьком (а.с.82).

28 вересня 2013 року державним виконавцем здійснено вихід за адресою проживання ОСОБА_3 та встановлено, про відсутність з боку ОСОБА_3 перешкод у спілкуванні батька з сином (а.с.87).

4 жовтня 2013 року державним виконавцем Заводського відділу ДВС ММУЮ складено акт про добровільне виконання рішення суду (а.с.95).

Того ж дня державним виконавцем на підставі вказаного акту було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження у відповідності до п.8 ч.1 ст. 49, ст. 50 закону України «Про виконавче провадження» з посиланням на повне фактичне виконання згідно виконавчого документу (а.с.97).

Задовольняючи скаргу, суд першої інстанції виходив з того, що вказане рішення може вважатися фактично виконаним, якщо протягом усього часу до повноліття дитини батьку буде надана можливість побачення з сином.

Проте, з таким висновком суду погодитися не можна.

Згідно п. 8 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження закінчується у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

У виконавчому листі №2/487/860/13, виданому Заводським районним судом м. Миколаєва 5 серпня 2013 року, який відповідає резолютивній частині рішення суду зазначено зобовязати ОСОБА_3 усунути перешкоди у спілкуванні ОСОБА_2 з сином ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 та визначити наступний спосіб участі позивача у його спілкуванні і вихованні: встановити дні побачень ОСОБА_2 з сином кожної суботи тижня з 10 год. до 18 год. та можливість спільного відпочинку і оздоровлення з сином один раз в літній період тривалістю 7 (сім) діб без присутності матері (а.с.48-49).

Таким чином, ОСОБА_3 зобовязано утриматися від чинення перешкод у спілкуванні батьку з сином, що і підлягало виконанню в порядку примусового виконання.

Частиною 4 ст. 75 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що державний виконавець під час виконання рішення про заборону вчиняти певні дії або про утримання від вчинення певних дій доводить до відома боржника резолютивну частину такого рішення, про що складає відповідний акт. Після складання акта виноситься постанова про закінчення виконавчого провадження.

Державним виконавцем Заводського відділу ДВС ММУЮ виконання вказаного рішення суду було здійснено у спосіб та порядок відповідно до положень вказаної норми, а відтак постанова про закінчення виконавчого провадження є законною.

З урахуванням встановленого, скарга ОСОБА_2 задоволенню не підлягає.

Крім того, під час апеляційного розгляду, як на підставу скасування постанови про закінчення виконавчого провадження та його відновлення заявник посилався на необхідність присутності державного виконавця в дні побачень в якості свідка, на теперішній час перешкоди у спілкуванні з сином відсутні.

За таких обставин ухвала суду на підставі п.2 ч.1 ст. 312 ЦПК України підлягає скасуванню та постановлення нової ухвали про відмову у задоволені скарги.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 312, 315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 7 грудня 2015 року скасувати та постановити нову.

У задоволені скарги ОСОБА_2 на постанову державного виконавця Заводського відділу Державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції про закінчення виконавчого провадження відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів з цього часу може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуюча:

Судді: