Номер провадження: 22-ц/785/7328/15
Головуючий у першій інстанції: ОСОБА_1
Доповідач: Ісаєва Н. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.12.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Одеської області у складі:

головуючого-судді: Ісаєвої Н.В.,

суддів: Журавльова О.Г, ОСОБА_2,

при секретарі: Ліснік Н.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 15 липня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення боргу,-

ВСТАНОВИЛА:

08.02.2011 року позивач ОСОБА_4 звернувся з позовною заявою до суду, в якій просив суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача ОСОБА_5 суму боргу в розмірі 20000 доларів, три проценти річних, інфляційні витрати.

В обґрунтування позову позивач зазначив, що 06.03.2010 року позивач ОСОБА_4 позичив відповідачеві ОСОБА_5 20000 доларів США терміном до 10.03.2010 року. На підтвердження укладеного договору у присутності свідків відповідач надав позивачеві власноручно написану розписку, в якій строк повернення грошових коштів був зазначений як 10.03.2010 року. У звязку із тим, що станом на 10.03.2010 року грошові кошти не були повернуті позивач звернувся до суду та просить стягнути із ОСОБА_5 на його користь 20 000 доларів США, 3 проценти річних, інфляційні витрати.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав за підставами вказаними в позові, просив задовольнити позов.

Представник відповідача позов не визнала, надала суду письмове заперечення де зазначила що ОСОБА_5С не отримував гроші від ОСОБА_4П, про що свідчить заява ОСОБА_6В яка надійшла до суду 02.03.2012 року, з якої вбачається що правовідносини з приводу договору позики не виникали, а грошові кошти насправді передавалися їй за купівлю автомобіля „Мітсубіші Лансер, розписка яка була написана ОСОБА_5 від 06.03.2010 року складена в присутності ОСОБА_7 за її проханням. 11 грудня 2013 року Малиновським районним судом був постановлен вирок, яким було визнано винною ОСОБА_6 в скоєні злочину передбаченому ч.2 ст190, ч.4 ст.190 УК України., та в межах кримінальної справи № 1519/737/12 ОСОБА_4 був визнаний потерпілим, у звязку з чим ним був подано цивільний позов до ОСОБА_8 про стягнення на його користь 20 000 доларів США матеріальної шкоди скоєнної злочином, який був задоволений. Таким чином, позивач повторно намагається стягнути кошти , які вже за вироком суду стягнути з винної особи.

Рішенням суду у задоволенні позову було відмовлено.

На дане рішення представник ОСОБА_4 принесла апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати, постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги, в повному обсязі, посилаючись на те, що судом порушено норми матеріального та процесуального права.

В судове засідання відповідач на неодноразові виклики не з`явився, про час та місце розгляду справи в апеляційному порядку повідомлявся належним чином, відповідно до вимог ст.76 ЦПК України.

За змістом ст. 11 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми процесуальними правами на власний розсуд.

У відповідності до ст. 305 ч. 2 ЦПК України неявка сторін, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, тому судова колегія розглянула справу у відсутності відповідача.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги та скасування рішення з ухваленням нового з наступних підстав.

Частиною 3 ст. 303 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, яке є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Відповідно до вимог ч.3,4 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, а також порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з законом.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин , на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Між тим, постановляючи рішення, суд першої інстанції цих вимог закону не врахував, у зв'язку з чим висновки суду не відповідають обставинам справи та вимогам матеріального права.

Відповідно до ст.60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. З Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом свої порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

У судовому засіданні встановлено наступне.

06.03.2010 року ОСОБА_5 передав ОСОБА_9 власноручно написаний документ - боргове зобовязання. Зі змісту вказаного документу вбачається, що відповідач взяв у борг у відповідача 20 000 доларів США. та зобовязався повернути вказану суму боргу до 10.03.2010 року.

Суд у своєму рішенні зазначає, що між позивачем та відповідачем не склалися правовідносини за договором позики, передбаченої ст.ст. 1046,1047 ЦК України. З даним висновком погодитися не можливо з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 1047 ЦК України встановлено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання ЙОМУ позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Тобто, сам документ і «боргове зобовязання», є доказом власноручного отримання ОСОБА_5 коштів у розмірі 20000 ДОЛАРІВ США.

Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором

Згідно зі ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Строк повернення коштів особисто зазначений ОСОБА_5 у «борговому зобовязання», а саме 10.03.2010 року.

В звязку з тим, що кошти повернуті відповідачем у зазначений строк не були, ОСОБА_4 і звернувся з позовом до суду.

Таким чином, оригінал «боргового зобовязання», який неодноразово надавався для огляду та засвідчення вірності копії (а.с.5), є підтвердженням права ОСОБА_4 вимагати від відповідача виконання боргового зобовязання. Також, у суді першої інстанції, в якості свідка був допитаний ОСОБА_10, який підтвердив факт передання коштів ОСОБА_4 та особистого отримання їх ОСОБА_5

У своєму рішення суд першої інстанції зазначає, що ОСОБА_5П.(не зважаючи на «боргове зобовязання») нібито особисто не отримав від позивача кошти у сумі 20000 доларів США, а їх отримала ОСОБА_11, яка в якості свідка була допитана у суді.

По - перше, відповідно до ч. 1 ст. 1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. «Боргове зобовязання» від 06.03.2010 року є чинним, ОСОБА_5 не звертався до суду з позовом щодо оспорювання даного договору, справжність свого підпису під договором визнав.

По - друге, згідно з ч. 2 зазначеної статті, якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може грунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Таким чином, суд першої інстанції при винесенні рішення, обґрунтував його неналежним доказом, а саме свідченнями ОСОБА_11 При цьому, ОСОБА_11 вироком від 11.12.2013 року визнана винною у скоєнні злочинів, передбаченими ч.2 ст. 190, ч. 4 ст. 190 КК України, але суд навіть не поставив під сумнів вірність її свідчень, а натомість, на підставі даних свідчень не прийняв до уваги оригінал письмового доказу, чітко визначений законодавцем як єдиний належний доказ для даних правовідносин.

Стосовно вироку Малиновського районного суду м. Одеси від 11.12.2013 року.

Так у своєму рішенні, суд першої інстанції зазначає, що ОСОБА_11 отримала від ОСОБА_4 19000 доларів США, які нібито і є, ті самі кошти, які зазначені у «борговому зобовязані» ОСОБА_5

Однак «боргове зобовязання» складено на суму 20000 доларів США. Крім того, у вироку суду зазначено, що ОСОБА_11 від ОСОБА_4 отримала 8000 доларів США 05.01.2010 року, ще 19000 доларів США - в кінці січня.

При цьому, суд першої інстанції зробив необгрунтований висновок, що ОСОБА_11 шляхом обману отримала кошти у січні місяці 2010 року, а боргові зобовязання ОСОБА_5 виникли 6 березня 2010 року, тобто з різницею в два місяці.

Також суд першої інстанції не придав уваги тому, що загальна сума коштів, які отримала ОСОБА_11 склала, не як зазначено в запереченнях відповідача 19000 доларів США, а 27000 доларів США від різних осіб, а ОСОБА_5 взяв в борг 20000 доларів США. Допитана в судовому засіданні як якості свідка ОСОБА_11 пояснила, що отримала від ОСОБА_4 грошову суму в розмірі 19 000 доларів США за купівлю автомобіля „Мітсубіші Лансер, грошові кошти передавалися їй,однак у звязку із відсутністю у неї документів, які засвідчують її особу, вона попросила написати розписку ОСОБА_5 Однак, такі показання стосовно грошових коштів, які підтверджуються розпискою не можуть бути підставою для відмови у позові.

Відповідно до ч.З ст.10 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог чи заперечень.

Справа колегією суддів розглянута відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України, тобто в межах заявлених вимог та на підставі наданих сторонами доказів, які знаходяться в матеріалах справи, належність та допустимість яких перевірена колегією суддів та їм надана оцінка в рішенні суду.

Таким чином, колегія суддів вважає, що на підставі п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову, погодившись з наданим розрахунком стосовно 3% річних, що складає 71793 грн., та повернення суми боргу, виходячи з курсу долара на день винесення рішення (21,99 гр.), що складає 439800 грн. (еквівалент 20000 дол.США), а також повернення судових витрат у розмірі 2630 грн ( судовий збір, ІТЗ та ін.. а.с.152т.1,13,т.2).

Що стосується стягнення індексу інфляції, то в цій частині у позові необхідно відмовити, оскільки ці стягненя не передбачені законом при боргу , який було надано у іншій валюті, ніж гривня.

Керуючись ст. 303, п. 2, ч.1,307, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 15 липня 2015 року скасувати.

Стягнути зі ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 439800 грн. боргу та 71793 3% річних, а також судових витрат 2630 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржено до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя Н.В.Ісаєва

Судді : О.Г Журавльов

ОСОБА_2