Справа № 306/2079/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

22 вересня 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі:

головуючої - Готра Т.Ю.,

суддів - Власова С.О., Куштана Б.П.

при секретарі - Чейпеш С.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк» на рішення Свалявського районного суду Закарпатської області від 22 серпня 2014 року в справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк» до ОСОБА_1, третя особа: ОСОБА_2 про виселення, -

в с т а н о в и л а :

У липні 2014 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приват Банк» (далі по тексту - ПАТ КБ «Приват Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про виселення із житлового будинку АДРЕСА_1.

Посилалось на те, що 02 квітня 2010 року набрало законної сили рішення Свалявського районного суду Закарпатської області від 22 березня 2010 року у справі за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1, яким звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: житловий будинок АДРЕСА_1. Оскільки звернення стягнення на предмет іпотеки є підставою для виселення всіх мешканців, просило задовольнити позов.

Рішенням Свалявського районного суду Закарпатської області від 22 серпня 2014 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 20 лютого 2015 року рішення Свалявського районного суду Закарпатської області від 22 серпня 2014 року змінено. У задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про виселення відмовлено з інших підстав - внаслідок законодавчої заборони на відчуження предмета іпотеки.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 липня 2015 року рішення апеляційного суду Закарпатської області від 20 лютого 2015 року - скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Таким чином, предметом апеляційного розгляду є апеляційна скарга ПАТ КБ «Приват Банк» на рішення Свалявського районного суду від 22 серпня 2014 року, в якій банк просить скасувати зазначене рішення, як постановлене з порушенням норм матеріального і процесуального права, і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

У судовому засіданні представник апелянта Гриниха Т.Ю. апеляційну скаргу підтримала.

Інші особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з'явилися, хоча про час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому їх неявка згідно ч.2 ст.305 ЦПК України не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши доповідача, пояснення представника апелянта, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів вважає, що скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відмовляючи у позові ПАТ КБ «Приват Банк», суд першої інстанції виходив із того, що банк не виконав вимог закону щодо вручення відповідачу письмової вимоги про виселення, а тому відсутні передбачені законом підстави для задоволення позову.

Проте колегія суддів із висновком суду першої інстанції погодитись не може за таких обставин.

Судом встановлено, що заочним рішенням Свалявського районного суду Закарпатської області від 22 березня 2010 року у справі № 2-394/2010 позов Закритого акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення 3010,45 доларів США заборгованості за кредитним договором від 22 серпня 2005 року № MKSWGA0000004 задоволено. Звернуто стягнення на предмет іпотеки житловий будинок АДРЕСА_1, який на праві власності належить ОСОБА_1

22 травня 2014 року ПАТ КБ «Приват Банк» рекомендованим поштовим відправленням з повідомленням про вручення надіслало позичальнику ОСОБА_2 і майновому поручителю ОСОБА_1 повідомлення-вимогу, якою у тридцятиденний строк з дня її отримання зажадало від ОСОБА_1 добровільно звільнити предмет іпотеки - житловий будинок загальною площею 65.70 кв.м., житлова площа 38.90 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 «разом з усіма незареєстрованими у предметі іпотеки членами сім'ї та іншими мешканцями» (а.с. 12-14). В матеріалах справи містяться докази отримання зазначеного повідомлення-вимоги ОСОБА_2 27.05.2014 (а.с. 15), проте, немає доказів одержання повідомлення-вимоги про виселення ОСОБА_1

Оскільки, відповідачка не звільнила вказаний будинок, то ПАТ КБ «Приват Банк» звернувся до суду з позовом про виселення ОСОБА_1 та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у вказаному житловому будинку.

Однак, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у позові у зв'язку з не направленням відповідачеві письмового повідомлення про виселення з житлового будинку з огляду на наступне.

За змістом ч. 1 ст. 575 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Згідно із частиною третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до ст.39 Закону України «Про іпотеку».

Так, згідно із частинами першою, другою статті 39 цього Закону у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина третя статті 109 ЖК Української РСР регулює порядок виселення громадян.

За змістом ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ч.3 ст. 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються з жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Аналогічний висновок міститься у Постанові Верховного Суду України від 18 березня 2015 року (справа №6-39 цс15), який відповідно до ч.1 ст.360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Встановивши, що в іпотеку, згідно договору іпотеки від 25 серпня 2005 року, відповідачкою ОСОБА_1 передано житловий будинок, який був придбаний не за рахунок отриманих позичальником ОСОБА_2 кредитних коштів, згідно кредитного договору від 22 серпня 2005 року, а належить ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого Свалявською держнотконторою від 16.07.1973 року, колегія суддів вважає про відсудність передбачених законом підстав для виселення відповідачки та інших мешканців із зазначеного будинку без надання їм іншого постійного житла.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції у відповідності до ст. 309 ЦПК України підлягає зміні в частині правового обґрунтування підстав для відмови в задоволенні позову ПАТ КБ «Приват Банк», а апеляційна скарга банку до часткового задоволення.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 313, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ПАТ КБ «Приват Банк» - задовольнити частково.

Рішення Свалявського районного суду Закарпатської області від 22 серпня 2015 року змінити в частині правового обґрунтування підстав для відмови в задоволенні позову ПАТ КБ «Приват Банк».

Резолютивну частину рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржено в касаційному порядку на протязі двадцяти днів з дня набрання ним законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуюча : Судді: