Головуючий суду 1 інстанції - Озеров В.О.
Доповідач - Соловей Р.С.
Справа № 431/934/14-ц
Провадження № 22ц/782/568/15
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2015 року м. Сєвєродонецьк

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Луганської області у складі:

головуючого - судді Соловей Р.С.

суддів Єрмакова Ю.В., Малієнко Н.В.

за участю секретаря Коротенка С.В.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Старобільського районного суду Луганської області від 31 липня 2014 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2014 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 та просив визнати за ним право власності на належні відповідачеві будинок АДРЕСА_3 в місті Старобільську, на квартиру АДРЕСА_1 та на нежиле приміщення АДРЕСА_4 в місті Старобільську. Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач посилається на укладену між ним та відповідачем в процесі виконання судового рішення мирову угоду, умовами якої було передбачено перехід вказаних об'єктів нерухомості у його власність у разі неповернення йому відповідачем боргу.

Оскаржуваним рішенням позов ОСОБА_3 було задоволено та визнано за ним право власності на вказані вище об'єкти нерухомості.

Не погодившись з таким судовим рішенням, вважаючи його незаконним, необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, відповідач подав апеляційну скаргу, якою просить це рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовити у повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апелянта та його представника, доводи позивача, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Задовольняючи вимоги позивача, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач визнав позовні вимоги, про що подав заяву до суду, а також із визнаної ухвалою Старобільського районного суду від 16.05.2012 р. мирової угоди, укладеної між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в процесі виконання судового рішення.

Колегія суддів погоджується з таким рішенням суду першої інстанції.

Судом правильно встановлено та не оспорюється сторонами, що за поданням державного виконавця ухвалою Старобільського районного суду від 16.05.2012 р. було визнано мирову угоду, укладену між ОСОБА_2 як боржником та ОСОБА_3 як стягувачем в рамках виконавчого провадження №31821602 по виконанню виконавчого листа Старобільського районного суду №2-1177/11 від 22.03.2012 р. про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 1 603 623 грн. (а. с. 2). Умовами цієї угоди було передбачено таке. Боржник зобов'язався виплатити стягувачеві 1 603 623 грн. протягом 10 років платежами не менше 10 000 грн. щомісяця та не менше 160 000 грн. на рік. У разі невиконання договору в частині сплати боргу за один рік належні ОСОБА_2 спірні об'єкти нерухомості (будинок, квартира та нежиле приміщення за вказаними вище адресами) переходять у власність ОСОБА_3 (а. с. 3 - 4).

Згідно з ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апелянт зазначає, що наявна в матеріалах справи його заява про визнання позову не є належним доказом того, що ним дійсно визнано позовні вимоги ОСОБА_3 у цій справі; фактично вказаних вимог він не визнавав та не визнає. Про існування в Старобільському суді даної справи йому відомо не було, і в матеріалах справи відсутні докази отримання ним копії позовної заяви та додатків до неї. Він з'явився до суду за телефонним дзвінком та на питання працівника суду, чи буде він сплачувати грошові кошти ОСОБА_3, відповів ствердно, після чого під диктовку працівника суду написав заяву. При цьому він вважав, що визнає, в черговий раз, вимогу ОСОБА_3 про стягнення суми боргу. Суд же прийняв його заяву, не пересвідчившись особисто у нього щодо його згоди з позовом.

Колегія суддів не бере до уваги вказані доводи. Слід зауважити, що спір про стягнення грошових коштів з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 був розглянутий раніше, рішення вже перебувало у стадії виконання, тому суд не міг знову розглядати питання стягнення грошових коштів. Крім того, із змісту заяви ОСОБА_2 до суду вбачається, що він визнав у повному обсязі позов ОСОБА_3 саме про визнання права власності на нерухоме майно, а не про стягнення грошових коштів (а. с. 9). Отже довід апелянта про те, що він помилявся щодо вимог, визнаних ним вказаною заявою, на увагу не заслуговує.

Те, яким чином відповідача було викликано до суду (судовою повісткою чи у телефонному режимі), не має значення для правильного вирішення спору. У справі дійсно відсутні докази вручення відповідачеві у відповідності до 1 та 2 ст. 127 ЦПК України ухвали про відкриття провадження у справі та копії позовної заяви з додатками, але цього він у вказаній заяві про визнання позову не зазначив. Однак само по собі таке процесуальне порушення не може бути підставою для скасування оскаржуваного рішення.

Необґрунтованим є довід апелянта щодо того, що ОСОБА_3 повинен був сплатити судовий збір в сумі 3 654 грн., виходячи із зазначеної у позовній заяві суми боргу у 1 603 623 грн. Вказана грошова сума не є ціною позову у цій справі, оскільки спір про її стягнення вирішувався у іншій справі. Вимоги позивача у справі, що розглядається, пов'язані із виконанням судового рішення про стягнення боргу, тобто позов пред'явлено у зв'язку з тим, що в процесі примусового виконання стягнену судом грошову суму не боржником не сплачено, а мировою угодою, укладеною в рамках виконавчого провадження, передбачено перехід до стягувача права власності на нерухоме майно боржника. Отже, відсутні підстави для визначення судового збору у цій справі із тої ж ціни позову, що у справі про стягнення грошової суми.

Апелянт зазначає, що законом не встановлено такої підстави набуття права власності як отримання майна через невиконання мирової угоди, посилаючись при цьому на приписи статті 328 Цивільного кодексу України, згідно з якими право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Натомість в даному випадку слід виходити також з приписів інших законів.

Як було зазначено вище, вимоги позивача у цій справі пов'язані з виконанням судового рішення про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 грошових коштів.

У разі невиконання судового рішення у добровільному порядку, приписами статей 52, 62 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено звернення стягнення на майно боржника, що полягає у його арешті, вилученні. примусовій реалізації. Стягнення може бути звернено, зокрема, на будинок, квартиру, інше нерухоме майно фізичної особи у разі відсутності в боржника достатніх коштів чи рухомого майна.

Крім того, статтею 372 ЦПК України у процесі виконання судового рішення передбачено укладення між сторонами мирової угоди, що подається в письмовій формі державному виконавцеві, який не пізніше триденного строку передає її до суду за місцем виконання рішення для визнання.

Оскільки у добровільному порядку ОСОБА_2 рішення суду про стягнення грошових коштів виконано не було, державний виконавець міг звернути стягнення на належне йому майно. Натомість між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 в рамках виконавчого провадження було укладено мирову угоду, яка за поданням державного виконавця була визнана ухвалою суду. За змістом мирової угоди сторони між собою добровільно домовились про перехід права власності належного відповідачеві майна у разі відсутності у нього грошових коштів для сплати боргу.

Виходячи з викладеного, визнання судом за позивачем права власності на належне відповідачеві нерухоме майно відповідає вимогам закону.

Апелянт зазначає, що судом не з'ясовано факту належності йому спірного нерухомого майна.

Дійсно, до позовної заяви позивачем не долучено документів щодо права власності та реєстрації спірного нерухомого майна. Однак сам відповідач у мировій угоді визнавав, що вказані об'єкти нерухомості належать йому (а. с. 3 - 4).

Разом з тим апеляційним судом встановлено, що на час ухвалення судом першої інстанції оскаржуваного рішення спірне нерухоме майно належало відповідачеві ОСОБА_2 на праві приватної власності: квартира АДРЕСА_2 - на підставі договору купівлі-продажу від 18.04.2002 р. згідно з витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно Старобільського районного БТІ від 05.09.2003 р. та інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно №45875766 (а с. 22 - 23, 68 - 70); будинок АДРЕСА_3 в м. Старобільську - на підставі договору дарування від 02.01.2002 р. згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно №45876872 (а с. 71 - 73, 77); нежиле приміщення АДРЕСА_5 в м. Старобільську - на підставі договору купівлі-продажу від 07.10.2006 р. згідно з витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно Старобільського районного БТІ від 27.02.2007 р. (а. с. 26 - 27).

Апелянт вважає, що судом першої інстанції допущено порушення права спільної сумісної власності подружжя. Суд, на думку апелянта, повинен був з'ясувати право його колишньої дружини ОСОБА_5 на спірне нерухоме майно. Шлюб між ним та ОСОБА_5 було укладено 10.02.1996 р., а спірні квартира та нежиле приміщення були ними придбані відповідно у 2002 році та в 2006 році.

Колегія суддів вважає вказаний довід апелянта безпідставним. Як вбачається з досліджених апеляційним судом документів, право власності на спірні будинок, квартиру та нежиле приміщення зареєстровані лише за апелянтом ОСОБА_2 Шлюб між останнім та ОСОБА_5 розірвано 05.07.2011 р. (а. с. 60). Як пояснив апелянт, вимог про поділ спільного майна подружжя ОСОБА_5 не пред'являла. Отже, право власності ОСОБА_5 на спірне нерухоме майно документально не визначено, сама вона у цій справі про своє право не заявила, рішення у цій справі не оскаржила. Дані про те, що вона уповноважила апелянта захищати її право на спірне майно, у справі відсутні.

Не заслуговує на увагу і довід апелянта щодо недоведеності тієї обставини, про яку зазначає позивач у позовній заяві, що умови мирової угоди ним (ОСОБА_2.) не виконано. Сам апелянт надав суду копії розписок, якими підтверджено сплату ним позивачеві грошових коштів сумами по 10 000 грн. з листопада 2012 року по червень 2013 року (у загальній сумі 80 000 грн.), чого не заперечує і позивач. Сам апелянт не заперечує, що після червня 2013 року він позивачеві борг не погашав через відсутність грошових коштів. Як зазначено вище, за умовами мирової угоди ОСОБА_2 мав сплачувати ОСОБА_4 щомісяця не менше 10 000 грн. та щороку не менше 160 000 грн., чого виконано не було; мирову угоду було визнано судом 16.05.2012 року, апелянт почав погашати борг з листопада 2012 року та припинив сплату з липня 2013 року, апелянт звернувся до суду з позовом в березні 2014 року.

Виходячи з викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що висновок суду першої інстанції про визнання права власності на спірне нерухоме майно за позивачем відповідає нормам матеріального права та доводами апелянта не спростовано. Порушень норм процесуального права, які були б підставою для скасування оскаржуваного рішення, у справі не встановлено. За таких обставин колегія суддів у відповідності до ст. 308 ЦПК України відхиляє апеляційну скаргу та залишає рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 307, 308 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Старобільського районного суду Луганської області від 31 липня 2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає чинності з моменту проголошення, та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: