АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Категорія : визнання права власності
Головуючий 1-ї інстанції - Лазарєв А.В.
Доповідач - Швецова Л.А.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2011 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі :

головуючого - Швецової Л.А.

суддів - Малінської С.М., Даниленка В.М.,

при секретарі - Колісник Я.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1, ОСОБА_2

на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 12 липня 2011 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання права власності і частково недійсним свідоцтва про право власності, -

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2007 року позивач звернулася до суду з вказаним позовом до ОСОБА_1 про визнання за нею право власності на 1/2 частини кооперативної квартири АДРЕСА_1, мотивуючи це тим, що сторони придбали квартиру в період знаходження у шлюбі, кооперативний пай виплачували разом.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 20 березня 2008 року позовні вимоги ОСОБА_3 були задоволені.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 26 травня 2011 року вказане заочне рішення було скасовано.

В судовому засіданні позивачем були уточнені позовні вимоги та вона просила визнати за ОСОБА_3 та ОСОБА_1 право спільної сумісної власності на кв. № АДРЕСА_1, визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частини вказаної квартири, визнати частково недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 17.02.2005 року, видане Ленінською районною радою м. Харкова на ім»я ОСОБА_1 1/2 частини зазначеної квартири.

В обгрунтування позову вказала, що в період шлюбу за рахунок спільних коштів, подружжям був сплачений перший пайовий внесок до ЖБК « Холодногірський», після чого у 1976 року ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було видано ордер на квартиру. З 1976 по 1990 року сторони виплачували пайові внески Останній пайовий внесок був зроблений у травні 1990 року. Шлюб між сторонами було розірвано у 1998 році, у 2005 році відповідачем було отримано свідоцтво про право власності на ім»я ОСОБА_1

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 12 липня 2011 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволені. Визнано за ОСОБА_3 та ОСОБА_1 право спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1. Визнано частково недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 17 лютого 2005 року, видане Ленінською районною радою м. Харкова на ім»я ОСОБА_1 у частині належності ОСОБА_1 1/2 частини квартири АДРЕСА_1

На зазначене рішення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали апеляційну скаргу , в якій, з посиланням на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, ставиться питання про скасування рішення та ухвалення нового, яким в задоволенні позовних ОСОБА_3 вимог відмовити.

Судова колегія, вислухавши доповідь судді, пояснення сторін, що заявилися, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну скаргу, якщо встановлює, що суд першої інстанції постановив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог районний суд виходив з

Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, районний суд виходив з того, що спірна квартира придбана в період шлюбу та спільного проживання сторін і за спільні кошти подружжя і тому є спільною сумісною власністю, яка підлягає поділу.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що районний суд повно і всеобічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Судом встановлено, що сторони знаходилися у зареєстрованому шлюбі з 1971 року по 1998 рік. 10 вересня 1975 року був сплачений перший пайовий внесок до ЖБК Холодногірський" у розмірі 3010,00 руб. 28 червня 1976 року був виданий ордер на сім"к> з трьох осіб, у 2005 році відповідачем було отримано свідоцтво про право власності на ім»я ОСОБА_1

Згідно зі ст. 22 КпШС України, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування та розпорядження майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, догдядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостийного заробітку.

Таким чином, законом встановлена презумпція права спільної сумісної власності. Під презумпцією вважається закріплене нормою права припущення про наявність або відсутність юридично значимої обставини, яке перерозподіляє доказові обов'язки учасників процесу. Презумпції можуть бути спростовані.

У зв'язку з наведеним, висновки районного суду про те, що позивач довів факт придбання спірної квартири на спільні кошти з відповідачем, є правомірним, оскільки зазначена вище норма матеріального права презумує, що ця квартира є сумісним спільним майном подружжя. Тому, факт того, що спірна квартира була придбана відповідачем в період шлюбу з позивачем за його власні кошти повинен доводити саме відповідач.

Ст. 28 КпШС передбачено, що в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки вважаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Згідно з ст.44 КпШС шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах реєстрації актів громадського стану.

У зв'язку з наведеним, судова колегія вважає, що позов підлягає повному задоволенню, так як спосіб поділу спільно нажитого в період шлюбу майна відповідає вимогам ст. 29 КЗпШ України.

Також судова колегія вважає, що не знайшло свого підтвердження в судовому засіданні твердження відповідача щодо пропуску позивачем строку для звернення до суду, оскільки відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 16 від 12.06.1998 року „ Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім"ю". яка була чинна на час виникнення спірних правовідносин, передбачений ч. З ст. 29 КпШС трирічний строк позовної давності для вимог про поділ майна подружжя, що є спільною сумісною власністю подружжя, застосовується, коли ці вимоги заявлені після розірвання шлюбу, і обчислюється, починаючи з дня, коли котрий із розведеного подружжя дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права на це майно після розірвання шлюбу. Вказане роз' яснення також міститься в постанові Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року „ Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя". Таким чином, позивач звернулася за захистом свого порушеного права, коли дізналася про його порушення.

Також судова колегія приходить до висновку, що не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні доводи апелянта ОСОБА_2, яка стверджувала, що спірна квартира була придбана її чоловіком ОСОБА_1 під час знаходження в шлюбі з нею. В судовому засіданні достеменно було встановлено, що спірна квартира була придбана за кошти ОСОБА_3 та ОСОБА_1, які знаходилися у шлюбі з 1975 по 1990 роки ( а саме під час внесення пайових внесків). Також апелянтом не було надано доказів в обгрунтування того, що спірна квартира була придбана за особисті кошти її чоловіка, відповідача по справі.

Крім того, доводи, викладені в апеляційній скарзі, були предметом судового розгляду, і їм дана належна оцінка у відповідності до ст. 212 ЦГЖ України, тобто з урахуванням належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємному зв'язку доказів у їх сукупності.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303, 304, п. 1 ч. 1 ст. 307, п. 1 ч. 1 ст. 314, 315, 317, 319 ЦПК України, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 12 липня 2011 року залишити без змін.

Ухвала набуває законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий - суддя -