Провадження №22-ц/784/2433/15
Номер провадження 22-ц/784/2433/15
Головуючий у 1 інстанції Тішко Д.А.
Категорія 21 Доповідач Прокопчук Л.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 жовтня 2015 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

Головуючого судді Прокопчук Л.М.

Суддів Буренкової К.О., Маляренко І.Б.

Із секретарем судового засідання Лівшенко О.С., Гавор В.Б.

За участю представника позивачки адвоката Герцун В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Миколаєві апеляційну скаргу позивачки ОСОБА_2 на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 04 вересня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Тищенко Олени Олександрівни про визнання договору дарування недійсним , -

В С Т А Н О В И В :

У травні 2012 року позивачка звернулась із вказаним позовом до відповідачів, який обґрунтовувала тим, що з грудня 1998 року перебувала із ОСОБА_5 у зареєстрованому шлюбі. З 2009 року, після звільнення з місць позбавлення волі, ОСОБА_5 страждав хронічним алкоголізмом та регулярно перебував у запойних станах, під час яких жодним чином не контролював свої дії. Після смерті матері ОСОБА_5 став проживати в її квартирі, на яку згодом отримав правовстановлюючи документи внаслідок спадкування. В січні 2011 ОСОБА_5 здав в оренду частину квартири своєму знайомому ОСОБА_3, а в подальшому квартиру йому подарував. Посилаючись на вимоги ст. 225 ЦК України, просила визнати недійсним договір дарування квартири, оскільки на її думку під час укладання договору ОСОБА_5 не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, тому що знаходився у стані алкогольного сп'яніння (а.с. 2-4 т.1).

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 04 вересня 2015 року в задоволенні позову відмовлено (а.с. 154-157 т.2).

Позивачка в апеляційній скарзі ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про задоволення позову. Посилається на те, що рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права (а.с. 164-166 т.2).

В судовому засіданні апеляційного суду представник позивачки підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 та його представник в судове засідання не з'явились, про розгляд справи повідомлені належним чином. Письмових заперечень на апеляційну скаргу від них не надійшло.

Відповідач Тищенко О.О. в судове засідання не з'явилась, про розгляд справи повідомлена належним чином. В письмових запереченнях просила апеляційну скаргу відхилити.

Заслухавши доповідача, пояснення представника позивачки, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Першою державною Миколаївською нотаріальною конторою 04.02.2011 року за реєстровим № 6-158, набув право власності на квартиру АДРЕСА_1. Зазначена квартира була ним отримана після смерті матері ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1. З 04 грудня 1998 року до моменту смерті він перебував у зареєстрованому шлюбі з позивачкою. В спірній квартирі ОСОБА_5 став проживати після звільнення з місць позбавлення волі, де також мешкала його матір ОСОБА_6 та її квартирант відповідач ОСОБА_3 При цьому ОСОБА_5 був зареєстрований в квартирі з 26.11.2009 року. 21 жовтня 2011 року ОСОБА_5 уклав на користь ОСОБА_3 договір дарування квартири АДРЕСА_1, який було посвідчено приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Тищенко О.О. В той же день право власності на квартиру було зареєстроване за відповідачем. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 помер в с. Кашено-Костувате Братського району Миколаївської області у віці 47 років з причини - токсична дія алкоголю.

Відмовляючи в задоволенні позову суд виходив з того, що в судовому засіданні не доведено, що ОСОБА_5 в момент укладання договору дарування не розумів значення своїх дій та не міг керувати ними, також не доведено, що він знаходився в цей момент у стані алкогольного сп'яніння.

Висновки суду відповідають вимогам закону та обставинам справи.

Згідно із ч. 1 ст. 202 ЦК правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Як вольова дія, правочин являє собою поєднання волі та волевиявлення. Воля сторін полягає в їхній згоді взяти на себе певні обов'язки, вона повинна бути взаємною, двосторонньою і спрямованою на досягнення певної мети.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Оскільки відповідно до ч. 1 ст. 202, ч. 3 ст. 203 ЦК України головним елементом договору (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, який підлягає встановленню судом є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору.

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а у разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

У п. 16 постанови Пленум Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справи про визнання правочинів недійсними" N 9 від 06 листопада 2009 року зазначено, що правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Тобто, для визнання правочину недійсним необхідна наявність факту, що особа саме у момент укладення договору не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.

Висновок посмертної судово-психіатричної експертизи від 30 червня 2015 року N 331, проведеної відповідно до ухвали суду, не містить беззаперечного висновку, що ОСОБА_5 на момент укладення договору дарування не розумів значення своїх дій та не міг керувати ними (а. с. 115-123, т.2).

Експерт ОСОБА_7, допитаний в судовому засіданні апеляційного суду та судом першої інстанції, підтримав висновки експертизи та пояснив, що ОСОБА_5 на момент укладення правочину розумів значення своїх дій, але не міг в повній мірі ними керувати.

Висновок судово-почеркознавчої експертизи від 24 березня 2014 року № 1618 про те, що підпис ОСОБА_5 в момент підписання правочину свідчить про те, що він знаходився в незвичайному психофізіологічному стані, обумовленому підсиленням збуджувальних процесів, ймовірною причиною яких явилось алкогольне сп'яніння, носить характер припущення (а.с. 17-31 т.2). Крім того, він спростовується наведеними в рішенні суду поясненнями свідка ОСОБА_8 та нотаріуса Тищенко О.О. про те, що ОСОБА_5 в день укладання правочину був тверезим.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції обґрунтовано послався на послідовні висновки, висловлені в постановах Судової палати у цивільних справах Верховного суду України від 29 лютого 2012 року по справі №6-9цс12 та від 17 вересня 2014 року по справі №6-131цс14, які зводяться до того, що підставою для визнання правочину недійсним за ст. 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до частини першої статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Судом першої інстанції обґрунтовано відмовлено у задоволенні позову, оскільки доказів наявності беззаперечного висновку, що померлий при укладенні договору не розумів значення своїх дій та не міг керувати ними суду надано не було.

Доводи апеляційної скарги на правильність висновків суду не впливають та їх не спростовують.

Згідно ст. 308 ЦПК України суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції при розгляді справи дотримано вимоги закону, у зв'язку з чим колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст. 303, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу позивачки ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 04 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення. Касаційна скарга на неї може бути подана протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий, суддя Судді