Справа № 369/4495/15-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

03.09.2015 року Києво-Святошинський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді: Волчко А.Я.

за участю секретаря: Ткачук Н.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укрссибанк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» про захист прав споживачів, про визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до Києво-Святошинського районного суду Київської області з даним позовом, мотивуючи його тим, що 20 березня 2007 року, між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем АКІБ "Укрсиббанк" був підписаний договір про надання споживчого кредиту №. Зазначений Договір підписаний сторонами із визначенням його змісту на основі стандартної форми, запропонованої відповідачем для будь-яких клієнтів-фізичних осіб (договір приєднання ).

Відповідно до п. 1.1.1 Договору про надання споживчого кредиту від 20 березня2007 року банк зобов язується надати позичальнику, а позичальник зобов'язується прийняти, належним чином використовувати і повернути Банку кредит (грошові кошти) в іноземній ваіюті в сумі 290 000 (двісті дев'яносто тисяч) доларів США та сплатити проценти, комісії в порядку та на умовах визначених договором».

Пунктом 1.5 кредитного договору договору про надання споживчого кредиту ОСОБА_2 130632000 від 20.03.2007 р. визначена істотна умова договору, передбачена ст.1054 та ст.1066, ч.З ст.1068 ЦК України:

Згідно пунктів 1.2.1., 1.2.2. Договору споживчого кредиту № від 20.03.2007р., Банк зобов'язаний надати кредит (грошові кошти) з 20 березня 2007 року, а позичальник у будь-якому випадку зобов'язаний повернути Банку кредит у повному обсязі в термін, не пізніше 20 березня 2015 року.

Пунктом 1.5 Договору споживчого кредиту № від 20.03.2007 р. не повністю визначена істотна умова кредитного договору, передбачена ст.1054 та ст.1066, ч.З ст.1068 ЦК України:

Порядок та умови надання кредиту в сумі 290 000 (двісті дев»яносто тисяч) ооларів СШАшляхом зарахування коштів з позичкового рахунку на банківський поточний) рахунок позичальника НОМЕР_1не встановлений договором споживчого кредиту № від 20.03.2007 р.

В Договорі споживчого кредиту № від 20.03.2007 р. не зазначено про відкриття позичкового рахунку, який повинен був відкритий з метою перерахування з нього суми кредиту на банківський (поточний) рахунок позичальника, відсутня істотна умова кредитного договору.

Договір споживчого кредиту № від 20.03.2007 р. є змішаним договором (кредитний договір та договір банківського рахунку), який регулюється положеннями гл.71 ЦК України та гл.72 ЦК України.

Позичковий рахунок на ім'я позивача не був відкритий в ПАТ «Укрсиббанк» та до цього часу письмово не узгоджений в Договорі споживчого кредиту № від 20.03.2007р., що в подальшому унеможливлює надання кредиту готівковою іноземною валютою з операційної каси з банківського (поточного) рахунку. До цього часу безготівкова іноземна валюта не перерахована з позичкового рахунку (він відсутній) на банківський (поточний) рахунок позивача.

Таким чином, відповідач зобов'язався надати позивачу кредит в сумі 290 000 доларів США в період з 20 березня 2007 року по 20 березня 2015 року з позичкового рахунку, який до цього часу письмово не узгоджений в Договорі споживчого кредиту № від 20.03.2007р. Відповідач з 20 березня 2007 року по теперішній час не надав кредит в сумі 290 000 (двісті дев 'яносто тисяч) доларів США шляхом перерахування з позичкового рахунку на поточний рахунок, у зв'язку з тим, що позичковий до цього часу письмово не узгоджений в кредитному договорі.

Банк і позичальник не уклали кредитний договір у письмовій формі, як вимагається частиною першою статті 1055 ЦК України, в частині порядку та умов надання кредиту, а саме про відкриття позичкового рахунку з метою перерахування з нього на банківський рахунок суми кредиту.

Всупереч вимогам п. 1 ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів", ст.ст. 80, 91, 92 ЦК України, ст. 11 Закону України "Про фінансові послуги та державне яулювання ринків фінансових послуг" позивачу при підписанні Договору споживчого кредиту № від 20.03.2007 р., відповідачем не було надано інформації про особу кредитодавця, його правоздатність та дієздатність.

Таким чином, порушенням прав позивачів насамперед є той факт, що перед укладенням Договору позивачі не отримали від Банку інформаційного листа згідно вимог законодавства та ЗУ «Про захист прав споживачів».

Так в порушення п. 2 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», в кредитному договорі не вказано та перед укладанням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець не повідомив позивачам кредитні умови, зокрема: п.п. д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформленням договору про надання кредиту( перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо), податковий режим сплати відсотків, переваги та недоліки запропонованих схем кредитування та інше, внаслідок чого права Позивачки порушено.

Окрім цього, стаття 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» визначає, що суб'єкт підприємницької діяльності, що надає послуги, не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими і умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Отже, ще однією з підстав визнання договору недійсним є факт саме наявності окрім всього вказаного істотного дисбалансу прав та обов'язків кредитодавця та споживача. Таким чином в розділі 4.2. Договору вказано що, кредитодавець має право при будь-якому порушенні кредитної дисципліни зажадати довгострокового повернення вказаних кредиту та сплати відсотків і інших платежів, натомість стосовно позичальника права його дуже обмежені.

Позичковий рахунок на ім'я позивача не був відкритий в ПАТ «Укрсиббанк» та до цього часу письмово не узгоджений в Договорі споживчого кредиту № від 20.03.2007р, що в подальшому унеможливлює надання кредиту в безготівкової формі шляхом перерахування кредитних коштів на поточний рахунок. До цього часу безготівкова іноземна валюта не перерахована з позичкового рахунку на банківський (поточний) рахунок ОСОБА_1

Банк і позичальник не уклали кредитний договір у письмовій формі, як вимагається частиною першою статті 1055 ЦК У країни, в частині порядку та умов надання кредиту, а саме не вказали про відкриття позичкового рахунку з метою перерахування з позичкового рахунку на поточний (банківський, клієнтський) рахунок суми кредиту.

Договір споживчого кредиту № № від 20.03.2007р., є безгрошовим зобов'язанням.

Позивач не отримувала 20 березня 2007 року з операційної каси ПАТ «Укрсиббанк» 790 000 (двісті дев'яносто тисяч) доларів США відповідно до ч.З ст.1068 ЦК України, п.4 гл. 3 розділ III «Інструкції про касові операції в банках України» в редакції станом на 02.03.2007 затвердженої постановою Правління НБУ від 14.08.2003 №337 та п.2.3. Інструкції з бухгалтерського обліку операцій з готівковими коштами та банківськими металами в банках України, затверджена постановою Правління НБУ від 20.10.04 № 495.

Банком не виконано грошове зобов'язання за кредитним договором, що є підставою для визнання вказаного кредитного договору недійсним на підставі ч.1 ст.1051 ЦК України, а також похідного від нього договору іпотеки.

20 березня 2007 року, між позивачем та акціонерним комерційним інноваційним банком «Укрсиббанк» був підписаний договір іпотеки № 500097 посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Іщук Л.А. зареєстрованого в реєстрі № 451.

Тому просили визнати недійсним договір про надання споживчого кредиту № від 20 березня 2007 року та визнати недійним договір Іпотеки № 50097 від 20.03.2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Іщук JI.A. зареєстрованого в реєстрі № 451.

В ході розгляду справи представники позивача подали заяву про зміну підстав позову, посилаючись на те, що АКІБ "Укрсиббанк" був підписаний договір про надання споживчого кредиту № зазначений Договір підписаний сторонами із визначенням його змісту на основі стандартної форми, запропонованої Відповідачем для будь-яких клієнтів-фізичних осіб (договір приєднання).

Відповідно до п. 1.1.1 Договору про надання споживчого кредиту від 20 березня 2007 року: банк зобов'язується надати позичальнику, а позичальник зобов'язується прийняти, належним чином використовувати і повернути Банку кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 290 000 (двісті дев 'яносто тисяч) доларів США та сплатити проценти, комісії в порядку та на умовах визначених договором».

Згідно пунктів 1.2.1., 1.2.2. Договору споживчого кредиту № від 20.03.2007 р., банк зобов'язаний надати кредит (грошові кошти) з 20 березня 2007 року, а позичальник у будь-якому випадку зобов'язаний повернути банку кредит у повному обсязі в термін, не пізніше 20 березня 2015 року.

Пунктом 1.5 Договору споживчого кредиту № від 20.03.2007р. не повністю визначена істотна умова кредитного договору, передбачена ст.1054 та ст. 1066, ч.З ст. 1068 ЦК України:«Кредит надається шляхом:зарахування банком коштів на поточний рахунок Позичальника НОМЕР_1 у банку для подальшого використання за цільовим призначенням».

Порядок та умови надання кредиту в сумі 290 000 (двісті дев 'яносто тисяч) доларів СШАшляхом зарахування коштів з позичкового рахунку на банківський (поточний) рахунок Позичальника не встановлений договором споживчого кредиту № від 20.03.2007 р.

В Договорі споживчого кредиту № від 20.03.2007р. не зазначено про відкриття позичкового рахунку, який повинен був відкритий з метою перерахування з нього суми кредиту на банківський (поточний) рахунок позичальника.

Всупереч вимогам п.1 ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів", ст.80, 91, 92 ЦК України, ст.11 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" позивачу при підписанні Договору споживчого кредиту № від 20.03.2007р., відповідачем не було надано інформації про особу кредитодавця, його правоздатність та дієздатність.

Відповідачем було допущене істотне порушення прав позивача, як споживача фінансових послуг, через невиконання відповідачем вимог закону щодо надання позивачу повної, своєчасної та достовірної інформації про послугу, що є предметом договору, у зв'язку з чим позивач був позбавлений можливості належним чином оцінити властивості такої послуги та можливі негативні для нього наслідки, що можуть настати внаслідок її отримання.

За положеннями частини п'ятої статті 11, статті 18 Закону України від «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Всупереч вимог ч.1 ст.203, ч.1 ст.215 ЦК України, у договорі споживчого кредиту № 0 від 02.03.2007 відповідачем не були дотримані особливі істотні умови (предмет і сума), встановлені п. 4 ст. 11 ЗУ "Про захист прав споживачів" для споживчого кредиту. Зокрема, всупереч вимогам Постанови Правління НБУ № 337 від 14.08.2003 року, Постанови Правління НБУ № 495 від 14.10.2004 p., абзацу 2 ч. Договір споживчого кредиту № від 20.03.2007р. є безгрошовим зобов'язанням у зв'язку з тим, що відповідач не надав позивачу 290 000 (двісті дев'яносто тисяч) доларів СШ п.2.3 «Інструкції з бухгалтерського обліку операцій з готівковими коштами та банківськими металами в банках України», затвердженої постановою Правління НБУ від 20.10.2004 року №495.

Позичковий рахунок на ім'я позивача не був відкритий в ПАТ «Укрсиббанк» та до цього часу письмово не узгоджений в Договорі споживчого кредиту № від 20.03.2007р., що в подальшому унеможливлює надання кредиту готівковою іноземною валютою з операційної каси з банківського (поточного) рахунку. До цього часу безготівкова іноземна валюта не перерахована з позичкового рахунку (він відсутній) на банківський (поточний) рахунок позивача.

Таким чином, відповідач зобов'язався надати позивачу кредит в сумі 290 000 (двісті дев 'яносто тисяч) доларів США в період з 20 березня 2007 року по 20 березня 2015 року з позичкового рахунку, який до цього часу письмово не узгоджений в Договорі споживчого кредиту № від 20.03.2007 р. Відповідач з 20 березня 2007 року по теперішній час не надав кредит в сумі 290 000 (двісті дев 'яносто тисяч) доларів США шляхом перерахування з позичкового рахунку на поточний рахунок, у зв'язку з тим, що позичковий до цього часу письмово не узгоджений в кредитному договорі.

Банк і позичальник не уклали кредитний договір у письмовій формі, як вимагається частиною першою статті 1055 ЦК України, в частині порядку та умов надання кредиту, а саме про відкриття позичкового рахунку з метою перерахування з нього на банківський рахунок суми кредиту.

Всупереч вимогам п.1 ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів", ст.80, 91, 92 ЦК України, ст.11 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" позивачу при підписанні Договору споживчого кредиту № від 20.03.2007р., відповідачем не було надано інформації про особу кредитодавця, його правоздатність та дієздатність.

Відповідачем було допущене істотне порушення прав Позивача, як споживача фінансових послуг, через невиконання Відповідачем вимог закону щодо надання позивачу повної, своєчасної та достовірної інформації про послугу, що є предметом договору, у зв'язку з чим Позивач був позбавлений можливості належним чином оцінити властивості такої послуги та можливі негативні для нього наслідки, що можуть настати внаслідок її отримання.

Позивач не отримувала 20 березня 2007 року з операційної каси ПАТ «Укрсиббанк» 290 000 доларів США відповідно до ч. 3 ст. 1068 ЦК України, п. 4 гл. 3 розділ III «Інструкції про касові операції в банках України в редакції станом на 02.03.2007 року ()затвердженої постановою Правління НБУ від 14.08.2003 року №337 та п. 2.3 Інструкції бухгалтерського обліку операцій з готівковими коштами та банківськими металами в банках України», затверджена постановою Правління НБУ від 20.10.04.04 року за №495.

Тому просили визнати недійсним договір про надання споживчого кредиту № від 20 березня 2007 року та визнати недійним договір Іпотеки № 50097 від 20.03.2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Іщук JI.A. зареєстрованого в реєстрі № 451.

У судовому засіданні представник позивачів, позовні вимоги підтримав та просив позов задоволити.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечував та просив у позові відмовити, посилаючись на те, що, згідно рішення 13.08.2013 року Києво-Святошинським районним судом Київської області було ухвалено рішення про стягнення заборгованості за вищевказаним кредитним договором з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ТОВ «Кей-Колект». Дане рішення залишено в силі на підставі ухвали Апеляційного суду Київської області від 07.11.2013 року та 12.05.2015 року. Тому, вважають, що доводи позивача є необгрунтованими та безпідставними, а позовні вимоги такими, які не підлягають задоволенню з наступних підстав.Підставами для визнання кредитного договору недійсним, позивач вказує: що договорі не зазначено умови відкриття «позичкового» рахунку для позичальника; Кредитний договір є безгрошовим зобов'язанням, у зв'язку з тім, що Банк не надав позичальнику кредит у розмірі 290000, 00 доларів США. Кредитний договір укладеним між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1, не порушує та не суперечить, жодному з законодавчих актів, які були чинними на момент укладення даного договору; сторони за договором були наділенні повним обсягом цивільної дієздатності; волевиявлення сторін було вільним та відповідало їх внутрішній волі; даний правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, адже на виконання умов кредитного договору, Банком було надано, а позичальником було отримано кредитні кошти.

Відповідно, для відкриття даного рахунку, не потрібно було укладати окремий договір між ОСОБА_1 та ПАТ «УкрСиббанк», так як це є внутрішнім рахунком Банку та використовується він виключно для особистих потреб(обліку довгострокових кредитів на поточні потреби, що надані фізичним особам).

Згідно рішення № 369/6766/13-ц Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13.08.2013 року, було встановлено, що ОСОБА_1 уклала з АКІБ «УкрСиббанк» Договір про надання споживчого кредиту № 0 від 20.03.2007 року; ОСОБА_1 отримувала кредитні кошти в розмірі 290 000,00 дол. США; У зв'язку з невиконання своїх зобов'язань, ОСОБА_1 має заборгованість за кредитним договором. ОСОБА_1 визнала позовні вимоги.

Окрім того, просили врахувати той факт, перебіг позовної давності щодо визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсним закінчився у 2010 році, оскільки позивач знав про порушення свого права/особу яка його порушила з моменту укладення даний договорів, а саме 20.03.2007 року.

Натомість позивач звернувся до суду лише у травні 2015 року, тобто майже через п'ять років після пропуску строків позовної давності.

Тому просили в позові відмовити в повному обсязі у задоволені позовної заяви ОСОБА_1 про визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту № 0 від 20.03.2007 року та договору іпотеки №50097 від 20.03.2007 року.

Суд, заслухавши пояснення осіб, які брали учать у розгляді справи, перевіривши матеріали справи та зібрані в ній докази, приходить до висновку що позовні вимоги не підлягають до задоволення виходячи з наступного:

У ст. 3 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є: 1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність.

Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу.

Як вбачається з матеріалів справи, що 20 березня 2007 року між позивачем та АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», було укладено кредитний договір №, відповідно до якого відповідач надав позивачу кредит у розмірі сумі 290 000 (двісті дев'яносто тисяч) дол. США, а остання зобов'язувалась повернути наданий кредит у повному обсязі не пізніше 20.03.2015 року.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, цього ж дня між банком та ОСОБА_3 було укладено договір поруки № 102776, за яким поручитель зобов'язувалася солідарно відповідати перед кредитором за належне виконання позичальником взятих на себе зобов'язань, що витікають з кредитного договору.

11.06.2012 року між Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» було укладено договір факторингу № 4.

Як наслідок до нового кредитора - ТОВ «Кей Колект» перейшли права вимоги за зобов'язаннями, які виникли у ОСОБА_1 на підставі договору про надання споживчого кредиту № 0 від 20.03.2007 року.

Відповідно до умов кредитного договору, Банк надав ОСОБА_1 кредит в сумі 290 000 (двісті дев'яносто тисяч) дол. США, а остання зобов'язувалась повернути наданий кредит у повному обсязі не пізніше 20.03.2015 року.

Відповідно до п. 1.1.1 Договору про надання споживчого кредиту від 20 березня 2007 року: банк зобов'язується надати позичальнику, а позичальник зобов'язується прийняти, належним чином використовувати і повернути Банку кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 290 000 (двісті дев 'яносто тисяч) доларів США та сплатити проценти, комісії в порядку та на умовах визначених договором».

Згідно пунктів 1.2.1., 1.2.2. Договору споживчого кредиту № від 20.03.2007р., банк зобов'язаний надати кредит (грошові кошти) з 20 березня 2007 року, а позичальник у будь-якому випадку зобов'язаний повернути банку кредит у повному обсязі в термін, не пізніше 20 березня 2015 року.

Згідно п.1.3.1 за використання кредитних коштів протягом 30 (тридцяти) календарних дінв, рахуючи здати видачі кредиту, процентна ставка встановлюється у розмірі 12% річних. По закінченню цього строку та кожного наступного місяця кредитування процентна ставка підлягає перегляду відповідно до умов п. 9.2 даного договору. У випадку, якщо Банк не повідомив позичальника про зміну розміру процентної ставки на наступний місяць строку кредитування в порядку передбаченому п. 9.2 даного довгоору, застосовується розмір процентої ставки , діючий за умови договором в попередньо місяці.

Згідно п.1.3.2 вказаного довгоору сторони домовились, що за умовами цього довгоовору може бути встановлений новий розмір процентної ставки на наступний місяць строку кредитування в порядку передбаченому частиною 1 п. 9.2 даного Договору.

Згідно п. 1.4 Кредит надавався позичальнику для його особистих потреб (без поз посередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконаннмя обов'язків найманого працівника), а саме: на придбання земельної ділянки та будинку за адресою: АДРЕСА_1.

Пунктом 1.5 Договору споживчого кредиту № від 20.03.2007р. «Кредит надається шляхом:зарахування банком коштів на поточний рахунок Позичальника НОМЕР_1 у банку для подальшого використання за цільовим призначенням».

П. 1.6 сторони погодили наступну черговість погашення заборгованості позичальника за цим договором : прострочені комісії; строкової комісії; прострочені проценти; прострочена сума основного боргу,; строкова сума основного боргу ; штрафні санкції за договором.

У забезпечення виконання боргових зобов'язань за кредитним договором № від 20.03.2007 р. був укладений договір іпотеки №50097 від 20.03.20017 року, посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Іщук Л.А. зареєстрованого в реєстрі № 451.

Як вбачається з матеріалів справи, банк свої зобов'язання за кредитним договором № 0 від 20 березня 2007 року виконав повністю, надавши кредит ОСОБА_1 у сумі 290 000 дол. США шляхом зарахування коштів на поточний рахунок позичальника НОМЕР_1 у АКІБ «УкрСиббанк» для подальшого використання за цільовим при значенням.

Проте як встановлено судом позичальник порушила умови кредитного договору вимоги цивільного законодавства, не забезпечила своєчасне погашення кредиту згідно погодженого графіку, внаслідок чого станом на 24 травня 2013 року у неї утворилася заборгованість перед позивачем по поверненню кредитних коштів та сплаті процентів за користування кредитом, даний фак був встановлений рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області відт від 13.08.2013 року та вбачається з ухвали Апеляційного суду Київської області від 12.05.2015 року, тому на підставі ст. 61 ЦПК України доказуванню не підлягає.

Умови кредитного договору, процедуру укладення такого договору та дії банку щодо видачі кредиту в іноземній валюті позивачка вважає незаконними та такими, що порушують її права, у зв'язку чим звернулася до суду з даним позовом.

Укладений кредитний договір є двостороннім правочином, укладеним на загальних умовах, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

За ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Частиною 1 ст. 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 1 ст. 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст.627 ЦК України, відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Ч.1 ст.628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

На підставі вищезазначеного вбачається, що правочин може бути визнаний вчиненим під впливом обману у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину. Крім того, відповідні обставини наявності умислу, істотність значення обставин, щодо яких введено в оману, і сам факт обману, повинна довести сторона, яка введено в оману.

Згідно з ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця, установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору, надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі.

Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Відповідно до частин 1, 3-5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою, та шостою статті 203 цього Кодексу.

Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п.14 постанови від 30 березня 2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18 - 19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Суд, аналізуючи все вищевикладене, приходить до висновків що позивач добровільно виявила бажання скористатися послугами банку та укласти кредитний договір. При укладенні умов договору про надання кредиту позивачу ОСОБА_1, остання діяла вільно, виходячи з власних інтересів, прийняла рішення про вибір контрагента та про вступ з ним в договірні відносини, на власний розсуд з контрагентом визначив характер договору, який вони уклали, його умови (зміст), в тому числі порядок видачі та погашення кредиту.

Суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки позивач, ставлячи вимоги про визнання недійсним кредитного договору, та довгору іпотеки посилаються на ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», не довела порушення її прав з боку відповідача.

Окрім того, частиною 2 ст. 192 ЦК України передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Таким чином, відповідно до законодавства України гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак, в той же час обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства.

Частина 1 ст. 533 ЦК України встановлює загальне правило, відповідно до якого грошове зобов'язання має бути виконане в гривнях. Між тим, диспозиція норми частини 3 цієї статті дозволяє використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Спеціальне законодавство України у сфері банківської діяльності та діяльності небанківських фінансових установ не містить приписів, які б забороняли банкам або іншим фінансовим установам надавати кредити в іноземній валюті.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Загальні правові засади у сфері надання фінансових послуг, здійснення регулятивних та наглядових функцій за діяльністю з надання фінансових послуг встановлює Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Пунктом 3 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» визначено, що фінансовий кредит це кошти, які надаються у позику юридичній або фізичній особі на визначений строк та під процент.

Статтею 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» визначено, які послуги вважаються фінансовими, серед визначень, пунктом 6 ст. 4 є надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту.

З наведеного вбачається, що Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» не відокремлює національну валюту від іноземної, а навпаки об'єднує.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» коштами є гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент, а банківським кредитом є будь-яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов'язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов'язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми.

З огляду на вищезазначене вбачається, що укладаючи кредитний договір в іноземній валюті банк діяв в межах закону, а відтак вбачається, що укладенням даного договору права позичальника порушені не були.

З приводу посилань позивача ОСОБА_1 на те, що під час укладення сторонами кредитного договору банком було порушено вимоги ЗУ «Про захист прав споживачів», оскільки банком не було повідомлено позичальника про всі істотні умови кредитного договору та договору іпотеки, зокрема щодо переваг та недоліків запропонованої валюти кредитування, слід зазначити наступне.

Відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів», перед укладенням договору кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Згідно змісту укладеного кредитного договору та договору іпотеки вбачається, що позичальник та іпотекодавець погодились з усіма його умовами, про що свідчить підпис позичальника та іпотекодавцю на укладених договорах.

Окрім того, судом встановлено, що позичальник не відмовлявся від виконання умов кредитного договору, а банк, в свою чергу свої зобов'язання за кредитним договором виконав в повному обсязі, надавши позичальнику кредит в обумовленій між сторонами сумі.

Таким чином, підписуючи кредитний договір позичальник погодився, що банком надано йому в письмовій формі та у повному обсязі інформацію щодо переваг та недоліків запропонованої системи кредитування, тобто був обізнаний щодо переваг та недоліків запропонованої валюти кредитування.

Тому з урахуванням того, що сторонами на власний розсуд шляхом вільного волевиявлення визначено умови договору, зокрема щодо порядку його видачі та погашення, у зв'язку з чим відсутні підстави для визнання такої умов договору дискримінаційною або ж несправедливою. Тобто, позивач не довела, що зміст кредитного договору суперечить ст.ст. 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», а відтак відсутні підстави для визнання договору недійсним з підстав, передбачених ч.1 ст.203 ЦК України.

Доказів того, що права позивача на отримання повної та достовірної інформації щодо умов договору та порядку сплати кредиту були порушені, суду не було подано.

Отже, враховуючи вимоги закону та встановлені обставини справи, суд приходить до висновку, що позивач не довела, що оспорюваний кредитний договір не відповідає вимогам ст. 203 ЦК України і підлягає визнанню недійсним на підставі ст. 215 ЦК України, оскільки умови договору та необхідні платежі були погоджені сторонами при їх укладенні та визнані такими, що не є несправедливими, а отже вимоги щодо визнання недійсним договору, не підлягають до задоволення.

За правилом, передбаченим ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з ч.ч. 1. 2 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживача" продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Відповідно до ч. 5 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" якщо положення договору визнано несправедливим, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Відповідно до ст. 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Судом встановлено, що спірний кредитний договір був підписаний обома сторонами, тобто за правилом ч. 1 ст. 638 ЦК України є укладеним, оскільки сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, застережень до договорів не висловлювали.

Незважаючи на пояснення представника позивачки, що кредитний договір не відповідає вимогам чинного законодавства, встановлено, що позивачка скористалася кредитними коштами, тривалий час погашала кредитну заборгованість, однак через погіршення фінансового становища почала неналежним чином виконувати умови договору, підтверджується

Позивачка погодилася укласти договір на умовах, визначених у ньому, у тому числі на умовах покладення на неї того обсягу відповідальності за невиконання умов договору, який вона вважає завеликим та несправедливим. Зазначені умови договору не протирічать вимогам закону, їх не можна вважати дискримінаційними, оскільки таким чином фінансова установа, як сторона по договору, захищала свої фінансові ризики.

Позивачкою та її представником не надано належних та допустимих доказів, які давали б підстави вважати, що кредитний договір, укладений між сторонами з порушенням вимог, встановлених ст. 203 ЦК України.

Окрім того, як вбачається з матеріалів справи, 13.08.2013 року Києво-Святошинським районним судом Київської області було ухвалено рішення про стягнення заборгованості за вищевказаним кредитним договором з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ТОВ «Кей-Колект». Дане рішення залишено в силі на підставі ухвали апеляційного суду Київської області від 07.11.2013 року та 12.05.2015 року.

Підставами для визнання кредитного договору недійсним, позивач вказує: що договорі не зазначено умови відкриття «позичкового» рахунку для позичальника; Кредитний договір є безгрошовим зобов'язанням, у зв'язку з тім, що Банк не надав позичальнику кредит у розмірі 290000, 00 доларі США. ПАТ «УкрСиббанк» ухиляється від сплати податків.

Кредитний договір укладеним між Пат «УкрСиббанк» та ОСОБА_1, не порушує та не суперечить, жодному з законодавчих актів, які були чинними на момент укладення даного договору; сторони за договором були наділенні повним обсягом цивільної дієздатності; волевиявлення сторін було вільним та відповідало їх внутрішній волі; даний правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, адже на виконання умов кредитного договору, Банком було надано, а позичальником було отримано кредитні кошти.

Згідно «Плану рахунків бухгалтерського обліку банків України», затвердженого Постановою Правління Національного банку України 17.06.2004 № 280 Зареєстровано в Міністерстві юстиції України 26 липня 2004 р. за № 918/9517 рахунок 2203/2233 - є внутрішнім обліковим рахунком, що належить Банку. Зокрема, рахунок 2203 - Довгострокові кредити на поточні потреби, що надані фізичним особам. Призначення рахунку: облік довгострокових кредитів на поточні потреби, що надані фізичним особам. За дебетом рахунку проводяться суми наданих кредитів. За кредитом рахунку проводяться суми погашення заборгованості; суми заборгованості, що перераховані на рахунок простроченої заборгованості.

Відповідно, для відкриття даного рахунку, не потрібно було укладати окремий договір між ОСОБА_1 та ПАТ «УкрСиббанк», так як це є внутрішнім рахунком Банку та використовується він виключно для особистих потреб(обліку довгострокових кредитів на поточні потреби, що надані фізичним особам).

Відповідно до ст. 61 ЦПК України Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Згідно рішення № 369/6766/13-ц Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13.08.2013 року, судом було встановлено, що ОСОБА_1 уклала з АКІБ «УкрСиббанк» Договір про надання споживчого кредиту № 0 від 20.03.2007 року; ОСОБА_1 отримувала кредитні кошти в розмірі 290 000,00 дол. США; У зв'язку з невиконання своїх зобов'язань, ОСОБА_1 має заборгованість за кредитним договором. ОСОБА_1 визнала позовні вимоги.

Враховуючи вищевикладене, та керуючись нормами ст. 61 ЦПК України, факт отримання кредитних коштів ОСОБА_1, не потребує додаткового доказування.

Щодо ухилення ПАТ «УкрСиббанк» від сплати податків, суд вважає, що позивач не надав жодного доказу на підтвердження своїх тверджень, окрім того даний факт жодним чином не вливає на визнання кредитного договору недійсним.

На основі повно та всебічно з'ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання кредитного договору недійсним та визнання неправомірною дій банку, а відтак і про відмову у задоволенні позову.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмови у позовних вимогах.

Відповідно до ст.ст. 15, 16, 203, 215, 526, 527, 530, 627, 628, 1054 ЦК України, Закону України «Про захист прав споживачів», та керуючись ст.ст. 3, 10, 60, 88, 209, 212-215, 218, ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задовленні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укрссибанк» про захист прав споживачів, про визнання недійсним договору споживчого кредиту та договору іпотеки - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Київської області протягом десяти днів з дня його оголошення.

Суддя: Волчко А.Я.