У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоГвоздика П.О.,
суддів: Євтушенко О.І., Мартинюка В.І.,
Іваненко Ю.Г., Ситнік О.М.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за договором позики; за зустрічним позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6, третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Криворучко Віктор Петрович, про визнання недійсним договору позики та розписки, за касаційною скаргою ОСОБА_7 на рішення апеляційного суду м. Києва від 10 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2014 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом, у якому зазначав, що 04 жовтня 2013 року між ним та ОСОБА_7 укладений договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Криворучком В.П., згідно з яким ОСОБА_6 надав ОСОБА_7 у позику 1 280 512 грн з терміном повернення не пізніше 04 грудня 2013 року. Про отримання грошових коштів відповідач 04 жовтня 2013 року склав розписку.

Оскільки в установлений договором строк відповідач позику не повернув, ОСОБА_6 просив стягнути зі ОСОБА_7 борг за договором позики у подвійному розмірі з урахуванням відсотків за користування коштами, інфляційних втрат та 3 % річних у розмірі 3 087 657 грн 64 коп.

У червні 2014 року ОСОБА_7 звернувся до суду із зустрічним позовом, у якому вказував, що не отримував від ОСОБА_6 у позику грошових коштів, договір позики від 04 жовтня 2013 року укладений ним внаслідок застосування до нього фізичного та психічного тиску з боку ОСОБА_6 та двох інших незнайомих осіб. Окрім оспорюваного договору позики проти його справжньої волі 04 жовтня 2013 року посвідчено довіреність від імені ОСОБА_7 на ім'я ОСОБА_6 на управління та розпорядження усім рухомим та нерухомим майном ОСОБА_7 Просив визнати договір позики та розписку недійсними.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 08 червня 2015 року у позові ОСОБА_6 відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_7 задоволено частково. Визнано недійсним договір позики, укладений 04 жовтня 2013 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Криворучком В.П., за реєстровим № 918. У задоволенні іншої частини зустрічного позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 10 вересня 2015 року рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 08 червня 2015 року скасовано, позов ОСОБА_6 задоволено частково. Стягнуто зі ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 1 652 115 грн 94 коп. на погашення боргу за договором позики від 04 жовтня 2013 року, у тому числі: 1 280 512 грн основного боргу; 45 151 грн 20 коп. - 3 % річних; 326 452 грн 74 коп. інфляційних втрат. Вирішено питання про розподіл судових витрат. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_7 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_7, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали цивільної справи та дослідивши доводи касаційної скарги, вважає, що касаційна скарга має бути задоволена.

Відмовляючи у позові ОСОБА_6 та задовольняючи частково зустрічний позов ОСОБА_7, суд першої інстанції керувався тим, що між сторонами було укладено правочин (договір позики) без наміру створити наслідки, що випливають із цього правочину, тому правочин був фіктивним і повинен бути визнаний судом недійсним. Ознака фіктивності договору позики була властива діям обох сторін договору і відповідач довів суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки на момент вчинення правочину.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_6 й відмову у зустрічному позові ОСОБА_7, апеляційний суд керувався тим, що свої зустрічні позовні вимоги про визнання нотаріально посвідченого договору позики та боргової розписки недійсними ОСОБА_7 обґрунтовував укладенням правочинів під впливом фізичного насильства та психологічного тиску із посиланням на положення ст. ст. 203, 215, ч. 1 ст. 231 ЦК України. Належних та допустимих доказів на підтвердження зазначених обставин ОСОБА_7 не надав, виконання своїх зобов'язань за договором позики не довів.

З такими висновками апеляційного суду повністю погодитися не можна.

За вимогами ст. ст. 213, 214, 316 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Вказані вимоги апеляційним судом не дотримано.

Судами встановлено, що 04 жовтня 2013 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 укладений договір позики, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Криворучком В.П. за реєстровим № 918. Відповідно до п. п. 1, 2 зазначеного договору ОСОБА_7 отримав від ОСОБА_6 у позику 1 280 512 грн з терміном повернення не пізніше 04 грудня 2013 року (а. с. 163, 164, т. 1).

04 жовтня 2013 року ОСОБА_7 складено розписку про отримання від ОСОБА_6 грошових коштів у розмірі 1 280 512 грн. У розписці зазначено, що у випадку, якщо ОСОБА_7 чи треті особи спробують припинити довіреність, визнати недійсним договір позики та/або заповіт, останній зобов'язується повернути позивачу суму грошових коштів у подвійному розмірі у десятиденний термін (а. с. 6, т. 1).

Також 04 жовтня 2013 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Криворучком В.П. посвідчено довіреність, якою ОСОБА_7 уповноважив ОСОБА_9 бути представником у відповідних установах, підприємствах, організаціях незалежно від їх підпорядкування, форм власності та організаційної форми з питань, пов'язаних із добудовою, прийняттям в експлуатацію, юридичним оформленням права власності на належні йому об'єкти нерухомого майна, а саме незавершений будівництвом житловий будинок та на земельні ділянки, на яких він розташований і які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 та з питань, пов'язаних із управлінням (користуванням) та розпорядженням всім його майном (рухомим та нерухомим), з чого б воно не складалося і де б воно не знаходилося, вчиняти від його імені всі дозволені законом правочини, проводити розрахунки за укладеними договорами (а. с. 166, т. 1).

Згідно з витягом про реєстрацію в Єдиному реєстрі дію зазначеної довіреності припинено 14 жовтня 2013 року (а. с. 58, т. 1).

01 листопада 2013 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено заяву представника ОСОБА_7 - Ковальова М.О. про те, що 04 вересня 2013 року ОСОБА_6 з невідомими особами приїхали до ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_1 у м. Києві, і примусили до підписання цивільно-правового договору під погрозою насильства та нанесення тілесних ушкоджень (а. с. 14, т. 2).

12 листопада 2013 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено матеріали кримінального провадження за ознаками вчинення правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 146 КК України. Досудовим розслідуванням встановлено, що 04 вересня 2013 року невідомі особи за адресою: АДРЕСА_1 у м. Києві, із застосуванням насильства незаконно позбавили волі ОСОБА_7, заволоділи правовстановлюючими документами на будинок по АДРЕСА_1 у м. Києві та іншими документами і відвезли до приватного нотаріуса, де із застосуванням фізичного та психологічного насильства примусили підписати договір позики та довіреність. Після цього невідомі, продовжуючи свої протиправні дії, привезли ОСОБА_7 до будинку у житловому масиві у Деснянському районі м. Києва, де незаконного тримали протягом 4-х діб (а. с. 20, 21, т. 2).

14 листопада 2013 року у приміщенні Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у м. Києві ОСОБА_6 надав пояснення про те, що зі ОСОБА_7 він познайомився у 2011 році через спільного знайомого ОСОБА_11 і всі вони спільно вирішили побудувати на належній ОСОБА_7 земельній ділянці будинок. Договір позики від 04 жовтня 2013 року укладений з метою врегулювання взаємовідносин сторін щодо будівництва будинку на земельній ділянці, що належала ОСОБА_7, за рахунок коштів ОСОБА_6, подальшого продажу будинку та поділу прибутку. Вказував, що у період з 04 по 07 жовтня 2013 року ОСОБА_7 проживав у будинку по АДРЕСА_2 у м. Києві з тіткою дружини ОСОБА_6 та її матір'ю за власним бажанням з метою переховування від ОСОБА_11 і жодні насильницькі дії до нього не застосувалися (а. с. 18, 19, т. 2).

Із протоколу допиту потерпілого ОСОБА_7 вбачається, що 04 жовтня 2013 року ОСОБА_6 разом з невідомими особами під психологічним тиском та з погрозою застосування насилля відвіз його до приватного нотаріуса, де ОСОБА_6 попередив його, щоб він не хвилювався та спокійно підписав всі документи, на запитання нотаріуса повинен відповісти, що всі документи читав та знайомий з їх змістом. У приватного нотаріуса підписав три документа, їх зміст не пам'ятає. Після чого ОСОБА_6 забрав у ОСОБА_7 всі документи, у тому числі на майно, та вони поїхали від нотаріуса. У будинку по АДРЕСА_2 у м. Києві його годували, не били, можливості вийти він не мав (а. с. 49−53, т. 2).

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно зі ст. 11 ЦПК суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Звертаючись до суду із зустрічним позовом, ОСОБА_7 посилався на вимоги ст. ст. 203, 215, ч. 1 ст. 231 ЦК України.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно з вимогами ч. ч. 1, 3 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з ч. 1 ст. 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Винна сторона (інша особа), яка застосувала фізичний або психічний тиск до другої сторони, зобов'язана відшкодувати їй збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

На підтвердження факту застосування з боку ОСОБА_6 насильства ОСОБА_7 посилається на існування кримінального провадження № 0013440 за заявою адвоката Ковальова М.О. та кримінального провадження № 0000694. Матеріали кримінального провадження складаються з пояснень сторін й жодній особі про підозру у вчиненні насильства чи інших протиправних дій в рамках кримінального провадження не повідомлено.

Відповідно до п. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Апеляційнім судом не надано оцінки тому факту, що позивач та відповідач визнали, що грошові кошти не передавалися ОСОБА_11 та ОСОБА_7 для будівництва житлового будинку з метою наступного його продажу. Кошти у борг ОСОБА_7 ОСОБА_6 надавалися. ОСОБА_6 сам підтвердив, що він надав кошти на будівництво житлового будинку на земельній ділянці, яка належить ОСОБА_7 Тому висновок суду першої інстанції про недійсність договору позики відповідають обставинами справи.

У частині часткового задоволення первісного позову апеляційним судом не встановлено фактичних обставин, не досліджено доказів та не надано цим доказам відповідної правової оцінки та не спростовано висновку суду першої інстанції. Тому рішення суду апеляційної інстанції належить скасувати, рішення суду першої інстанції - залишити в силі.

Керуючись ст. ст. 333, 335, 336, 339, 343, 344, 345, 349 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 10 вересня 2015 року, рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 08 червня 2015 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: П.О. Гвоздик
Судді: О.І. Євтушенко
Ю.Г. Іваненко
В.І. Мартинюк
О.М. Ситнік