У Х В А Л А

17 грудня 2015 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Лященко Н.П.,
Романюка Я.М.,
Сеніна Ю.Л.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 22 жовтня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа: Гуляйпільська міська рада Запорізької області про визнання майна спільною сумісною власністю, визнання права власності та визнання свідоцтва про право власності частково недійсним,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 19 травня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено: визнано житловий будинок АДРЕСА_1, що належав на праві власності ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок, виданого виконавчим комітетом Гуляйпільської міської ради Запорізької області 14 березня 2001 року, спільною сумісною власністю ОСОБА_6 та ОСОБА_4; визнано право власності за ОСОБА_6 на Ѕ частину спірного будинку та за ОСОБА_4 на Ѕ частину вищезазначеного житлового будинку; визнано частково недійсним свідоцтво про право власності на житловий будинок, видане виконавчим комітетом Гуляйпільської міської ради Запорізької області 14 березня 2001 року про право власності ОСОБА_6 на спірний будинок, в частині права власності на Ѕ частину вказаного житлового будинку.

Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 21 липня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 жовтня 2015 року, рішення Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 19 травня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4

У поданій до Верховного Суду України заяві про перегляд судового рішення ОСОБА_4 порушує питання про скасування ухвалених у справі рішень суду апеляційної та касаційної інстанцій з підстав, передбачених пунктами 1, 4 частини першої статті 355 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) - неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах та невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме: частини 1 статті 17 Закону України «Про власність».

Для прикладу наявності зазначених підстав подання заяви про перегляд судового рішення ОСОБА_4 посилається на ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 лютого 2012 року, 25 липня 2013 року та постанову Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що у допуску справи до провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

За положеннями пунктів 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах та невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

У справі про перегляд якої подано заяву, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції, з висновками якого погодився й суд касаційної інстанцій, виходив із того, що позивачем відповідно до статті 60 ЦПК України не надано доказів того, що спірне майно було придбане внаслідок спільної праці, а сам факт спільного проживання не є підставою для визнання права власності на половину майна.

Разом з тим в наданих як приклад неоднакового застосування норм матеріального права судових рішеннях, зокрема в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 лютого 2012 року та 18 березня 2015 року судами встановлено, що спірне майно придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї відповідно до статті 17 Закону України «Про власність» (чинного на момент виникнення правовідносин) є їх спільною сумісною власністю.

Аналогічний висновок міститься й у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року.

Отже, у справах наявні різні фактичні обставини, що не свідчить про неоднакове застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права.

За викладених обставин вважати заяву ОСОБА_4 обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 353, 355, 356, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску справи за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа: Гуляйпільська міська рада Запорізької області про визнання майна спільною сумісною власністю, визнання права власності та визнання свідоцтва про право власності частково недійсним до провадження Верховного Суду України відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає

Судді: Н.П. Лященко
Я.М. Романюк
Ю.Л. Сенін