АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 552/6068/15-ц Номер провадження 22-ц/786/3870/15Головуючий у 1-й інстанції Турченко Т. В. Доповідач ап. інст. Пікуль В. П.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2015 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого судді Пікуля В.П.,

суддів : Пилипчук Л.І., Панченка О.О.,

при секретарі Зеленській О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Полтави від 10 листопада 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання права власності на гараж,-

В С Т А Н О В И Л А :

У жовтні 2015 року позивач ОСОБА_2 звернулась в суд з позовом до відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання права власності на гараж, мотивуючи свій позов тим, що ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_5, який був її чоловіком.

Право власності на гараж спадкодавець ОСОБА_5 набув на підставі договору купівлі-продажу від 07.07.1972 року, який посвідчений секретарем виконавчого комітету Київської районної ради народних депутатів трудящих м. Полтави.

Законодавство, яке діяло на час виникнення права власності на гараж, не вимагало реєстрацію права власності на нерухоме майно в органах БТІ або інших державних органах, тому спадкодавець право власності не зареєстрував.

Тому договір купівлі-продажу гаражу від 07.07.1972 року не був зареєстрований в БТІ. Даний гараж є спільним майном подружжя: їй належить 1/2 частина нерухомого майна та 1/2 частини належали чоловіку ОСОБА_5

Після його смерті відкрилась спадщина у вигляді 1/2 частини гаражу, який розташований за адресою: АДРЕСА_2. Вона та її діти син ОСОБА_4 та донька ОСОБА_3 є спадкоємцями першої черги. Вона подала заяву про відкриття спадщини. 08.09.2015 року Першою полтавською державною нотаріальною конторою була відкрита спадкова справа №387/2015.

Вона фактично прийняла спадщину, так як вона володіла гаражем, утримувала його, здійснювала поточний ремонт, використовувала для власних потреб.

02.10.2015 року Перша полтавська державна нотаріальна контора винесла постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, так як, на думку нотаріальної контори, у неї відсутній належний правовстановлюючий документ на гараж.

Просила суд визнати за нею, ОСОБА_2 право власності на гараж, який розташований за адресою: АДРЕСА_2, а саме: гараж «г» площею 15,8 кв.м, погріб «г» площею 3,8 кв.м, оглядову яму «г1» площею 1,3 кв.м.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 10 листопада 2015 рокув задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання права власності на гараж - відмовлено за безпідставністю.

Не погодившись з зазначеним рішенням, ОСОБА_2 оскаржила його в апеляційному порядку.

Просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким її позов задовольнити повністю. Вважає, що рішення ухвалено судом з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи.

У судове засідання позивач не з'явилася, будучи належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи.

Відповідачі у судове засідання також не з'явилися, надавши суду заяви, у яких просять розглядати справу без їх участі.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до п.п. 3,4 ч.1 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 12 травня 1957 року ОСОБА_5 зареєстрував шлюб з ОСОБА_2 (а.с.4).

Від шлюбу мають двох дітей сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 5) та доньку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 6).

На підставі договору купівлі продажу від 07.07.1972 року, який посвідчений секретарем виконавчого комітету Київської районної ради народних депутатів трудящих м. Полтави (а.с. 8), ОСОБА_5 придбав сарай-гараж, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_5 помер (а.с. 3). Після його смерті відкрилася спадщина на майно, а саме на гараж за адресою: АДРЕСА_2.

Із матеріалів справи вбачається, що постановою від 2 жовтня 2015 року державним нотаріусом Першої полтавської державної нотаріальної контори відмовлено ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_3 у вчиненні нотаріальної дії - у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на гараж, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2.

Зокрема, нотаріусом встановлено, що до нотаріальної контори надійшли заяви ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_3 про видачу свідоцтв про право на спадщину за законом після померлого ОСОБА_5 на гараж, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2.

Як підставу у відмові у видачі свідоцтва про право на спадщину, нотаріус зазначила, що згідно довідки ПП Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» від 25.09.2015 року за № 8550, реєстрація права власності на спадкове майно на ім'я спадкодавця на проводилась. Спадкоємцями не надано документ, що стверджує право власності на спадкове майно.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив із того, що відповідачами право позивача порушено не було.

Крім того, у рішенні суду зазначено, що земля під збудований гараж позивачу не виділялася.

Проте, з таким висновком суду колегія суддів не може погодитися з наступних підстав.

Згідно із ст. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (2003 року), правила книги шостої ЦК України, застосовуються також до спадщини, яка відкрилася але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом.

За правилами п.1ч. 1 ст. 549 ЦК України (1963 року), чинної на час відкриття спадщини, спадкоємець вважається таким, що прийняв спадщину, якщо він протягом шести місяців з дня відкриття спадщини фактично вступив в управління або володіння спадковим майном.

Із постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 02 жовтня 2015 року вбачається, що сторони прийняли спадщину шляхом вступу в управління та володінням спадковим майном.

Факт вступу в управління та володіння спадковим майном спадкоємцями також підтверджується довідкою КП ЖЕО 2, відповідно до якої сторони на час відкриття спадщини проживали спільно із ОСОБА_5 за адресою:АДРЕСА_1.

Тобто, сторони, відповідно до чинного на час відкриття спадщини законодавства, вчинили дії, що свідчать про прийняття спадщини.

У п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» викладена правова позиція, відповідно до якої, свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. Особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження в разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину.

Відповідно до ст. ст. 25, 30, 346 ЦК України, листа Міністерства Юстиції України № 19-32/319 від 21 лютого 2005 року, у разі смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності на яке не проводилася і правовстановлюючий документ відсутній, питання про визначення належності цього майна попередньому власнику та наступного власника (спадкоємця) повинно вирішуватися в судовому порядку.

Тобто, у даному випадку відмова нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, свідчить про виникнення цивільно-правового спору, який підлягає розглядові у позовному провадженні.

Вирішуючи питання про доведеність та обґрунтованість заявлених позовних вимог колегія суддів приходить до такого висновку.

Як уже зазначалося, судом першої інстанції вірно встановлено, що на підставі договору купівлі продажу від 07.07.1972 року, який посвідчений секретарем виконавчого комітету Київської районної ради народних депутатів трудящих м. Полтави (а.с. 8), ОСОБА_5 придбав сарай-гараж, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2.

Вказаний договір був укладений із ОСОБА_8, яким сарай-гараж був побудований за дозволом виконавчого комітету Київської районної Ради депутатів трудящих (рішення № 115 від 8 квітня 1969 року).

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 1 липня 2004 року державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень.

За змістом ст. 3 зазначеного Закону право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з чинними нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою.

Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його будівництва, а не виникає у зв'язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого права, а не підставою його виникнення.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Крім того, згідно з частинами першою та другою статті 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

5 серпня 1992 року вперше на законодавчому рівні було встановлено порядок та умови прийняття в експлуатацію об'єктів будівництва постановою Кабінету Міністрів України від 5 серпня 1992 року № 449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів державного замовлення» (втратила чинність).

Тобто до 5 серпня 1992 року не передбачалась процедура введення нерухомого майна в експлуатацію при оформленні права власності.

З аналізу положень Конституції України та Цивільного кодексу України вбачається, що не потребує введення в експлуатацію нерухоме майно, збудоване до 5 серпня 1992 року, при набутті права власності на такі об'єкти.

Документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації.

Як вбачається з технічного паспорта, виготовленого на замовлення ОСОБА_2, спірний гараж побудований у 1969 році, а відмітки, що останній є самочинним будівництвом, відсутні (а.с. 9,10).

Відповідно до ст. 22 КпШС України, чинної на час укладення договору купівлі продажу гаража, майно набуте подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Враховуючи наведене, оскільки на день, коли попередній власник отримував дозвіл на будівництво гаража (08.04.1969 року) та був укладений договір купівлі продажу гаража (07.07.1972 року), не вимагалося введення в експлуатацію нерухомого майна, а виникнення права власності не пов'язувалося із його реєстрацією у ОСОБА_8 після будівництва гаражу (сарай-гараж) виникло право власності на гараж, яке відповідно до договору купівлі-продажу перейшло до ОСОБА_5, а також до ОСОБА_2, на праві спільної сумісної власності (ст. 22 КпШС України).

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що посилання суду у рішення на те, що земля позивачу під будівництво гаража не виділялася є безпідставним, оскільки дозвіл на будівництво гаража надавася ОСОБА_8, а відмітки, що останній є самочинним будівництвом у техпаспорті - відсутні.

Відповідно до ч. 1 ст. 529 ЦК України (1963 року), при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого.

Так як спадкоємці ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_4 прийняли спадщину у порядку ст. п.1ч. 1 ст. 549 ЦК України (1963 року) до них перейшло право на належну спадкодавцю частину спадкового майна.

Згідно поданих заяв ОСОБА_4 та ОСОБА_3 досягли згоди із позивачкою щодо поділу спадкового майна та отримали компенсацію частки вартості за гараж від ОСОБА_2

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку, щодо наявності підстав для визнання за ОСОБА_2 права власності на гараж який розташований за адресою: АДРЕСА_2, а саме: гараж «г», площею 15,8 кв.м, погріб «г», площею 3,8 кв.м, оглядова яма «г-1», площею 1,3 кв.м.

Таким чином, апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню із ухваленням нового про задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. 303, п.п.3,4 ч.1 ст. 309, ст.ст. 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 10 листопада 2015 року- скасувати та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання права власності на гараж- задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на гараж, який розташований за адресою: АДРЕСА_2, а саме: гараж «г», площею 15,8 кв.м, погріб «г», площею 3,8 кв.м, оглядова яма «г-1», площею 1,3 кв.м.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржено протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий суддя В.П. Пікуль

Судді: Л.І. Пилипчук

О.О. Панченко

Згідно оригіналу

суддя В.П. Пікуль