Справа №487/493/15-ц 16.10.2015 16.10.2015 16.10.2015
Провадження №22-ц/784/2509/15
Справа №487/493/15ц
Провадження № 22ц/784/2509/ 15 Головуючий у 1-ї інстанції Корнешова Т.В.
Доповідач в апеляційній інстанції Ямкова О.О.
У Х В А Л А

Іменем України

16 жовтня 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючої: Ямкової О.О.,

суддів: Кутової Т.З., Буренкової К.О.,

при секретарі: Харитоновій І.В.,

за участю: позивачки - ОСОБА_2,

представника відповідача - Дубинчук В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_2

на ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 21 вересня 2015 року

за її позовом

до Приватного акціонерного товариства

«Миколаївське обласне підприємство автобусних станцій»

(далі - ПрАТ «МОПАС»)

про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку

та відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 27 лютого 2015 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Ухвалено про поновлення ОСОБА_2 на посаді диспетчера ПрАТ «МОПАС». Стягнуто з ПрАТ «МОПАС» на користь ОСОБА_2 4 975 грн. 20 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу. В задоволенні вимог про відшкодування компенсації моральної шкоди відмовлено. Розподілені судові витрати.

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 8 квітня 2015 року апеляційна скарга ПрАТ «МОПАС» задоволена частково та ухвалено про зміну рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 27 лютого 2015 року в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Стягнуто з ПрАТ «МОПАС» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 22 грудня 2014 року по 27 лютого 2015 року у розмірі 3 154 грн. 91 коп. без утримання податку та інших обов'язкових платежів. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

7 вересня 2015 року ОСОБА_2 звернулася із заявою щодо ухвалення додаткового рішення, в якому просила стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 22 грудня 2014 року по 18 червня 2015 року у зв'язку з умисним невиконанням рішення суду, компенсацію моральної шкоди в розмірі 6 500 грн., витрати на правову допомогу, канцелярію, проїзд, друк матеріалів в розмірі 3 500 грн., індексацію за час затримки в сумі 600 грн. та повернути кошти за листами непрацездатності без утримання коштів.

17 вересня 2015 року ОСОБА_2 доповнила свою заяву та просила також скасувати наказ №140-к від 19 червня 2015 року про переміщення та поновити наказ №137-к від 18 червня 2015 року про її поновлення на роботі на виконання рішення суду.

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 21 вересня 2015 року в задоволенні заяви ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати ухвалу суду та прийняти рішення відповідно до чинного законодавства, посилаючись на те, що судом неповно з'ясовані усі обставини справи, та його висновки ним не відповідають.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які приймають участь у справі, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення, суд першої інстанції керувався тим, що ним вирішені усі позовні вимоги і питання щодо судових витрат. Підстав для перегляду судового рішення шляхом ухвалення додаткового рішення не має.

З такими висновками суду слід погодитися.

Так, порядок ухвалення судових рішень урегульований Цивільним процесуальним кодексом України, а тому подання заяви про ухвалення додаткового рішення має відбуватися з дотриманням певних умов. Зокрема, частиною 1 статті 220 ЦПК України передбачено чіткий перелік умов, за яких може бути ухвалено додаткове рішення суду без зміни його змісту та вирішення позовних вимог іншим шляхом.

Між тим, із змісту заяви вбачається, що ОСОБА_2 не згодна з ухваленим судом рішенням від 27 лютого 2015 року в частині відмови у задоволенні її позовних вимог про відшкодування компенсації моральної шкоди.

За такого, апелянту слід було оскаржити в апеляційному порядку рішення суду від 27 лютого 2015 року, а не просити місцевий суд внести до нього зміни шляхом ухвалення додаткового рішення.

Також позивачка просить скасувати накази, та стягнути додаткові суми, у зв'язку з несвоєчасним виконанням рішення суду.

Однак, ці вимоги не були предметом судового розгляду, а тому не можуть бути підставою для ухвалення додаткового рішення.

Окрім цього, ОСОБА_2 просила суд першої інстанції про ухвалення додаткового рішення в частині зміни періоду стягнення середнього заробітку.

Між тим, ця частина судового рішення була змінена за рішенням суду апеляційної інстанції, а тому у суду першої інстанції не має повноважень щодо вирішення цих питань, так як такі питання розглядаються судом, який ухвалив рішення, тобто апеляційним судом.

Тому, доводи позивачки щодо підстав ухвалення додаткового рішення є помилковим тлумаченням ним діючого законодавства, а висновок суду щодо відсутності умов для його ухвалення відповідає нормам матеріального і процесуального права.

Отже, підстав для скасування ухвали суду, колегія суддів не вбачає.

Інші доводи апелянта стосуються оспорювання ним ухваленого судом рішення, яке ним у встановленому порядку не оскаржено, та набрало законної сили.

Керуючись статтями 303, 307, 312, 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, а ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 21 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуюча Судді