У х в а л а

іменем україни

10 грудня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Мостової Г.І.,

суддів: Кузнєцова В.О.,

Наумчук М.І.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Великокучурівської сільської ради Сторожинецького району Чернівецької області про визначення часток у спільному майні подружжя, визнання недійсними рішення органу місцевого самоврядування та свідоцтва про право власності на нерухоме майно, за касаційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - на рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 09 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Чернівецької області від 19 серпня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з указаним позовом, який обґрунтовувала тим, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у шлюбі з 25 вересня 1987 року по 12 березня 2007 року.

За час шлюбу у 1992 році сторонами придбано житловий будинок, який знаходиться по АДРЕСА_1, однак право власності було зареєстровано за ОСОБА_3 Вважала, що вказане нерухоме майно є спільною сумісною власністю подружжя.

Посилаючись на вказані обставини, позивач ОСОБА_2 просила: визнати недійсним рішення Виконавчого комітету Великокучурівської сільської ради Сторожинецького району від 18 серпня 2006 року №52; визнати недійсним свідоцтво про право власності на вказаний будинок, яке видане Великокучурівською сільською радою Сторожинецького району Чернівецької області від 05 жовтня 2006 року серії НОМЕР_1; визначити частки у праві власності на житловий будинок, який знаходиться по АДРЕСА_1 із належними до нього господарськими будівлями та спорудами, що складається із житлового будинку літ. «А», гаражу літ. «Б», навісу літ. «В», вбиральні літ. «Г», криниці 1, огорожі 2 по Ѕ частини кожній із сторін.

Рішенням Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 09 липня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Чернівецької області від 19 серпня 2015 року, позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано частково недійсним рішення Виконавчого комітету Великокучурівської сільської ради Сторожинецького району Чернівецької області від 16 серпня 2006 року № 52 в частині оформлення права власності на Ѕ частини житлового будинку з надвірними спорудами за ОСОБА_3, який розташований по АДРЕСА_1.

Визнано частково недійсним свідоцтво про право власності на Ѕ частини вказаного нерухомого майна, виданого 05 жовтня 2006 року на ім'я ОСОБА_3

Визначено за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 по Ѕ частині вказаного господарства. Вирішено питання про стягнення судового збору.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - порушує питання про скасування оскаржуваних рішень судів із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановленні в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у шлюбі з 25 вересня 1987 року по 12 березня 2007 року, що підтверджується витягом з державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища (а. с. 7).

За час шлюбу в 1992 році сторонами придбано житловий будинок, який знаходиться по АДРЕСА_1, що підтверджується договором купівлі-продажу від 12 серпня 1992 року (а. с. 11).

Рішенням Виконавчого комітету Великокучурівської сільської ради Сторожинецького району Чернівецької області від 16 серпня 2006 року № 52 оформлено право приватної власності на житловий будинок літ. «А» та прилеглі до нього господарські будівлі та споруди за громадянином ОСОБА_3 (а. с. 98, 99).

На підставі вказаного рішення органу місцевого самоврядування ОСОБА_3 05 жовтня 2006 року отримав свідоцтво про право власності на вказане нерухоме майно серії НОМЕР_1 (а. с. 9).

22 січня 2007 року ОСОБА_3 зареєстрував своє право власності на вказане нерухоме майно, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майна від 22 січня 2007 року № 13298311 (а. с. 10).

Згідно частини 1 статті 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Отже, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності, а за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю, при цьому тягар доказування, що вказане майно не належить до спільної сумісної власності, покладається на того з подружжя, хто набув спірне майно за кошти, що належали йому особисто.

Згідно із ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішено судом (ст. 71 СК України).

У справі, яка переглядається, суди попередніх інстанцій, встановивши, що вказаний житловий будинок із господарськими будівлями придбаний сторонами під час шлюбу, правильно вважали, що такий є спільною сумісної власністю та обґрунтовано визначили по Ѕ частини кожному із них.

При цьому судами, відповідно до Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року, чинної на час укладення договору купівлі-продажу спірного будинку, правильно вказано, що право власності на будинковолодіння, яке розташоване в сільському населеному пункті, не підлягало реєстрації, а також за змістом ст. 128, ч. 3 ст. 240 ЦК Української РСР 1963 року, право власності в набувача майна за договором виникало з моменту передачі речі.

Також колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для застосування позовної давності до вимог позивача, оскільки, як встановлено судами, про порушення свого права позивач дізналася у 2013 року, після того, як шлюб було розірвано та відповідач відмовився добровільно провести поділ спірного майна.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалено з додержанням норм процесуального та матеріального права, підстав для їх зміни або скасування не встановлено.

Доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують та зводяться до переоцінки доказів, що не відповідає вимогам ст. 335 ЦПК України, оскільки суд касаційної інстанції позбавлений можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - відхилити.

Рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 09 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Чернівецької області від 19 серпня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Г.І. Мостова

Судді: В.О. Кузнєцов

М.І. Наумчук