У х в а л а

іменем україни

2 грудня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І., Хопти С.Ф., Черненко В.А.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: Кіровоградська міська рада, публічне акціонерне товариство «Альфа Банк», ОСОБА_3, про вселення, зобов'язання передати квартиру та не чинити перешкоди у її користуванні, виселення; за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа - Кіровоградська міська рада, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, за касаційною скаргою ОСОБА_1, поданою його представником ОСОБА_4, на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 26 лютого 2015 року та ухвалу апеляційного суду Кіровоградської області від 28 травня 2015 року, -

в с т а н о в и л а:

У квітні 2012 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом, в якому просив витребувати з незаконного володіння відповідача квартиру АДРЕСА_1 на підставі ст. 388 ЦК України, вселити його у цю квартиру та виселити з неї ОСОБА_2; зобов'язати ОСОБА_2 не створювати йому перешкоди у користуванні спірною квартирою.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що у 2006 році на підставі підробленого рішення суду його було знято з реєстрації за постійним місцем проживання у зазначеній квартирі. У подальшому, без його відома, квартира була приватизована його матір'ю ОСОБА_5 та братом ОСОБА_3 та за договором купівлі-продажу від 12 вересня 2006 року продана ОСОБА_2 Рішенням апеляційного суду Кіровоградської області від 22 березня 2013 року визнано недійсними та скасовано розпорядження Кіровоградської міської ради від 21 серпня 2006 року № 41505 про передачу спірної квартири у власність ОСОБА_5 та ОСОБА_3 та свідоцтво про право власності на вказану квартиру. На його думку, незаконним зняттям його з реєстрації та приватизацією квартири було порушено його право користування спірною квартирою як житлом. Також зазначав, що всі наступні правочини щодо її відчуження є незаконними.

У травні 2013 року ОСОБА_2 звернулась до суду з зустрічним позовом про усунення перешкод у користуванні власністю, визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.Посилалсась на те, що ОСОБА_1не був і не є членом її сім'ї, а тому після відчуження їй квартири його матір'ю та братом, він втратив право користування квартирою. Крім того, реєстрація ОСОБА_1 за постійним місцем проживання у спірній квартирі, не поновлена.

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 29 жовтня 2013 року у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 та зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Кіровоградської області від 26 грудня 2013 року рішення суду першої інстанції скасовано в частині вирішення первісного позову з ухваленням в цій частині нового рішення, яким позов задоволено частково.

Витребувано спірну квартиру із володіння ОСОБА_2 та передано її ОСОБА_1

Виселено ОСОБА_2 із зазначеної квартири.

У задоволенні вимог ОСОБА_1 про його вселення в квартиру відмовлено.

Рішення суду в частині відмови у задоволенні зустрічного позову про усунення перешкод у користуванні власністю залишено без змін.

Ухвалою Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 4 червня 2014 року, рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 29 жовтня 2013 року та рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 26 грудня 2013 року скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 26 лютого 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Кіровоградської області від 28 травня 2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено.

Визнано ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить вказані судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити, у задоволенні зустрічного позову відмовити.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні первісного позову та задовольняючи зустрічний позов, виходив із того, що ОСОБА_1 не має права на витребування спірної квартири на підставі ст. 388 ЦК України та у зв'язку з набуттям на неї права власності ОСОБА_2 він втратив право користування спірною квартирою.

Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції, при цьому зазначив, що позов ОСОБА_1 задоволенню не підлягає, оскільки на даний час власником спірної квартири є ОСОБА_2, а зустрічний позов підлягає задоволенню на підставі ст.ст. 321, 391 ЦК України.

Проте повністю погодитись з такими висновками судів не можна з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Вказаним вимогам закону судове рішення не відповідає.

Згідно з ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до змісту положень статей 11, 15 ЦК України цивільні права і обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів встановлений статтею 16 ЦК України.

Особа, право якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Як правило, спосіб захисту порушеного права визначено законом.

Судом установлено, що ОСОБА_5 та членам її сім'ї, дітям - ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на підставі ордера від 25 березня 1983 року № 1058 було надано у користування квартиру АДРЕСА_1, якій рішенням виконавчого комітету Кіровоградської міської ради № 58 від 21 січня 1985 року присвоєно нову адресу - АДРЕСА_1.

Розпорядженням виконкому Кіровоградської міської ради від 21 серпня 2006 року № 41505 вищевказана квартира була безоплатно передана у спільну часткову власність ОСОБА_5 та ОСОБА_3, на ім'я яких Кіровоградською міською радою видане свідоцтво про право власності від 21 серпня 2006 року № 41505, яке зареєстроване обласним комунальним підприємством «Кіровоградське обласне бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості» 23 серпня 2006 року за № 15829060.

12 вересня 2006 року між ОСОБА_3, який діяв від свого імені та за довіреністю від імені ОСОБА_5, та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу, за яким остання набула право власності на квартиру АДРЕСА_1.

Рішенням апеляційного суду Кіровоградської області від 22 березня 2013 року, яке набрало законної сили, зазначене вище розпорядження міської ради та свідоцтво про право власності на квартиру визнано недійсним.

У визнанні недійсним договору купівлі-продажу квартири від 12 вересня 2006 року відмовлено.

Цим рішенням також встановлено, що члена сім'ї наймача - ОСОБА_1 було незаконно, з використанням підробленого рішення суду, знято з реєстраційного обліку за місцем проживання та, приватизацією квартири № 165 по АДРЕСА_1 у м. Кіровограді, позбавлено права на житло.

Статтею 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користуватися жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, виходив із того, що позивач не був власником спірної квартири, не мав права володіння нею, а крім того договір купівлі - продажу спірної квартири не оспорений, є дійсним та зареєстрований порядку, встановленому законом.

З таким висновком суду погодився й суд апеляційної інстанції.

Таким чином, суди, відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні позову, у порушення ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України не визначились з характером спірних правовідносин та правовою нормою, яка підлягає застосуванню до них, не звернули уваги, що предметом первісного позову є усунення перешкод у здійсненні права ОСОБА_1 користування спірною квартирою, не врахували, що відповідно до вимог ст. 396 ЦК України, згідно з якою особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу, тобто позов заявлено щодо відновлення порушеного права позивача.

Суди не врахували, що ОСОБА_1 набув право звернення до суду за захистом свого інтересу, пов'язаного з отриманням ОСОБА_2 права власності на спірне майно, та передчасно відмовили у задоволенні його позову.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд має сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, сприяти здійсненню особам, які беруть участь у справі, в реалізації їхніх прав. Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційної гарантією (ст. 129 Конституції України).

Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 1 ст. 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суди, задовольняючи зустрічний позов, виходили із того, що ОСОБА_2 є власником спірної квартири.

Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Власник майна, згідно ст. 391 ЦК України, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Проте, суди попередніх інстанцій, такого висновку дійшли передчасно, оскільки рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 11 грудня 2012 року та рішенням апеляційного суду Кіровоградської області від 22 березня 2013 року, які набрали законної сили, встановлено, що позивач протиправно позбавлений права користування спірним житлом.

Судом не враховано, що на час звернення до суду право ОСОБА_1 на проживання у спірній квартирі та його реєстрація в ній не поновлена, тобто права власника спірної квартири ним не порушені, та дійшли передчасного висновку про задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 з підстав, визначених ст. ст. 321, 391 ЦК України та ст. 150 ЖК України.

Висновки суду ґрунтуються на припущеннях, що відповідно до вимог ч. 4 ст. 60 ЦПК України є неприпустимим.

Таким чином суд не дотримався встановленого ст. 212 ЦПК України принципу оцінки доказів, відповідно до якого суд на підставі всебічного, повного й об'єктивного розгляду обставин справи аналізує і оцінює докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін.

За таких обставин ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав, передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1, подану його представником ОСОБА_4, задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Кіровоградської області від 28 травня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко