У х в а л а

іменем україни

16 грудня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.,

суддів: Євтушенко О.І., Мартинюка В.І.,

ЗавгородньоїІ.М., Ситнік О.М.,-

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя та визнання права власності на Ѕ частину будинку, за позовом третьої особи із самостійними вимогами ОСОБА_5 до ОСОБА_4, ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу та визнання будинку спільним сумісним майном, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Котелевського районного суду Полтавської області від 14 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 20 липня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про поділ майна та визнання права власності на Ѕ частину будинку, посилаючись на те, що з літа 2008 року до лютого 2012 року вона перебувала з відповідачем у фактичних шлюбних відносинах, за час яких вони за спільні кошти, на земельних ділянках, що перебувають у їх особистій власності, здійснили будівництво жилого будинку АДРЕСА_1, який є їх спільною сумісною власністю, проте відповідач не визнає її право на частину вказаного будинку.

Третя особа, ОСОБА_5, звернулася до суду із самостійними вимогами до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім'єю без

реєстрації шлюбу та визнання будинку спільним сумісним майном.

Позовні вимоги мотивувала тим, що після розірвання шлюбу з відповідачем у 2005 році вона продовжувала проживати з ним однією сім'єю без реєстрації шлюбу й спільно з відповідачем вони побудували спірний будинок.

Рішенням Котелевського районного суду Полтавської області від

14 квітня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 20 липня 2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_3 та позову ОСОБА_5 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення Котелевського районного суду Полтавської області від 14 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 20 липня 2015 року скасувати, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права, та ухвалити у справі нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК Українипідставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Ухвалюючи рішення та відмовляючи в задоволенні позовів, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із безпідставності та недоведеності як вимог ОСОБА_3 так і вимог

ОСОБА_5

Судами встановлено, що згідно з рішеннями Котелевської селищної

ради Полтавської області від 16 квітня 2008 року та від 18 листопада

2008 року, ОСОБА_4 були передані у приватну власність земельні ділянки по АДРЕСА_1 площею 0,15 га для будівництва та обслуговування жилого будинку та 0,175 га для ведення особистого селянського господарства відповідно.

За договором дарування від 4 липня 2009 року ОСОБА_4 подарував земельну ділянку площею 0,175 га позивачу ОСОБА_3

Рішенням виконавчого комітету Котелевської селищної ради Потавської області № 316 від 2 грудня 2008 року, на підставі заяви

ОСОБА_4 від 18 листопада 2008 року, узаконено самочинне будівництво

жилого будинку АДРЕСА_1.

Згідно з ч. 1 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану.

У відповідності до вимог ст. 60 СК Українимайно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на

праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

У п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його

недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснено, що при застосуванні ст. 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

З урахуванням зазначеного, вирішуючи спір про поділ майна, необхідно установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з'ясувати час та джерела його придбання, а вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім'єю; спільний побут; взаємні права та обов'язки (ст. ст. 3, 74 СК України).

За правилами ст. ст. 70, 71 СК України уразі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси

дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що ст. 74 СК Українипоширюється на правовідносини між чоловіком та жінкою, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, і для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім'ї. Тоді як ст. 60 СК України презюмує, що майно, набуте під час шлюбу, належить чоловікові і жінці на праві спільної сумісної власності.

Згідно зі ст. ст. 57, 58 ЦПК України доказами вважаються будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказі, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Установлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_3 зазначала, що спірний будинок було збудовано разом з відповідачем за спільні кошти і спільною працею у період проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу. Крім того, таке будівництво здійснено як на належній ОСОБА_4 земельній ділянці так і на її власній земельній ділянці, яку їй подарував відповідач, й лише після оформлення права власності на вказані земельні ділянки.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_3, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов висновку про те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених позовних вимог.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_5 та ОСОБА_4

перебували у зареєстрованому шлюбі з 4 серпня 1990 року до 6 квітня

2005 року (а.с.59).

Рішенням Котелевського районного суду Полтавської області від

1 грудня 2008 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про стягнення аліментів на утримання повнолітніх дітей, які продовжують навчання, було встановлено, що з 2005 року до грудня 2010 року ОСОБА_5 не проживала спільно з відповідачем, мала низький дохід, у зв'язку з чим самостійно не могла утримувати дорослих дітей, та потребувала допомоги зі сторони їх батька. Відповідач, визнавши позов частково, пояснював, що не має змоги надати матеріальну допомогу в заявленому ОСОБА_5 розмірі, оскільки він перебуває у фактичних шлюбних відносинах з іншою жінкою.

Згідно з ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді справи, у якій беруть участь ті самі особи, або особи щодо яких встановлено ці обставини.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_5, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив із того, що посилання позивача на те, що вони з відповідачем після розірвання шлюбу залишились проживати однією сім'єю та разом за спільні кошти будували будинок спростовується зібраними у справі доказами, зокрема викладеним вище.

У той же час із рішення Котелевського районного суду Полтавської області від 1 грудня 2008 року не вбачається, що ОСОБА_4 у 2008 році жив однією сім'єю без реєстрації шлюбу саме з ОСОБА_3

Такі висновки судів є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судами не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Згідно зі ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Наведені у касаційній скарзі доводи висновків судів не спростовують.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що ухвалені у справі судові рішення відповідають вимогам чинного законодавства щодо законності й обґрунтованості та підлягають залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 337, 345 ЦПК України, колегія суддів Судової палати

у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Котелевського районного суду Полтавської області від 14 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від

20 липня 2015 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий П.О. Гвоздик

Судді: О.І. Євтушенко

І.М. Завгородня

В.І. Мартинюк

О.М. Ситнік