Справа № 569/1364/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 вересня 2015 року Рівненський міський суд Рівненської області

в складі головуючого судді: Рудики Л.Д.,

при секретарі: Прокопчук Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Рівне справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Перша Рівненська державна нотаріальна контора про визнання договору недійсним,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Перша Рівненська державна нотаріальна контора про визнання договору недійсним. В обґрунтування позову вказує, що 20 жовтня 2008 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 був укладений договір про поділ спільного майна подружжя, а саме квартири АДРЕСА_1. Згідно з п.2 Договору у власність позивача та у власність ОСОБА_4 перей шло по1/2 частини вказаної квартири. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер. Позивачу стало відомо, що майно яке належало на праві власності ОСОБА_4, в тому числі і спірну квартиру, останній заповідав для відповідача - ОСОБА_2 Позивач вважає, що договір укладений та посвідчений відповідачем в порушення норм чинного законодавства, а відтак є недійсним. Квартира, що стала предметом поділу належить позивачу на праві особистої приватної власності, так як була ними придбана за її власні кошти. Просить визнати недійсним договір про поділ спільного майна подружжя від 20 жовтня 2008 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_4, посвідченого 20 жовтня 2008 року державним нотаріусом Першої Рівненської державної нотаріальної контори Любинською Л.І.

Позивач ОСОБА_1 та представник позивача ОСОБА_6 в судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав викладених в позовній заяві та додаткових поясненнях просили їх задоволити.

Відповідач ОСОБА_2 та представник відповідача ОСОБА_7 в судовому засіданні позовні вимоги не визнали повністю з підстав викладених в запереченнях просили відмовити в задоволенні позову за його безпідставністю.

Представник третьої особи в судове засідання не з"явився, подав до суду заяву в якій просив справу слухати у відсутність представника.

Заслухавши пояснення позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_6, відповідача ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_7, допитавши свідків, дослідивши документи і матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши обставини, якими сторони обґрунтовують свої вимоги та заперечення, давши оцінку доказам, що мають значення для справи, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги необґрунтовані, недоведені, а тому не підлягають до задоволення.

Судом встановлено, що 20 жовтня 2008 року між позивачем та ОСОБА_4, як подружжям, було укладено договір про поділ спільного майна подружжя. За умовами наведеного договору між вказаним подружжям було поділено квартиру АДРЕСА_1 в розмірі по ? частки кожному із подружжя.

Як вбачається із свідоцтва про одруження НОМЕР_1 та свідоцтва про розірвання шлюбу Серії НОМЕР_2 ОСОБА_1 та ОСОБА_4 перебували в зареєстрованому шлюбі з 25 серпня 1958 року до 18 лютого 2014 року.

21 квітня 1972 року рішенням Рівненського міськвиконкому за № 12 було затверджено створення житлово-будівельного кооперативу «Прогрес».

Перебуваючи у шлюбі ОСОБА_1 відповідно до довідки № 1 виданої ЖБК «Прогрес» стала членом вказаного кооперативу та отримала квартиру АДРЕСА_1. Пайовий внесок за квартиру в сумі 8105 крб. ОСОБА_1 сплачено повністю 01 січня 1990 року.

Твердження ОСОБА_1, що квартира придбана за її власні кошти і за позичені у сестри 6500 крб. спростовується показами свідків та оглянутою в судовому засіданні пенсійною справою.

Значну суму коштів для сплати пайових внесків заробив саме ОСОБА_4, оскільки тривалий час працював на Львівському мотозаводі. Вказані обставини повністю стверджуються оглянутою в судовому засіданні пенсійною справою № 151147 покійного ОСОБА_4, з якої достовірно вбачається, що в період з 17 вересня 1970 року по 28 липня 1975 року він працював на вказаному заводі. Дані доводи підтверджені й трудовою книжкою наявною у пенсійній справі.

Наведені записи у пенсійній справі повністю узгоджуються із показами свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_10, які вказали, що ОСОБА_4 працював на Львівському мотозаводі з метою заробити кошти для сплати пайових внесків за квартиру, про що їм безпосередньо говорив сам ОСОБА_4

Свідок ОСОБА_10 ствердив, що кошти у ОСОБА_4 були на квартиру і він сплачував пайові внески.

Дані обставини вказують на те, що згадана квартира належала позивачу та спадкодавцеві - ОСОБА_4 на праві спільної сумісної власності.

Статтею 22 Кодексу про шлюб та сім'ю, який діяв на момент виникнення правовідносин, передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Аналогічні положення містить й ст. 60 СК України, відповідно до частини першої якої майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляду за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку.

Згідно ст. 15 Закону України «Про власність», який діяв на момент виникнення спірних правовідносин та п. 5-1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування законодавства про житло-будівельні кооперативи» від 18 вересня 1987 року за № 9 член ЖБК, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, надану йому в користування, набуває право власності на квартиру і вправі розпоряджатись нею на свій розсуд - продавати, заповідати, обмінювати, в тому числі на інше жиле приміщення у будинку державного або громадського житлового фонду чи іншого ЖБК, на жилий будинок (частину будинку), що належить громадянину на праві власності і вчиняти відносно неї інші угоди, що не заборонені законом.

Пунктом 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування законодавства про житло-будівельні кооперативи» від 18 вересня 1987 року за № 9 передбачено, що при розгляді спорів про поділ квартири між подружжям, яке розлучилося, судові слід керуватися ст.146 ЖК України , ст.15 Закону "Про власність" , п.43 Примірного статуту ЖБК і чинним законодавством про шлюб та сім'ю статті 22, 24, 28, 29 КпШС України, враховуючи таке: пай, внесений подружжям в ЖБК у період сумісного проживання за рахунок спільних коштів, а також за рахунок коштів, подарованих подружжю або одержаних ним у позичку, а після повної сплати пайового внеску - квартира, є їх спільним майном і підлягає поділу на загальних підставах.

У зв'язку із викладеним, квартира АДРЕСА_1 була об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, а саме - позивача та спадкодавця ОСОБА_4

Позивачем не доведено, що спірна квартира була придбана з розрахунку на трьох осіб, або того, що хтось інший крім подружжя ОСОБА_1 сплачував пайові внески за квартиру, зокрема мати позивача чи сестра позивача.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_11, та ОСОБА_12 суду показали, що ОСОБА_1 були звичайною сім'єю і в 1975 році вселились в квартиру АДРЕСА_1.

Суд, критично оцінює покази свідка ОСОБА_13, яка суду показала, що є рідною сестрою позивача ОСОБА_1 і в 1972 році позичила останній гроші для сплати пайових внесків за квартиру, оскільки є заінтересованою особою, заявленою для допиту ОСОБА_1

Надані суду ксерокопії розписок про надання позики позивачу ОСОБА_13 для сплати пайових внесків за спірну квартиру є неналежними та недопустими доказами по справі, тому суд не приймає їх до уваги.

Оригінали вказаних розписок суду для огляду не надавались.

Крім того про безпідставність позову свідчить й те, що ОСОБА_4, позивач чи її родичі не ставили під сумнів договір про поділ майна (квартири) подружжя. Натомість лише після смерті ОСОБА_4 виникло питання про визнання договору про поділ спільного майна подружжя недійсним.

Факт того, що свою частину квартири ОСОБА_4 планував подарувати або відчужити ОСОБА_2 підтверджується заповітом від 26 лютого 2003 року та згодом від 20 серпня 2013 року, яким розпорядився про перехід його майна вразі смерті відповідачу. Таку його волю підтверджували в суді й допитані свідки ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_10, які вказували на те, що ОСОБА_4 за свого життя завжди висловлював позицію, що залишить після своєї смерті майно відповідачу ОСОБА_2

Долею та життям спадкодавця цікавилася саме відповідач, що зокрема було підтверджено свідками й зі сторони позивача. Саме відповідач здійснила поховання спадкодавця, зокрема, з метою чого отримувала кошти на поховання.

Відповідно до вимог ст. 69 СК України дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений.

Частиною першою ст. 70 СК України визначено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Частиною першою ст. 356 ЦК України передбачено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. І навпаки ч.1 ст. 368 ЦК України встановлено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною власністю.

За приписами ст.ст. 368 - 370 та 372 ЦК України співвласник має право на визначення своєї частки у спільному майні. При цьому, в разі визначення частки з майна або його поділу, вважається, що частки співвласників є рівними.

Таким чином, сторони за спірним договором про поділ спільного майна подружжя, а саме позивач та спадкодавець - ОСОБА_4 діючи у спосіб передбачений законом та маючи на те відповідні права, з дотриманням закону уклали такий договір. Оскільки, майно, яке було предметом такого договору, було спільним сумісним майном такого подружжя, а подружжя мало право на укладення такого правочину.

Крім того, суд звертає увагу на те, що позивач пропустила строк позовної давності для звернення до суду про визнання недійсним договору про поділ спільного майна подружжя від 20 жовтня 2008 року, який сплинув у 2011 році, так як строк загальної позовної давності встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ст.ст.10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, та доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виникає спір.

Надаючи оцінку усім зібраним по справі доказам у їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позивачем жодним належним та допустимим доказом не підтверджено, що квартира АДРЕСА_1 є її особистою приватною власністю та остання не підлягала поділу під час укладення договору про поділ спільного майна подружжя, тому у задоволенні позову слід відмовити у зв'язку з недоведеністю та безпідставністю позовних вимог

Керуючись ст.ст. 60, 213, 215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Перша Рівненська державна нотаріальна контора про визнання договору недійсним - відмовити за безпідставністю та недоведеністю позовних вимог.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду Рівненської області через Рівненський міський суд протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя -