АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Гаращенка Д.Р.

суддів - Ратнікової В.М., Соколової В.В.

при секретарі - Івановій А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 17 квітня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 17 квітня 2015 року подання старшого державного виконавця відділу ДВС Оболонського районного управління юстиції у м. Києві про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_3. задоволено. Тимчасово обмежено ОСОБА_1. у праві виїзду за межі України до виконання зобов'язань згідно з рішенням Бердичівського міськрайонного суду від 23 червня 2009 року № 2-1472/09 про стягнення з нього на користь ОСОБА_2 суми боргу.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою, ОСОБА_1. подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на її незаконність та необґрунтованість, на неповне з'ясування судом обставин, які мають значення для справи, грубе порушення норм матеріального та процесуального права просив її скасувати та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні подання.

В обґрунтування апеляційної скарги, ОСОБА_1. вказував, що суд першої інстанції незаконно задовольнив подання державного виконавця, оскільки воно не обґрунтоване, не наведено доказів ухилення від виконання ним зобов'язань. Крім того, апелянт наголошує, що державний виконавець проводив листування з ним, вказуючи невірну адресу, походження якої йому невідоме. Не відповідають дійсності і доводи подання державного службовця, що апелянт відмовлявся вказувати своє місце перебування в телефонному режимі.

У судовому засіданні ОСОБА_1. апеляційну скаргу підтримав та просив суд її задовольнити.

Інші учасники судового процесу та їх представники у судове засідання не з'явилися, належним чином були повідомлені про дату, час та місце апеляційного розгляду, тому розгляд справи за апеляційною скаргою, на підставі ч. 2 ст. 305 ЦПК України, проведено за їх відсутності.

Справа № 756/4703/15-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/8108/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Шумейко О.І.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Гаращенко Д.Р.
Вислухавши доповідь судді Гаращенка Д.Р., пояснення апелянта, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.

Задовольняючи подання, суд першої інстанції виходив з того, що боржник ОСОБА_1. ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням суду, на підставі якого виданий 14 квітня 2010 року Бердичівським міськрайонним судом виконавчий лист № 2-1472 про стягнення боргу з нього на користь ОСОБА_2, вжиті державним виконавцем заходи, спрямовані на виконання рішення суду, зокрема, арешт майна боржника, з'ясування майнового стану, виклик для дачі пояснень, не досягли бажаного результату, а саме: виконання рішення суду. Крім того, державному виконавцю не вдається з'ясувати адресу проживання

боржника на території міста Києва. Постанова державного виконавця про примусовий привід також залишається без виконання.

Колегія суддів не може погодитися з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Відповідно до ст. 13 Загальної декларації прав людини кожна людина має право вільно пересуватися й обирати собі місце проживання в межах будь-якої держави. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну, і повертатися у свою країну.

Закон України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв'язання спорів у цій сфері.

Статтею 6 даного Закону встановлено вичерпний перелік підстав для тимчасових обмежень у праві виїзду громадян України за кордон, зокрема, коли громадянин України ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи), - до виконання зобов'язань.

Примусове виконання рішень судів в Україні покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначені у Законі України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 р. № 606-XIV.

За змістом п.18 ч.3 ст.11 вказаного Закону державний виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника-фізичної особи або керівника боржника-юридичної особи за межі України - до виконання зобов'язань за рішенням.

Виходячи з викладеного, законом встановлено можливість тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявності факту невиконання зобов'язань, а при ухиленні боржника від їх виконання. Право державного виконавця на звернення з поданням до суду про тимчасове обмеження права виїзду за межі України виникає винятково у випадку доведення фактів умисного ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням суду зобов'язань.

Під ухиленням боржника від виконання зобов'язань, покладених рішенням суду, слід розуміти будь-які свідомі діяння ( дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов'язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов'язок у нього є всі реальні можливості і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об'єктивні обставини.

Поряд з цим, про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов'язків у виконавчому провадженні може свідчити невиконання ним своїх обов'язків, передбачених ч.6 ст.12 Закону України «Про виконавче провадження», зокрема, утримання від вчинення дій, які унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; не надання у строк, встановлений державним виконавцем, достовірних відомостей про свої доходи та майно, у тому числі про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах; своєчасна явка за викликом державного виконавця; письмове повідомлення державному виконавцю про майно, що перебуває в заставі або в інших осіб, а також про кошти та майно, належні боржникові від інших осіб.

Вирішення судом питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України врегульовано статтею 377-1 ЦПК України.

Так, відповідно до ч.1 ст. 377-1 ЦПК України питання про тимчасове обмеження боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця, погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби.

Державний виконавець обґрунтовував своє подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України тим, що відділом ДВС Оболонського районного управління юстиції проводиться примусове виконання виконавчого листа № 2-1472, виданого Бердичівським міськрайонним судом 14 квітня 2010 року про стягнення боргу з ОСОБА_1. на користь ОСОБА_2 Боржник ухиляється від добровільного виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням суду, зокрема, у встановлені строки заборгованість не погашає, за викликом державного виконавця для дачі пояснень не з'являється, в телефонному режимі відмовляється з'явитися до державного виконавця та повідомити своє місце проживання.

Як вбачається з матеріалів справи, постановою державного виконавця від 09 січня 2014 року відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа №2-1472, виданого 14.04.2010 року Бердичівським міськрайонним судом, про стягнення з ОСОБА_1. на користь ОСОБА_2 боргу у сумі 14 678,77 грн. (а.с. 38) Постановою від 24.03.2015 року накладено арешт на майно боржника. (а.с.11-12)

Доказів направлення вказаних постанов ОСОБА_1 матеріали подання не містять.

Не відповідають дійсності і доводи подання державного виконавця та висновки суду першої інстанції про ухилення боржника від явки на виклики державного виконавця, оскільки будь-яких доказів їх направлення матеріали подання не містять.

Також колегія суддів вважає необґрунтованими посилання державного виконавця в поданні на неявку боржника до державного виконавця як на підставу задоволення подання, оскільки на підставі п. 11 ч. 3 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження», у разі неявки боржника без поважних причин державний виконавець має право виносити постанову про його привід через органи внутрішніх справ, що було зазначено в поданні, проте не підтверджується доданими до нього матеріалами.

Так, матеріали подання містять постановою від 24.03.2015 року про примусовий привід боржника, проте з її резолютивної частини вбачається, що вона жодним чином не стосується ОСОБА_1. (а.с.14-15)

Суд першої інстанції не з'ясував вказаних обставин, які мають значення для правильності вирішення питання, поверхнево розглянув подання в інтересах заявника, що призвело до постановлення незаконної та необґрунтованої ухвали.

Враховуючи викладене, судова колегія прийшла до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1. підлягає задоволенню, а ухвала Оболонського районного суду м. Києва від 17 квітня 2015 року скасуванню з постановленням нової ухвали про відмову у задоволенні подання державного виконавця, оскільки воно не містить доказів, які б свідчили про умисне ухилення боржником від виконання рішення суду та обґрунтованих доводів державного виконавця про доцільність тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України.

Керуючись ст.ст. 218, 303-305, п. 2 ч. 2 ст. 307, п. 2 ч. 1 ст. 312, ст.ст. 314, 315, 317, 319 ЦПК України, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 17 квітня 2015 року - скасувати та постановити нову, наступного змісту.

У задоволенні подання старшого державного виконавця відділу ДВС Оболонського районного управління юстиції у м. Києві про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 - відмовити.

Ухвала є остаточною та не підлягає оскарженню в касаційному порядку.

Головуючий

Судді