Номер провадження: 22-ц/785/5554/15
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Таварткіладзе О. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.07.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Таварткіладзе О.М.

суддів: Оверіної О.В., Фальчука В.П.

при секретарі: Швець В.Ф.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 15 вересня 2014 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Біляївської міської ради Одеської області про визнання права власності, -

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до Біляївського районного суду Одеської області з позовом до Біляївської міської ради Одеської області про визнання за ним права власності у порядку спадкування за законом на квартиру № 14 у буд.№ 11 по вул.Садовій в м.Біляївка Одеської області, загальною площею 39,10 кв.м., мотивуючи це тим, що 09 серпня 2013 року помер його батько ОСОБА_4, який до дня смерті проживав за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1. Після смерті батька залишилось спадкове майно, яке складалось із ? частини квартири за вищезазначеною адресою. Інша половина квартири належала його матері ОСОБА_5, яка померла 12 червня 2002 року. Квартира належала його батькам на підставі свідоцтва про право власності на житло № 2550, виданого 25 лютого 2000 року приватизаційним бюро Біляївської міської ради.

Після смерті батьків позивач залишився єдиним спадкоємцем першої черги. У встановлений законом шестимісячний термін після смерті батька, позивач звернувся до Біляївської державної нотаріальної контори з відповідною заявою про прийняття спадщини.

Але нотаріус відмовив йому у видачі свідоцтва (лист від 12 травня 2014 року № 1547/02-14), повідомивши, що він не може отримати свідоцтво про право на спадщину на квартиру через те, що його батько за життя не зареєстрував своє право власності. Крім того після смерті матері батько не оформив свідоцтво про право на спадщину на її частку в квартирі, хоча є таким, що фактично прийняв спадщину, оскільки постійно проживав з матірю на момент її смерті.

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 15 вересня 2014 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Визнано за ОСОБА_3 у порядку спадкування за законом право власності на квартиру загальною площею 39,10 кв. м., розташовану за адресою: АДРЕСА_1., Одеської області.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою звернулася ОСОБА_2. В апеляційній скарзі апелянт просить скасувати рішення Біляївського районного суду Одеської області від 15 вересня 2014 року та ухвалити нове, яким повністю відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції при ухваленні рішення норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню на таких підставах.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних підстав.

Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із Законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, матеріалами справи підтверджується, що на підставі свідоцтва про право власності на житло № 2550 від 25.02.2000 року, виданого приватизаційним бюро при Біляївській міській раді квартира АДРЕСА_2 належала ОСОБА_4 та ОСОБА_6 по 1/2 частині за кожним. Свідоцтво про право власності видано на підставі розпорядження органу приватизації від 16.02.2000 року (а. с. 11).

12.06.2002 року померла ОСОБА_5, після смерті якої відкрилася спадщина на 1/2 частину квартири АДРЕСА_3 (а. с. 9).

На час смерті ОСОБА_7 у спірній квартирі будучи зареєстрованим проживав та залишився проживати в подальшому її чоловік ОСОБА_4

09.08.2013 року помер ОСОБА_4, не отримавши за життя свідоцтво про право на спадщину після смерті своєї дружини ОСОБА_5

Після смерті ОСОБА_4 відкрилась спадщина на спадкове майно квартиру АДРЕСА_2.

10.09.2013 року до Біляївської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_4 звернувся син померлого ОСОБА_3

Листом державного нотаріуса Біляївської державної нотаріальної контори Одеської області ОСОБА_8 на адресу спадкоємця ОСОБА_4 ОСОБА_3 від 12 травня 2014 року повідомлено про неможливість видачі свідоцтва про право власності у зв`язку із відсутністю державної реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_2 та не оформленням спадкодавцем за життя свідоцтва про право власності на частку, що належала його померлій дружині ОСОБА_5 та зазначено про наявність права спадкоємця вирішити питання про визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку (а. с. 8).

Задовольняючи вимоги про визнання права власності на квартиру в порядку спадкування, суд першої інстанції виходив з доведеності права власності спадкодавця на спірну квартиру та наявності підстав для визнання за позивачем, як спадкоємцем права власності на квартиру в порядку спадкування за законом після смерті батька.

Такий висновок суду відповідає матеріалам справи і заснований на законодавстві.

Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Статтею 1297 ЦК України встановлено обов'язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Проте нормами цієї статті, так само як й іншими нормами цивільного права, не визначено правових наслідків недотримання такого обов'язку у виді втрати права на спадщину.

Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов'язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину (статті 1296, 1297 ЦК) та не здійснив його державної реєстрації (ст. 1299 ЦК).

З матеріалів справи вбачається, що зверненню ОСОБА_3М до суду з позовом 25.06.2014 року передували звернення у встановлений законом строк до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини та відповідь нотаріуса про неможливість видати свідоцтво про право на спадщину щодо жилого будинку у зв`язку з відсутністю державної реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_3 та не оформленням спадкодавцем за життя свідоцтва про право власності на частку, що належала його померлій дружині ОСОБА_5 та роз`ясненням нотаріуса про наявність у спадкоємця права вирішити питання про визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку.

Позивач є єдиним спадкоємцем першої черги після смерті 09.08.2014 року батька ОСОБА_4., який єдиний із спадкоємців, хто після смерті 12.06.2002 року ОСОБА_9 прийняв спадщину фактично вступивши у встановлений ст. 549 ЦК УРСР 1963 року строк в управління спадковим майном квартирою № 11 в будинку № 14 по вул. Садовій в м. Біляївка Одеської області , що належала ОСОБА_10 та ОСОБА_5 у рівних частках.

Під час розгляду справи в районному суді встановлено, що спірна квартира була приватизована у 2000 році на підставі спільної заяви ОСОБА_4 та ОСОБА_5 та на підставі розпорядження органу приватизації від 16.02.2000 року приватизаційним бюро при Біляївській міській раді видано свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_2. Реєстрація права власності відсутня.

Таким чином ОСОБА_4 та ОСОБА_5 набули право власності на спірну квартиру у відповідності до норм Закону України «Про власність» та ЦК УРСР 1963 року,

На час отримання спадкодавцями свідоцтва про право власності на квартиру в порядку приватизації, виникнення права власності не пов`язувалося з обов`язковою державною реєстрацією таких прав.

Разом з тим з матеріалів справи вбачається, що за життя ОСОБА_4 фактично вступивши в управління спадковим майном після смерті своєї дружини ОСОБА_5 12.-06.2002 року фактично прийняв спадщину, однак не оформив свідоцтва про право власності на частку, що належала померлій спадкодавиці ОСОБА_5

Оскільки у спадкоємця відсутній оригінал свідоцтва про власності та відсутня державна реєстрація права власності на вказане майно, нотаріус позбавлений можливості оформити право на спадщину за законом.

При таких обставинах судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про визнання за ОСОБА_3 права власності на квартиру АДРЕСА_3 в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_4

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_2 перебувала у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_4 і на час його смерті постійно проживала та була зареєстрована у ІНФОРМАЦІЯ_2 та що ОСОБА_3 має взагалі бути усунутим від спадщини, як спадкоємець, який ухилявся від надання допомоги спадкодавцеві, який знаходився у безпорадному стані, не можуть бути прийнятими до уваги з оляду на таке.

Законність рішення суду перевіряється на час його ухвалення.

Відповідно до ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може грутуватися на припущеннях.

Так з доданих до апеляційної скарги довідок та актів дійсно вбачається, що ОСОБА_2 на час смерті ОСОБА_4 була зареєстрована у його квартирі та проживала з ним у фактичних шлюбних відносинах без реєстрації та після смерті ОСОБА_4В поховала його.

Відповідно до вимог ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлене письмовим договором між ними. На майно, що об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Правовий статус майна, як спільної сумісної власності подружжя в розумінні ст. ст. 60, 74 СК України визначається наявністю укладеного відповідно до закону між жінкою та чоловіком шлюбу або ж проживання однією сім`єю.

Згідно з п.5 ч.1 ст. 256 ЦПК України, факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки може бути встановлений у судовому порядку.

Проте в даному випадку предметом спору є спадкові відносини щодо квартири, яка належала ОСОБА_4 і не виступала об`єктом права спільної сумісної власності чоловіка та жінки які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі.

У відповідності до ст. 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини.

Рішення суду про встановлення факту проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_2 однією сім`єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини апелянтом не представлено.

Також апелянт не посилається на наявність рішення суду, яке вступило в законну силу, про усунення ОСОБА_3 від спадкування після смерті батька в порядку ст. 1224 ЦК України.

У разі ухвалення таких судових рішень щодо проживання апелянта та ОСОБА_4 однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини та про усунення ОСОБА_3 від спадкування після смерті батька ОСОБА_4 і набрання такими рішеннями законної сили, це може бути підставою для перегляду рішення суду у зв`язку із нововиявленими обставинами.

Тому вказані доводи апеляційної скарги не можуть бути прийнятими до уваги.

Інших доводів в апеляційній скарзі не наведено.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права, які є підставою для скасування рішення, не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, внаслідок чого апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 317 ЦПК України, судова колегія

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 15 вересня 2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання законної сили ухвалою суду.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: О.В. Оверіна

ОСОБА_11