МАКАРІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"21" грудня 2015 р. Справа № 370/583/15-ц

Макарівський районний суд Київської області у складі судді Косенко А.В., при секретарі Левківському С.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Макарові Київської області цивільну справу за позовом Прокурора Макарівського району Київської області в інтересах держави в особі Копилівської сільської ради Макарівського району Київської області до ОСОБА_1, ОСОБА_2, третя особа Управління Держземагенства в Макарівському районі, про визнання недійсним державних актів на землю,-

в с т а н о в и в:

Прокуратура Макарівського району Київської області в інтересах держави в особі Копилівської сільської ради Макарівського району Київської області (далі Позивач) звернулася з вищевказаним позовом до ОСОБА_1 (далі Відповідач 1, ОСОБА_1В.), ОСОБА_2 (далі Відповідач 2, ОСОБА_2В.), Управління Держземагенства в Макарівському районі (далі Третя особа) у якому просили суд визнати недійсними державні акти на землю.

Свої позовні вимоги Позивач обґрунтував тим, що прокуратурою Макарівського району ході перевірки додержання вимог земельного законодавства встановлено порушення земельного законодавства у результаті чого земельні ділянки вибули з власності держави з порушенням вимог чинного законодавства в порядку безкоштовної приватизації, а тому існують всі правові підстави для витребування їх з незаконного володіння на користь держави на підставі ст. 387 Цивільного кодексу України.

У судовому засіданні прокурор, просив позовні вимоги задовольнити. Також просила суд приєднати до матеріалів цивільної справи копію вироку Макарівського районного суду Київської області від 03.06.2015, який набрав законної сили 06.07.2015 року.

ОСОБА_2 у судовому засідання заявила клопотання про застосування строків позовної давності та відмовити у задоволенні позову. Вказала суду про те, що питання про затвердження технічної документації із землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки вирішувалось на Копилівською сільською ради Макарівського району Київської області, проте чому таке рішення не збереглося їй не відомо.

ОСОБА_1 у судовому засідання підтримала позицію ОСОБА_2, просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

Копилівська сільська рада Макарівського району Київської області надіслала рішення про не підтримку позову Прокурора Макарівського району Київської області про визнання недійсним державних актів на землю.

Управління Держземагенства в Макарівському районі у судове засідання свого представника не направили, просили суд розглядати дану справу за відсутності представника управління. Рішення по справі просять прийняти на розсуд суду.

Заслухавши пояснення сторін по справі, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити.

Судом встановлено, що вироком Макарівського районного суду Київської області від 03.06.2015, який набрав законної сили 06.07.2015 року було визнано винним ОСОБА_3 за ч. 2 ст. 364, ч. 2 ст. 366 КК України.

Фактичні обставини які лягли в основу обвинувального акту та ніким не оспорювались у судовому засіданні, були виявлені також в ході перевірки Прокуратурою Макарівського району додержання вимог земельного законодавства. Так, було встановлено, що на підставі рішення Копилівської сільської ради від 09.01.2006 року за №218-25-4 ОСОБА_1 отримала державний акт на право власності на землю серії ЯГ №317835 від 14.02.2007 року щодо земельної ділянки площею 0,066 га для ведення особистого селянського господарства з кадастровим номером :01:015:0017.

В порушення вимог закону, прокурорською перевіркою було встановлено, що рішенням Копилівської сільської ради від 09.01.2006 року за №218-25-4 питання про затвердження технічної документації із землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки Відповідачу - не вирішувалося. Крім того, в порушення ч. 7-9 ст. 118 ЗК України (в редакції закону станом на момент виникнення спірних правовідносин від 01.01.2006 року) під час відведення земельної ділянки у власність Відповідачу розроблялася технічна документація, яка природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, органами архітектури і охорони культурної спадщини - не погоджувалася.

Судом також встановлено, що 02.10.2007 року на підставі договору купівлі - продажу землі за №4712 Відповідач -1, відчужила право власності ОСОБА_2, яка 13.04.2011 року отримала державний акт серії ЯЛ №434749.

Зважаючи на викладене, позивач вважає договір купівлі - продажу землі від 02.10.2007 року за №4712 - нікчемним.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 116 цього Кодексу передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної та комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цих Кодексом. Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання.

Згідно практики розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними (доведено листом, Верховного Суду України від 24.11.2008 року) - правочин це - правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб'єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків. Правомірність є конститутивною ознакою правочину як юридичного факту.

Презумпція правомірності правочину закріплена у ст. 204 ЦК та може бути спростована насамперед нормою закону, яка містить відповідну заборону.

Згідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права.

Основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішенням Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини.

Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі статті 1. Зокрема, необхідно щоб була дотримана обгрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності.

Відповідно дост. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Тобто позовна давність встановлює строки захисту цивільних прав.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено сторонами у спорі, є підставою для відмови у позові відповідно дост. 267 цього Кодексу.

Визначення початку відліку позовної давності міститься вст. 261 цього Кодексу. Зокрема, відповідно до ч. 1 цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Із матеріалів справи вбачається, що при подачі прокуратурою району позовної заяви про визнання недійсним державних актів на землю без поважних причин пропущено строк позовної давності і питання щодо продовження даного терміну позивачем не ставилося, а тому, відповідне до ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Посилання позивача в позовній заяві про те, що йому стало відомо про порушення вимог земельного законодавства після проведеної перевірки, а тому з цих причин строки звернення до суду позивачем не порушено на переконання суду є необґрунтованим, оскільки в даному випадку позиція позивача розходиться із судовою практикою Верховного Суду України. Так, позиція Верховного Суду України полягає в тому, що строки позовної давності обчислюються не з моменту виявлення прокуратурою при проведенні перевірки факту порушення державних інтересів, а з моменту прийняття відповідного рішення або укладення відповідного договору, які, на думку прокурора, порушують державний інтерес (постанова ВСУ у справі № 3-194гс14 від 23.12.2014 року, постанова ВСУ у справі № 3-23гс14 від 27.05.2014 року).

Крім того, Верховний Суд України у постанові по справі № 6-152цс14 від 29.10.2014 року дійшов висновку, що для визначення початку обчислення позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення його прав, а й об'єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення його прав. Тобто, доводи прокуратури про те, що звернення до суду обумовлене результатами прокурорської перевірки, в ході якої виявлено порушення державних прав та інтересів, не повинні братися до уваги, оскільки прокуратура мала всі права і передбачені можливості дізнатися про порушення державних інтересів в рамках позовної давності.

Верховний Суд України вказує, що норма частини 1 статті 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб'єктивних прав, тому обов'язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача.

Відповідно до частини 3 статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом: першої інстанції лише за заявою сторони, зробленою до винесення судом рішення у спорі.

В матеріалах справи міститься заперечення відповідачів, а також заява про застосування строків позовної давності, згідно якої ОСОБА_2 просить відмовити в задоволенні позову у звязку із спливом позовної давності.

Керуючись ст.ст. 10,11,215-218, 256,267 ЦПК України суд, -

Вирішив :

Відмовити у задоволенні позову прокурора Макарівського району Київської області в інтересах держави в особі Копилівської сільської ради Макарівського району Київської області до ОСОБА_1, ОСОБА_2, третя особа Управління Держземагенства в Макарівському районі, про визнання недійсним державних актів на землю.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано протягом 10 днів після проголошення рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст.223 ЦПК України.

Суддя А.В.Косенко