Номер провадження: 22-ц/785/3795/15
Головуючий у першій інстанції Донцов Д. Ю. Доповідач Панасенков В. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.07.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - судді Панасенкова В.О.

суддів: Парапана В.Ф.

Громіка Р.Д.,

при секретарі: Добряк Н.І.,

за участю: позивачки ОСОБА_3, її представника ОСОБА_4, представника відповідача ОСОБА_5, - ОСОБА_6, представника третьої особи, Органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, Колісніченко Т.Ю., та представника прокуратури Одеської області, Чернишової І.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_5, його представника ОСОБА_6 та заступника прокурора Приморського району м. Одеси на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 24 лютого 2015 року за позовом представника ОСОБА_3 - ОСОБА_9, до ОСОБА_5, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, про позбавлення батьківських прав, та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, про зобов'язання не чинити перешкоди у спілкуванні з дитиною та визначення способу участі у її вихованні,

в с т а н о в и л а:

27 лютого 2014 року представник ОСОБА_3 - ОСОБА_9, звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу, поділ майна подружжя та позбавлення батьківських прав, в подальшому ухвалами суду позов про поділ майна був залишений без розгляду, позов про розірвання шлюбу виділений в окреме провадження. Вимоги про позбавлення батьківських прав обґрунтовані наступними підставами: позивачка ОСОБА_3 перебуває у шлюбі з відповідачем ОСОБА_5 з 11 серпня 2011 року, ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилась дочка ОСОБА_10, яка у теперішній час проживає з матір'ю за адресою: АДРЕСА_1. Дізнавшись про вагітність позивачки, 28 листопада 2011 року відповідач ОСОБА_5, залишив її і почав проживати окремо за місцем проживання своїх батьків, матеріальної допомоги не надавав ні під час вагітності, ні після народження дитини. Тому позивачка вимушена була повторно звернутись до суду з позовом про стягнення аліментів на утримання дитини. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 10 червня 2013 року стягнуті аліменти на утримання дитини у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідно віку щомісячно, а саме, 486 грн. Однак відповідач ухиляється від виконання рішення суду. Відповідач не приймає участь у спілкуванні та вихованні дитини. Відповідач не забрав дитину з пологового будинку без поважних причин, не виявів до неї батьківського піклування та ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню, тому позивачка вважає, що з метою найбільш повного та всебічного забезпечення прав та законних інтересів дитини доцільним позбавити відповідача батьківських прав. В подальшому під час розгляду справи був наданий висновок Органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради від 28 жовтня 2014 року, яким визнано доцільним позбавити відповідача батьківських прав.

Посилаючись на ці обставини, та на пп. 1,2 ч. 1 ст. 164 СК України, ч. 1 ст. 12 Закону України "Про охорону дитинства", представник позивачки ОСОБА_3 - ОСОБА_9, просив суд позов задовольнити (т. 1, а.с. 6-11, 146-147).

Представник відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_6, проти позову заперечував й в своїх усних та письмових поясненнях зазначав, що відповідач ОСОБА_5 позбавлений відповідачкою можливості брати участь у вихованні з дитиною та спілкуванні з нею. Намагаючись захистити свої право та право дитини він звертався служби у справах дітей Одеської міської ради для встановлення графіку спілкування з дитиною. Відповідач сплачує аліменти у розмірі, що встановлений судовим рішення, заборгованості по аліментам немає. Позивачка навмисно приховує дитину від нього, створює штучні перепони у спілкуванні з дитиною та позбавляє його можливості брати участь у житті дитини. Таким чином, відповідач не ухиляється від виконання батьківських обов'язків й підстав для задоволення позову немає (т. 1, а.с. 114-117, 159).

17 вересня 2014 року представник відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_6, звернувся до суду із вказаним зустрічним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що з лютого 2012 року у позивача ОСОБА_5 з погіршились стосунки відповідачкою ОСОБА_3, вони стали проживати окремо, вона переїхала проживати до свого зареєстрованого місця проживання. Фактично з моменту народження дочки відповідачка почала перешкоджати йому у спілкуванні з дитиною, перестала відповідати на телефонні дзвінки, відкрити двері квартири, всіляко уникає зустрічей з ним та не допускає до дитини, у теперішній час вона проживає з дочкою у м. Києві. Наслідком цього є те, що дочка позбавлена батьківського виховання, що може негативно позначитися на її розвитку та стані, а він позбавлений права приймати участь у вихованні та взагалі у житті дочки. Він вважає, що оптимальним та таким, що відповідає інтересам дитини та батьків, є участь позивача у вихованні дочки: є побачення, особисте спілкування кожної другої та четвертої суботи місця з 10.00 годин по 16.00 годину без участі матері, в день народження дитини (14 липня), в день свята Пасхи, в День захисту дітей (1 червня), 08 березня, в день свята Різдва Христова (7січня) з 10:00 до 14:00 годин без участі матері дитини

Посилаючись на ці обставини, та на ст. ст. 141, 153, 157, 159 СК України, ст. ст. 11, 12 Закону України "Про охорону дитинства", представник позивача ОСОБА_5 просив суд зустрічний позов задовольнити (т.1, а.с. 104-107).

Представник третьої особи, Органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, в судове засідання не з'явився.

Представник прокуратури Приморського району м. Одеси Петрова Г.В. проти первісного позову про позбавлення відповідача ОСОБА_5 батьківських прав відносно дочки заперечувала, зустрічний позов про зобов'язання не чинити перешкоди у спілкуванні з дитиною та визначення способу у часті у її вихованні просила задовольнити.

Рішенням суду першої інстанції первісний позов представника ОСОБА_3 - ОСОБА_9, задоволено, у задоволенні зустрічного позову відмовлено. Суд позбавив відповідача ОСОБА_5 батьківських прав у відношенні його малолітньої дочки ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1, та стягнув з відповідача ОСОБА_5 на користь позивачки судові витрати в сумі 1161,20 грн. (т.2, а.с. 23-26).

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_5 та його представник ОСОБА_6 просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні первісного позову та задоволення зустрічного позову про зобов'язання не чинити перешкоди у спілкуванні з дитиною та визначення способу участі у її вихованні, мотивуючи тим, що суд першої інстанції порушив норми процесуального і матеріального права (т. 2, а.с. 30-34).

В апеляційній скарзі заступник прокурора Приморського району м. Одеси Стоєв А. просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні первісного позову та задоволення зустрічного позову про зобов'язання не чинити перешкоди у спілкуванні з дитиною та визначення способу у часті у її вихованні, мотивуючи тим, що суд першої інстанції порушив норми процесуального і матеріального права (т. 2, а.с. 51-54).

В запереченні на апеляційні скарги відповідача ОСОБА_5, його представника ОСОБА_6 та заступника прокурора Приморського району м. Одеси позивачка ОСОБА_3 просила скарги відхилити у зв'язку з їх безпідставністю (т.2, а.с. 67-71).

Заслухавши доповідача, доводи апеляційних скарг відповідача ОСОБА_5, його представника ОСОБА_6 та заступника прокурора Приморського району м. Одеси Стоєва А., пояснення на апеляцію позивачки ОСОБА_3, її представника ОСОБА_4, представника відповідача ОСОБА_5, - ОСОБА_6, представника третьої особи, Органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, Колісніченко Т.Ю., та представника прокуратури Одеської області, Чернишової І.Є., перевіривши матеріали справи, дослідивши документи, надані позивачкою ОСОБА_3, та Органом опіки та піклування, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають задоволенню частково за таких підстав.

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Згідно із частинами 2, 3 ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Статтею 157 СК України передбачено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно.

Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

У частині 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

У пунктах 15, 16 постанови № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30 березня 2007 року Пленум Верховного Суду України роз'яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК.

Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони у справі перебували у шлюбі з 11 серпня 2011 року, ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилась дочка ОСОБА_10, яка у теперішній час проживає з матір'ю за адресою: АДРЕСА_1 (т.1, а.с. 19).

До народження дитини сторони у справі припинили шлюбні відносини та стали проживати окремо.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 10 червня 2013 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про стягнення аліментів, позов задоволено, суд стягнув аліменти на утримання дитини у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідно віку щомісячно, а саме, 486 грн. (т. 1, а.с. 29).

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_14, матір позивачки, ОСОБА_15, ОСОБА_16, допитані за ініціативою позивачки ОСОБА_3, засвідчили, що відповідач ОСОБА_5 не забрав дитину з пологового будинку та не проявляє бажання спілкуватися з нею та допомагати їй.

Допитаний у якості свідка батько відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_17, засвідчив, що його син любить дочку, але жодного разу не бачив її.

Висновком Органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради №01-11/1318 від 28 жовтня 2014 року визнано доцільним позбавити відповідача ОСОБА_5 батьківських прав з тих підстав, що за заявою матері дитини ОСОБА_3 батько самоусунувся від виконання батьківських обов'язків, залишив її на третьому тижні вагітності, не приймає участі у вихованні дитини, не спілкується з нею матеріальної допомоги не надає. Батько не з'явився на засідання Органу опіку та піклування та не висловив особистої думки щодо ставлення до дитини (т.1, а.с. 146-147).

Задовольняючи позов про позбавлення батьківських прав, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем ОСОБА_5 не доведено, що він весь час намагався зустрітися з дитиною та бажав приймати активну участь у її вихованні, допомагати матеріально. З бездіяльності щодо тривалого усунення від виконання батьківських обов'язків по відношенню до малолітньої ОСОБА_10 виходить фактичне небажання бути батьком.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції погодитися в повному обсязі неможливо, виходячи з наступного.

У пункті 18 постанови № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30 березня 2007 року Пленум Верховного Суду України роз'яснив, що, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків. Ухвалюючи таке рішення, суд має право вирішити питання про відібрання дитини у відповідача і передачу органам опіки та піклування (якщо цього потребують її інтереси), але не повинен визначати при цьому конкретний заклад.

Таким чином, позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки, як для батьків, так і для дитини (с. 166 СК України), тому позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо і лише при наявності вини в діях батьків.

Із позовної заяви вбачається, що позивака ОСОБА_3 просила суд позбавити відповідача батьківських прав відносно малолітньої дочки з тих підстав, що батько не приймає участь у її вихованні та не надає в повному обсязі матеріальної допомоги на її утримання (а.с. 6-10).

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частинами 3, 4 ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Статтею 179 ЦПК України встановлено, що предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ч. 1 ст. 64 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу позивачка ОСОБА_3 повинна була довести в судовому засіданні належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилалася як на підставу своїх вимог, а саме те, що батько умисно ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню дитини.

В порушення положень ст. ст. 10, 60, 179, 212, 213, 214 ЦПК України та вказаних роз'яснень Пленуму Верховного Суду України суд першої інстанції не з'ясував повно та всебічно обставини, які мають значення для вирішення справи, та не звернув уваги на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції також послався на висновок Органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради від 28 жовтня 2014 року, яким визнано доцільним позбавити відповідача батьківських прав (т.1, а.с. 146-147).

Частинами 4, 5, 6 ст. 19 СК України визначено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування.

Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не дав належної оцінки вказаному доказу.

Оцінуючи вказаний доказ з урахуванням положень ст. 212 ЦПК України та те, що раніше Орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради №01-11/1318 від 05 серпня 2014 року, яким залишив питання щодо доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_5 у відношенні малолітньої дочки на розсуд суду (т.1, а.с. 128), та те, що в суді апеляційної інстанції встановлено, що при вирішення цього питання відповідач ОСОБА_5 звертався до Органу опіки та піклування з письмовою заявою, у якій заперечував проти позбавлення його батьківських, колегія суддів вважає, що вказаний висновок від 28 жовтня 2014 року є недостатньо обґрунтованим та суперечить інтересам дитини.

Твердження позивачки ОСОБА_3 про те, що відповідач не виконує рішення суду про стягнення з нього аліментів на утримання дитини спростовується розрахунком заборгованості по аліментам від 22 жовтня 2014 року, наданий державним виконавцем першого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції Гуменюком В.В. про те, станом на 01 вересня 2014 року заборгованість по аліментам відсутня (т.1, а.с. 159).

Проте, з матеріалів справи вбачається та доведено в судовому засіданні, що відповідач ОСОБА_5 до звернення позивачки суд з позовом про позбавлення його батьківських прав - 27 лютого 2014 року, не виконував батьківські обов'язки щодо дочки ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1,: не забрав дитину з пологового будинку та не приймав участь у її вихованні, розвитку та матеріальному забезпеченні, що підтверджується наданими позивачкою ОСОБА_3 доказами, зокрема, висновком Приморського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області від 21 січня 2015 року (т.1, а.с. 189-190), відповіддю Пологового будинку №1 від 10 лютого 2015 року (а.с. 191), відповіддю «Дитячої міської поліклініки №3» від 30 січня 2015 року (а.с. 192).

Лише після її звернення з позовом до суду відповідач ОСОБА_5 згадав про дочку та став сплачувати аліменти за рішенням суду і звернувся до суду позовом про визначення порядку та способів участі одного з батьків у вихованні дитини.

Аналізуючи зазначені норми права, роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, з'ясовуючи зазначені обставини справи та оцінюючи належність, допустимість, достовірність приведених доказів кожного окремо і у їх сукупності, колегія суддів приймає до уваги зазначені докази та вважає, що можливо змінити поведінку батька у відношенні до дитини в кращу сторону та попереджає його про необхідність змінити ставлення до виховання дочки.

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 3 ЦПК України).

За таких обставин, виконуючи повноваження апеляційного суду, колегія суддів дійшла висновку про те, що позивачкою ОСОБА_3 доведено в судовому засіданні ухилення батька від виконання батьківських зобов'язань відносно дочки, але позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківські обов'язкі, та те, що до відповідача раніше не застосовувались попередження про необхідність змінити ставлення до виховання дочки. Тому у відповідності до ст. ст. 15, 16 ЦК України у даному випадку її право не підлягає захисту судом.

За змістом ст. ст. 3, 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, в всіх діях щодо дітей, у тому числі коли дитина розлучається з одним з батьків, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченні інтересів дитини.

Відповідно до частин 1 та 2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до частин 1, 2 та 3 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно.

Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Відповідно до ч. 2 ст. 159 СК України суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування.

В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи.

Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров'я одного з батьків,

зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами.

Відповідно до частин 1 та 2 ст. 15 Закону України "Про охорону дитинства" дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

В суді першої інстанції та суді апеляційної інстанції з достовірністю встановлено, що позивачка ОСОБА_3 не перешкоджала відповідачу спілкуватись з дитиною, не надано відповідачем й висновку Органу опіки та піклування щодо участі у вихованні дитини з урахуванням ставлення батьків до виконання своїх обов'язків, особистої прихильності дитини до кожного з них, віку дитини, стан її здоров'я, тому ОСОБА_5 звернувся до суду із зустрічними вимогами передчасно.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що законних підстав для задоволення зустрічного позову немає.

Доводи в апеляційних скаргах про те, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у зустрічному позову є незаконним, не приймається до уваги, оскільки суд першої інстанції в цій частині всебічно та повно з'ясував обставини, які мають значення для справи, дослідив в судовому засіданні усі докази, які є у справі, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості та дав їм правильну оцінку.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК Украйни під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Інших правових доводів апеляційна скарга не містить.

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Отже, законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про задоволення зустрічного позову немає.

Порушення судом першої інстанції норм процесуального права, а саме, ст. ст. 174, 212, 213, 214 ЦПК України, та норм матеріального права, а саме, ст. 164 СК України, у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є підставою для зміни рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні первісного позову.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч. 1 п. 2, 309 ч. 1 п. 4, 313, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

в и р і ш и л а:

Апеляційні скарги ОСОБА_5, його представника ОСОБА_6 та заступника прокурора Приморського району м. Одеси задовольнити частково, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 24 лютого 2015 року змінити й ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову представника ОСОБА_3 - ОСОБА_9, до ОСОБА_5, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, про позбавлення батьківських прав, відмовити.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішенням.

Судді апеляційного суду Одеської області: В.О. Панасенков

В.Ф. Парапан

Р.Д. Громік