У Х В А Л А

іменем україни

23 грудня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

Колодійчука В.М., Умнової О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про знесення самочинного будівництва за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Київської області від 14 липня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що він є власником житлового будинку АДРЕСА_1, ОСОБА_4, побудував сарай із порушенням державних будівельних норм та правил, чим перешкодив доступ до обслуговування його будинку, а також порушивши протипожежну відстань між будинками.

Враховуючи викладене та на підставі ст. ст. 376, 391 ЦК України, позивач просив знести самовільну забудову - сарай по АДРЕСА_1 за рахунок відповідача з одночасним відшкодуванням підтверджених витрат на його знесення, зобов'язати відповідача надати право доступу для обслуговування будинку, а частину земельної ділянки вздовж стіни будинку шириною 1,0 м довжиною 5,39 м вважати ділянкою спільного користування.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 22 травня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 14 липня 2015 року рішення місцевого суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про знесення самовільної забудови за рахунок особи, яка здійснила самовільне будівництво скасовано. Позов ОСОБА_3 у цій частині задоволено. Знесено самочинно збудований об'єкт будівництва - сарай розміром 3,0 м х 4,0 м. по АДРЕСА_1 за рахунок ОСОБА_4 В іншій частині позову відмовлено. Розподілено судові витрати.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення апеляційного суду, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, й залишити рішення суду першої інстанції в силі.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції послався на те, що ОСОБА_3 пропустив строк позовної давності, про застосування якого просив відповідач, оскільки про порушення свого права дізнався після закінчення будівництва сараю, зокрема у 2009 році, а із позовом до суду звернувся лише у 2013 році.

Частково скасовуючи рішення районного суду та задовольняючи позов про знесення самочинно збудованого об'єкта будівництва - сараю, апеляційний суд виходив із того, що спірний сарай відповідачем збудовано самовільно та з порушенням державних будівельних норм та правил, а стічні води із цього сараю стікають на земельну ділянку позивача, що призводить до порушення його прав. При цьому суд апеляційної інстанції послався на те, що ОСОБА_3 не пропустив строку позовної давності, оскільки перебіг цього строку почався від дня, коли він дізнався про неможливість виконання рішення суду від 18 вересня 2012 року за його позовом до ОСОБА_4 про зобов'язання останнього знести спірний сарай.

Проте повністю з такими висновками апеляційного суду погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 є власником житлового будинку АДРЕСА_1

Власником суміжної земельної ділянки АДРЕСА_2 є ОСОБА_4, який на цій ділянці звів сарай.

Пред'являючи позов, ОСОБА_3 посилався на те, що зазначений сарай побудовано відповідачем у 2009 році самочинно та з порушенням протипожежних державних будівельних норм і правил.

Позов пред'явлено у листопаді 2013 року.

Згідно зі ст. ст. 256, 257 ЦК України позовна давність − це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідач заявив клопотання про застосування строку позовної давності, що відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України може бути підставою для відмови у позові.

Частиною 1 ст. 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Позовна давність відповідно до ч. 1 ст. 260 ЦК України обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими ст. ст. 253-255 цього Кодексу.

Частинами 2, 3 ст. 264 ЦК України визначено, що позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

При цьому підстави зупинення перебігу позовної давності визначені у ст. 263 ЦК України, перелік яких є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає.

Апеляційний суд дійшов передчасного висновку про те, що початком перебігу строку позовної давності є закінчення виконавчого провадження на підставі рішення апеляційного суду Київської області від 18 вересня 2012 року, оскільки це згідно з положеннями ЦК України про позовну давність не є ні обставиною переривання строку позовної давності, ні обставиною для його зупинення.

Суд апеляційної інстанції у порушення ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України не дав належної оцінки посиланням відповідача про те, що ОСОБА_3 дізнався про порушення свого права у 2009 році, після зведення спірної господарської будівлі, а також тому, що у 2010 році ОСОБА_3 звернтася до суду із позовом до ОСОБА_4 про зобов'язання останнього знести сарай, який побудований із порушенням будівельних норм, у задоволенні якого рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 16 вересня 2010 року було відмовлено, що набрало законної сили.

Апеляційний суд у порушення ст. ст. 212-214, 316 ЦПК України не звернув уваги на те, що зазначеним преюдиційним рішенням суду встановлено відсутність порушень чинного законодавства при зведенні спірного сараю, а також не перевірив посилань відповідача на те, що предмет та підстави даного позову ОСОБА_3 ті ж самі, що були предметом розгляду у попередній справі за його ж позовом до ОСОБА_4 про зобов'язання знести сарай.

Крім того, за правилами ч.ч. 1, 4, 7 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважається самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

У п. 7 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» судам роз'яснено, що позов про знесення самочинно збудованого нерухомого майна може бути пред'явлено власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, зокрема, власником (користувачем) суміжної земельної ділянки з підстав, передбачених статтями 391, 396 ЦК України, статтею 103 ЗК України.

Апеляційний суд не врахував та у порушення ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України не дав оцінки рішенню Ірпінського міського суду Київської області від 05 серпня 2014 року, яким рішення Ірпінської міської ради Київської області від 27 квітня 2005 в частині затвердження технічної документації із землеустрою та передачі безоплатно у власність ОСОБА_3 земельної ділянки по АДРЕСА_1, а також державний акт про право власності на земельну ділянку, виданий йому ж, визнано недійсними. Отже, суд апеляційної інстанції не встановив наявності у позивача права на звернення до суду із даним позовом.

Суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що сарай відповідача розташований на земельній ділянці, що перебуває у його власності, на місці старого сараю, тобто відстань від сараю до сусідньої земельної ділянки не змінилася. При цьому відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України, ст. 15 ЦК України суд не навів у чому полягає порушення прав позивача та порушення відповідачем державних будівельних норм та правил зведенням на своїй земельній ділянці сараю, не навів доказів невиконання ОСОБА_4 припису Інспекції державно-будівельного контролю у Київській області від 11 липня 2011 року та рішення Ірпінської міської ради Київської області від 12 липня 2011 року, не дослідив можливості перебудови спірного сараю та не обґрунтував її неможливості й дійшов до передчасного висновку про його знесення.

Згідно з ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже, позивач повинен довести істотне відхилення від проекту або істотне порушення відповідачем основних будівельних норм і правил, що порушує його права, за допомогою належних і допустимих доказів (ст. ст. 57-59 ЦПК України). Разом з тим, висновки суду апеляційної інстанції не містять посилань на норми права, що підтверджують такі істотні порушення, зокрема немає посилань на порушення ДБН тощо, а вказано лише про загальні припущення, що заборонено ч. 4 ст. 60 ЦПК України.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, апеляційним судом не встановлені, рішення апеляційного суду в цій частині не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Київської області від 14 липня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

О.В. Кафідова

В.М. Колодійчук

О.В. Умнова