У х в а л а

і м е н е м у к р а ї н и

16 грудня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі суддів:

головуючого Касьяна О.П.

суддів: Амеліна В.І., Попович О.В.,

Дербенцевої Т.П., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої дитини ОСОБА_6, треті особи: ОСОБА_7, ОСОБА_8, орган опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради, про виселення з жилого приміщення; за зустрічним позовом ОСОБА_5, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої дитини ОСОБА_6 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області, треті особи: ОСОБА_7, ОСОБА_8, орган опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради, про визнання права користування жилим приміщенням та зобов'язання вчинити дії за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення апеляційного суду Львівської області від 21 травня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2013 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулись до суду з позовом до ОСОБА_5, треті особи: ОСОБА_7, ОСОБА_8, орган опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради, та з урахуванням уточнень позовних вимог, просили на підставі статей 97, 98 ЖК України виселити ОСОБА_5 та її малолітнього сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення; стягнути з ОСОБА_5 на користь позивачів витрати, пов'язані з розглядом справи в суді та понесені витрати на правову допомогу представника позивачів у розмірі 500 грн.

Посилались на те, що позивачі та третя особа - ОСОБА_7 є квартиронаймачами чотирьохкімнатної квартири АДРЕСА_1. Раніше у цій квартирі проживала і була зареєстрована відповідачка, яка мала дошлюбне прізвище ОСОБА_5

У 2000 році ОСОБА_5 добровільно вибула із спірної квартири, знялась з реєстрації за вказаною адресою, оскільки стала власницею квартири АДРЕСА_2, в якій зареєструвалася та проживала, поки її не продала 08 вересня 2012 року. Після продажі квартири, у листопаді 2012 року відповідачка одружилася зі ОСОБА_10 Після реєстрації шлюбу відповідачка та її чоловік просили позивачів дозволу на тимчасове проживання у спірній квартирі до вирішення питання постійного місця проживання. У 2012 році ОСОБА_5 за їх згодою тимчасово вселилась у квартиру АДРЕСА_1, а з 2013 року у квартирі з нею стали проживати - її чоловік ОСОБА_10 та її малолітній син ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1. Згоди на постійне проживання відповідачки, її чоловіка та сина позивачі не надавали.

У червні 2013 року ОСОБА_5 звернулась до суду із зустрічним позовом, у якому просила визнати за нею та малолітнім ОСОБА_6 право користування кв. АДРЕСА_1, зобов'язати провести її реєстрацію у вказаній квартирі та реєстрацію малолітнього ОСОБА_6

Свої вимоги ОСОБА_5 обґрунтовувала тим, що у лютому 1984 року вселилася у спірну квартиру як член сім'ї основного квартиронаймача - ОСОБА_8, і постійно в ній проживає. Квартира не приватизована. Квартира АДРЕСА_2 дісталася їй у спадщину. Для прийняття спадщини їй необхідно було зареєструватися в цій квартирі, у звязку з чим тимчасово знялася з реєстраціі в квартирі АДРЕСА_1, однак із спірної квартири вона не виїжджала і постійно в ній проживала. Після народження сина у березні 2013 року, у звязку з необхідністю оформити матеріальну допомогу на дитину, вона вимушена була тимчасово зареєструватися за адресою: АДРЕСА_3, оскільки позивачі згоди на її реєстрацію за адресою: АДРЕСА_1, не надали. Вважає, що вона є членом сім'ї наймача спірного житлового приміщення, а тому на підставі ст. 65 ЖК України має право на його користування.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 24 грудня

2014 року у задоволенні позову ОСОБА_3, ОСОБА_4 про виселення ОСОБА_5 з жилого приміщення без надання іншого жилого приміщення відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_5, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_6, про визнання права користування жилим приміщенням та зобов'язання вчинити дії, задоволено.

Визнано за ОСОБА_5 та ОСОБА_6 право користування квартирою АДРЕСА_1. Зобов'язано Головне управління Державної міграційної служби у Львівській області зареєструвати місце проживання ОСОБА_5 та малолітнього ОСОБА_6 за вказаною адресою.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 21 травня 2015 року рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 24 грудня 2014 року скасовано. Ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_3, ОСОБА_4 про виселення ОСОБА_5, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_6, з жилого приміщення без надання іншого жилого приміщення, задоволено.

Виселено ОСОБА_5 та малолітнього ОСОБА_6 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_5, посилаючись порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильно застосування норм матеріального права, просить рішення апеляційного суду скасувати, залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали цивільної справи, обговоривши доводи касаційної скарги та ознайомившись із запереченнями на касаційну скаргу, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 98 ЖК України наймач жилого приміщення та члени його сім'ї, які проживають разом з ним, можуть за взаємною згодою дозволити тимчасове проживання в жилому приміщенні, що є в їх користуванні, іншихосіб без стягнення плати за користування приміщенням (тимчасових

жильців), в тому числі опікуна чи піклувальника, який не є членом

сім'ї наймача. Тимчасові жильці на вимогу наймача або членів сім'ї, які

проживають разом з ним, зобов'язані негайно звільнити приміщення,

а в разі відмовлення - підлягають виселенню в судовому порядку без

надання іншого жилого приміщення.

Статтею 64 ЖК України визначено, що до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Члена сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Встановлено та вбачається з матеріалів справи, що квартира АДРЕСА_1 складається з чотирьох житлових кімнат площею 51, 10 кв м, загальна площа - 75,70 кв м. та належить до комунальної власності Львівської міської ради. Спірна квартира надана на підставі ордеру від 01 лютого 1984 року ОСОБА_8 на сім'ю із 6 осіб, у тому числі ОСОБА_5 (а.с.39). У квартирі зареєстровані: ОСОБА_8 (мати сторін) та члени її сім'ї - ОСОБА_4 і його малолітній син ОСОБА_12, ОСОБА_3,

ОСОБА_7 та її дочка - ОСОБА_13, а також без реєстрації з 2012 року тимчасово проживає ОСОБА_5 зі своїм сином ОСОБА_6, проте зареєстрована ОСОБА_5 за іншою адресою. Члени сім'ї наймача згоди на вселення ОСОБА_5 та її сина ОСОБА_6 не надавали.

Дані обставини не заперечуються сторонами.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_3, ОСОБА_4 та задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_5 за зустрічним позовом, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_5 в 1984 році на законних підставах вселилась до квартири як член сім'ї основного квартиронаймача, була зареєстрована в спірній квартирі, проживає в ній у даний час за згодою наймача. При цьому відсутність її реєстрації на певний час у спірній квартирі на має значення для вирішення питання щодо неможливості її виселення, оскільки вона є членом сім"ї основного квартиронаймача. Крім того, право на проживання у квартирі має права і народжена дитина. Інших передбачених ЖК України підстав для виселення ОСОБА_5 та ОСОБА_6 з квартири немає.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд дійшов висновку, що ОСОБА_5 не має права користування спірною квартирою, оскільки з 2000 по 2012 роки була зареєстрована в іншій квартирі, яка була її власністю там і проживала, продала її зареєструвалася за адресою: АДРЕСА_3 У спірну квартиру вселилася у 2012 році тимчасово, до вирішення питання постійного місця проживання. Згоди всіх повнолітніх членів сім'ї основного квартиронаймача на постійне проживання ОСОБА_5 на її малолітнього сина, остання не отримала. Тому не можна вважати, що ОСОБА_5 з малолітнім сином проживала в спірній квартирі за згоди всіх повнолітніх членів сім'ї квартиронаймача (ст.65 ЖК України).

Встановлено, що ОСОБА_5 дійсно в 1984 році разом з мамою - ОСОБА_8, основним квартиронаймачем та іншими членами сім'ї, в тому числі і позивачами, вселились в квартиру АДРЕСА_1. З набуттям у власність квартири АДРЕСА_2, в листопаді 2000 року ОСОБА_5 знялась з реєстрації з квартири АДРЕСА_1 та переїхала в квартирі АДРЕСА_2, яка належала їй на праві власності, і в якій була зареєстрована (а.с. 44).

08 вересня 2012 року ОСОБА_5 відчужила свою квартиру АДРЕСА_2 і знялась з реєстрації. Після продажу зазначеної квартири вона зареєструвалася в будинку АДРЕСА_3.

Зазначене свідчить про те, що ОСОБА_5 добровільно знялась з реєстрації в квартирі АДРЕСА_1, переїхала проживати до іншого помешкання, яке було її власністю, на власний розсуд ним розпорядилася, шляхом укладення договору купівлі-продажу та зареєструвалася в будинку АДРЕСА_3.

ОСОБА_5 не доведено, що вона постійно проживала в кватирі АДРЕСА_1, що нікуди з неї тимчасово не виїжджала

.

Відповідно до вимоги діючого законодавства підстави виселення членів сім'ї (колишніх членів сім'ї) передбачені ст. 157 ЖК України та ст. 116 ЖК України.

Судом апеляційної інстанції враховані всі фактичні обставини від яких залежить правильне вирішення справи, вірно визначено характер спірних правовідносин, які виникли між сторонами та надана належна правова оцінка.

З висновками суду апеляційної інстанції погоджується і колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Статтею 337 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Наведені в скарзі доводи не відносяться до тих підстав, з якими процесуальне законодавство пов'язує можливість прийняти рішення щодо скасування або зміни оскаржуваного судового рішення.

Встановлено й вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Доводи касаційної скарги висновки суду апеляційної інстанції не спростовують.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення апеляційного суду Львівської області від 21 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. Касьян

С у д д і: В.І.Амелін

Т.П.Дербенцева

О.В.Попович

В.О.Савченко