У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Юровської Г.В., Нагорняка В.А., Писаної Т.О.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Селянського фермерського господарства «РИСК» Згурівського району Київської області, третя особа - Відділ Держземагенства у Згурівському районі Київської області, про визнання договору оренди землі недійсним, за касаційною скаргою ОСОБА_4, в інтересах якої діє ОСОБА_5, на рішення Згурівського районного суду Київської області від 23 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 22 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом, в якому зазначала, що їй праві власності належить земельна ділянка площею 3,1589 га, кадастровий номер НОМЕР_1, що розташована на території Турівської сільської ради Згурівського району, з цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

14 березня 2010 року між ОСОБА_4 та Селянським фермерським господарством «РИСК» Згурівського району Київської області (далі - СФГ «РИСК») укладено договір оренди землі № 236, який зареєстровано відділом Держкомзему у Згурівському районі 11 травня 2012 року.

Позивачка вважала, що спірний договір є недійсним у зв'язку з відсутністю в ньому обов'язкових умов: кадастрового номера, строків передачі земельної ділянки в оренду, розміру пені за несвоєчасну сплату орендної плати, умов передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки. Крім того, додатки до договору не містять плану або схеми земельної ділянки, що передається в оренду, кадастрового плану земельної ділянки з відображенням обмежень (обтяжень) у її використанні та встановлення земельних сервітутів та акта визначення меж у натурі.

На підставі наведеного вище ОСОБА_4 просила суд визнати договір оренди землі від 14 березня 2010 року недійсним та стягнути судові витрати.

Рішенням Згурівського районного суду Київської області від 23 червня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області

від 22 вересня 2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено

У касаційній скарзі ОСОБА_4, в інтересах якої діє ОСОБА_5, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до ст. 15 Закону України «Про оренду землі» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) істотними умовами договору оренди землі є: об'єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об'єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки.

Згідно з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 19 лютого 2014 року № 6-162ц13, яка відповідно до

ст. 360-7 ЦПК України, є обов'язковою для всіх судів України, частиною першою статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Отже, сторони договору, дійшовши згоди щодо істотних умов договору оренди землі скріплюють його своїми підписами, що і є моментом укладення договору.

Разом із тим цивільні права та обов'язки, на досягнення яких спрямоване волевиявлення сторін договору оренди, набуваються після відповідної державної реєстрації. В момент державної реєстрації набирає чинності (набуває юридичної сили) договір, укладення якого вже відбулося, і така реєстрація не може змінювати моменту укладання договору.

Вирішуючи спір про визнання договору оренди землі недійсним у зв'язку з відсутністю в ньому передбаченої частиною першою статті 15 Закону України «Про оренду землі» істотної умови, застосуванню підлягає стаття 15 даного Закону в редакції, чинній на момент укладення договору оренди, а не в момент його державної реєстрації.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_4, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, дослідивши докази у справі, врахувавши обставини справи, обґрунтовано виходив з того, що спірний договір оренди землі є укладений з моменту його підписання -

14 березня 2010 року, оскільки його реєстрація не може змінювати моменту його укладення. Будь-яких обставин, які є підставою для недійсності договору оренди землі судом не встановлено.

Із матеріалів справи та змісту судових рішень не вбачається, що судами при вирішенні спору допущено порушення норм матеріального чи процесуального права, які передбачені ст. ст. 338-341 ЦПК України як підстави для скасування рішення.

Доводи касаційної скарги щодо того, що оспорюваний договір оренди земельної ділянки є вчиненим з моменту його державної реєстрації, тобто з 11 травня 2012 року, суперечать правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 19 лютого 2014 року № 6-162ц13, а тому висновків суду першої інстанції, з якими погодився й апеляційний суд, не спростовують.

Частиною 3 статті 332 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Оскільки судом повно та всебічно з'ясовано дійсні обставини справи, надано належну оцінку зібраним у ній доказам, ухвалено законне і обґрунтоване рішення, подану касаційну скаргу слід відхилити, а оскаржувані судові рішення - залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, в інтересах якої діє ОСОБА_5, відхилити.

Рішення Згурівського районного суду Київської області від 23 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 22 вересня

2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Г.В. Юровська
В.А. Нагорняк
Т.О. Писана