Ухвала

іменем україни

23 грудня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Амеліна В.І., Дербенцевої Т.П., Остапчука Д.О., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 18 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 10 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2014 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на неналежне виконання відповідачем зобов'язань за таким договором, унаслідок чого виникла заборгованість розмір якої станом на 25 березня 2014 року складає 25 304 грн 43 коп.

Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 18 листопада 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 10 березня 2015 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 13 756 грн 69 коп. заборгованості за кредитним договором.

Вирішено питання про судові витрати.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 просить ухвалені в справі судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, мотивуючи свої вимоги порушенням судами норм матеріального та процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Однак зазначеним вимогам закону рішення судів не відповідають.

Ухвалюючи рішення та задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив з того, що через неналежне виконання відповідачем зобов'язань за кредитним договором виникла заборгованість, яка за відрахуванням суми тіла кредиту, що була сплачена відповідачем, підлягає стягненню на користь банку. При цьому, судом зазначено про відсутність підстав для застосування наслідків пропущення позивачем строку позовної давності, оскільки згідно п. 5.5. Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) строк позовної давності встановлено тривалістю у 5 років.

Проте погодитися з такими висновками суду не можна.

Судом установлено, що 15 липня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено договір шляхом підписання заяви позичальника, в якій указано, що вона разом з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам, тарифами складає між сторонами кредитно-заставний договір.

Відповідно до умов цього договору відповідач отримала кредит у розмірі 1 543 грн строком до 15 липня 2009 року зі сплатою 5,04% річних.

Через неналежне виконання ОСОБА_1 взятих на себе за кредитним договором зобов'язань щодо його своєчасного й повного погашення виникла заборгованість, розмір якої станом на 25 березня 2014 року складає 25 304 грн 43 коп.

Пунктом 5.5 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) передбачено, що терміни позовної давності до вимог про стягнення кредиту, процентів за користування ним, винагороди, неустойки - пені, штрафів за договором установлені сторонами тривалістю в п'ять років.

За правилами ст. ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові ( ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом установлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України).

Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі ( ч. 1 ст. 259 ЦК України).

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

У зв'язку з викладеним суди повинні перевірити наявність належних і допустимих доказів, які б безспірно підтверджували, що Умови про надання споживчого кредиту містили збільшений строк позовної давності у момент підписання заяви позичальника і в подальшому вони не змінювались.

Відсутність позову про визнання кредитного договору недійсним як оспорюваного правочину не може бути перешкодою для неврахування інтересів позичальника при вирішенні справи за позовом банку до позичальника про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Саме така правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України № 6-16цс15 від 11 березня 2015 року, №6-1926 від 04 листопада 2015 року, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК Україниє обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Суди попередніх інстанцій у порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 303, 304, 315 ЦПК України на зазначені положення закону уваги не звернули; заперечень відповідача щодо не ознайомлення її з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) належним чином не перевірили; не врахували, що такі Умови не підписані відповідачем, заява позичальника про отримання кредиту також не містить відповідної домовленості про збільшення строку позовної давності, а тому висновки судів щодо збільшення сторонами строку позовної давності до 5 років відповідно до п. 5.5 Умов є безпідставними.

Таким чином, неповно з'ясувавши дійсні обставини справи, не давши належної оцінки доказам, суди допустили порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи та відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухвалених судових рішень із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргуОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 18 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 10 березня 2015 року скасувати.

Справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. Касьян

Судді: В.І. Амелін

Т.П.Дербенцева

Д.О.Остапчук

В.О.Савченко