Провадження № 2/742/1250/15
Єдиний унікальний № 742/2955/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2015 року Прилуцький міськрайонний суд Чернігівської області у складі:

головуючого-судді Циганка М.О.,

при секретарі Чміль С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Прилуцька районна державна нотаріальна контора, про розірвання договору дарування квартири та вселення, зобов»язання вчинити дії та стягнення моральних збитків,-

встановив:

Позивач звернувся до суду з позовом доОСОБА_2 та ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Прилуцька районна державна нотаріальна контора, про розірвання договору дарування квартири та вселення, зобов»язання вчинити дії та стягнення моральних збитків. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 27 квітня 2006 року між ним та дочкою ОСОБА_2 був укладений Договір дарування, посвідчений державним нотаріусом Прилуцької районної державної нотаріальної контори в реєстрі за №1-914, згідно умов якого позивач подарував ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1. Проте, після укладення договору дарування квартири, дочка позивача ОСОБА_2 не вживає заходів щодо його утримання та лікування, всіляко перешкоджає проживанню позивача в даній квартирі, в зв»язку з цим, позивачем і подано позов про розірвання договору дарування квартири та вселення, зобов»язання повернути документи на гараж та стягнення моральних збитків в розмірі 50 000 грн.

Позивач в судове засідання не з»явився, проте його представник ОСОБА_4 позовні вимоги підтримала в повному обсязі, посилаючись на обставини викладені в ньому, уточнивши позов про те, що в разі розірвання договору дарування квартири, вселити ОСОБА_1 до квартири.

Відповідачі в судовому засіданні заявлені позовні вимоги не визнали в повному обсязі, посилаючись на обставини викладені та надані суду в письмових запереченнях (а.с.62-67), та пояснили, що позовні вимоги є безпідставними, вважають їх такими, що не грунтуються на вимогах Закону та просили суд застосувати строки позовної давності.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Прилуцької районної державної нотаріальної контори ОСОБА_5, в судовому засіданні пояснила, що вимоги позивача є незаконними та безпідставними, та пояснила, що 27 квітня 2006 року державним нотаріусом Прилуцької районної державної нотаріальної контори в реєстрі за №1-914 був посвідчений Договір дарування квартири, згідно умов якого ОСОБА_1 подарував ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1. ОСОБА_1 був дієздатним, адекватним, його волевиявлення було вільним і відповідало його волі, він розумів, що подарував квартиру дочці, та відповідно втрачає на неї право власності. Крім того, при посвідченні договору нотаріусом був перевірений факт належності квартири ОСОБА_1 Таким чином, враховуючи, що при посвідченні правочину не були порушені норми ст.203 ЦК України, просила суд відмовити позивачу у задоволенні позову.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши наявні в справі докази в їх сукупності, суд не знаходить підстав для задоволення позову, виходячи з наступного.

Згідно копії Витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно від 07 квітня 2006 року, квартира АДРЕСА_1, належала на праві власності ОСОБА_1 (а.с.90).

27 квітня 2006 року державним нотаріусом Прилуцької районної державної нотаріальної контори в реєстрі за №1-914 був посвідчений Договір дарування квартири, згідно умов якого ОСОБА_1 подарував ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 (а.с.89).

Згідно копії Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 04 травня 2006 року, право власності на квартиру АДРЕСА_1, зареєстровано за ОСОБА_2 (а.с.61).

У відповідності до копії Свідоцтва про народження, ОСОБА_6 народилася 02 серпня 1974 року та її батьком зазначений ОСОБА_1 (а.с.94).

Згідно копії Свідоцтва про одруження, ОСОБА_6 одружилась 20 лютого 2004 року та її прізвище після реєстрації шлюбу ОСОБА_2 (а.с.95).

У відповідності до копії рішення апеляційного суду Чернігівської області від 22 травня 2015 року, частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 щодо стягнення аліментів з ОСОБА_2 в розмірі 1000 грн. та ОСОБА_3 в розмірі 200 грн. (а.с.24-26).

Згідно ст.12 ч.1 ЦК України, особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору та визначенні умов договору.

Відповідно до ч.ч.2,3,4 ст.203 ЦК України, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

При цьому, у відповідності до ст.204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою, п»ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ч.1 ст.215 ЦК України).

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов»язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину (ч.1 ст.216 ЦК України).

У відповідності до ч.1 ст.717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов»язується передати в майбутньому другій строні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

При цьому, договір, що встановлює обов»язок обдаровуваного вчинити на користь дорувальника будь-яку дію майнового або немайнового харакрету, не є договором дарування (ч.2 ст.717 ЦК України).

У відповідності до вимог ч.1 ст. 215 ЦК України та згідно розяснень Пленуму Верховного Суду України п.7 постанови № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року правочин може бути визнаний недійсним лише на підставах, визначених законом, та з застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Підставами недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою ст. 203 ЦК України, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Отже, на підставі наведеного, суд розглядаючи справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, дійшов висновку, що виходячи з норм ст. 203 ЦК України, Договір дарування, посвідчений державним нотаріусом Прилуцької районної державної нотаріальної контори 27 квітня 2006 року та зареєстрований в реєстрі за №1-914, згідно умов якого позивач подарував ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1, складений дієздатною особою у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання; особисто підписаний дарувальником, який усвідомлював значення своїх дій та характер правочину, нотаріально посвідчений, а обставини на які в своєму позові посилається позивач як на підставу своїх вимог жодними доказами не підтверджені, та не є такими, що є підставою для розірвання договору дарування.

Не має правового значення помилка позивача щодо отримання матеріальної вигоди від дочки ОСОБА_2 після укладення договору дарування квартири. Помилка внаслідок власного недбальства чи незнання закону однією із сторін не є підставою для визнання правочину недійсним та підставою для застосування наслідків недійсності, а тому у задоволенні позовних вимог щодо розірвання договору дарування та вселення позивача в спірну квартиру, слід відмовити.

Крім того, враховуючи, що позивачем жодними доказами не доведено право власності позивача на спірне майно - гараж, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог щодо витребування у відповідачів документів на гараж, слід відмовити.

Також позивачем заявлено вимогу про стягнення з ОСОБА_2 50 000 грн. моральної шкоди, заподіяної йому внаслідок позбавлення права на проживання в спірній квартирі та відсутності матеріальної допомоги зі сторони дочки. В звязку з недоведеністю позивачем заподіяння такої шкоди, суд вважає відмовити останньому у стягненні моральної шкоди.

Керуючись вищевикладеним, на підставі ст. ст.10, 11, 60, 88, 208, 209, 212 215 ЦПК України, суд

вирішив:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Прилуцька районна державна нотаріальна контора, про розірвання договору дарування квартири та вселення, зобов»язання вчинити дії та стягнення моральних збитків відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному суді Чернігівської області через Прилуцький міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя М.О. Циганко