Категорія 9 Доповідач Жданкін В. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2015 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Вінницької області в складі:

Голови :ОСОБА_2

Суддів: Пащенко Л.В., Шемети Т.М.

при секретарі : Агеєвій Г.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань апеляційного суду Вінницької області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 13.11.2015 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, за участю третьої особи яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_5 про витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання права власності на 1/ 2 частину квартири, -

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2015 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності на 1/2 частину квартири. Позов мотивовано тим, що 04.06.1983 року між сторонами було укладено шлюб. Рішенням Замостянського районного суду м.Вінниці від 18.10.2010 року, шлюб було розірвано. Відповідно до договору міни від 16.10.2008 року ОСОБА_5 стала власником квартири посвідченого державним нотаріусом Першої вінницької державної нотаріальною конторою ОСОБА_6 Згідно із договором купівлі-продажу від 14.02.2009 року, ОСОБА_5 продала ОСОБА_7 належну їй квартиру № 41 в будинку № 7, який розташований по вулиці Станіславського в м. Вінниці. Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 14.08.2012 року, зазначений правочин було визнано недійсним. 12.05.2009 року ОСОБА_7 продала ОСОБА_8 вищевказану квартиру, яку остання в свою чергу продала відповідно до договору купівлі-продажу від 28.06.2009 року ОСОБА_3 Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 14.08.2012 року було встановлено, що квартира АДРЕСА_1. являється спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_5 та позивача. Проте належна частина майна у праві спільної сумісної власності подружжя не визначена в ідеальній частині та не виділена в натурі. У зв»язку з цим, позивач звернувся до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння та просить визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 13.11.2015 року позов задоволено. Визнати за ОСОБА_4 право власності на 1/ 2 частину квартири АДРЕСА_1, загальною площею 43,9 кв.м, житловою 27,4 кв.м. Витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 1/ 2 частину квартири АДРЕСА_1. Стягнуто з відповідача на користь позивача 2374,00 грн. в рахунок відшкодування судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду як незаконне, постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права та постановити нове рішення про задоволення позову в цілому.

Колегія суддів, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню у зв`язку з наступним.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обгрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_4 має право на 1/2 частину спірної квартири, оскільки вона придбана у шлюбі, а відтак являється спільною сумісною власністю в силу закону. Проте, з таким висновком погодитись не можна.

Згідно ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

У ст. 388 ЦК України зазначено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:

1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;

2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;

3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

2. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень.

3. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Порядок та способи виникнення права власності на житло можливі за наявності існування ряду первісних та похідних обставин. Однак, з цього приводу у рішенні відсутні будь-які обґрунтування.

Статтею 60 Сімейного кодексу України (далі СК України) визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України майном, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є:

1) час набуття такого майна;

2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття);

3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

ОСОБА_7 статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям. Така правова позиція, висловлена Верховним Судом України при розгляді справи №6-2333цс15.

Суд, не звернув увагу на те, що власником спірної квартири була ОСОБА_5, бувша дружина позивача.

Відповідно до ч. 1 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Ця норма встановлює загальне імперативне правило щодо державної реєстрації нерухомості.

Відтак, виникнення права власності на нерухоме майно можливе лише з моменту державної реєстрації, таким чином ОСОБА_4 не є і не був власником спірної квартири як в цілому, так і її частки.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що за ОСОБА_9 має бути визнано право власності, саме на 1/2 частку квартири. Крім того, витребування майна в ідеальній частці законом не передбачено.

Враховуючи, що ОСОБА_4 уже звертався до суду з позовом про визнання його співвласником квартири, однак не довів своїх позовних вимог, що він має право на 1/2 квартири, а рішенням Замостянського районного суду м.Вінниці від 02.12.2009 року його визнано таким, що втратив право користування спірною квартирою, як бувший член сім»ї власника, а тому в задоволенні позову слід відмовити, скасувавши рішення суду першої інстанції як незаконне, постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316,317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 13.11.2015 року скасувати та постановити нове яким у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3, за участю третьої особи яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_5 про витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання права власності на 1/ 2 частину квартири, відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги протягом 20 днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Голова :

Судді: