Справа № 369/8310/15-ц Головуючий у І інстанції Пінкевич Н. С.
Провадження № 22-ц/780/6706/15 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 26 23.12.2015
РІШЕННЯ

Іменем України

23 грудня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого судді Голуб С.А.,

суддів Приходька К.П., Верланова С.М.

за участі секретаря Дрозда Р.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06 жовтня 2015 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки ,

в с т а н о в и л а :

У серпні 2015 року позивач пред»явив в суді названий позов посилаючись на те, що 07 серпня 2008 року між АТ «Сведбанк» та відповідачем по справі ОСОБА_2 укладено кредитний договір. За даним договором банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 116 000 доларів США з розрахунку 12 % річних за весь час фактичного користування кредитом на строк до 07 серпня 2038 року.

Того ж дня між сторонами був укладений договір іпотеки, за яким відповідач передав позивачу в іпотеку квартиру АДРЕСА_1.

25 травня 2012 року між АТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого ПАТ «Дельта Банк» набув права вимоги по вказаному кредитному та іпотечному договорам.

ОСОБА_3 відповідач взяті на себе зобов'язання по погашенню кредиту та сплаті відсотків за договором кредиту не виконував, станом на 08 липня 2015 року виникла заборгованість за кредитом в розмірі 2 237 989,32 грн., що складається з заборгованості по тілу кредиту 1 998 500,59 грн., заборгованість за відсотками 190 667,15 грн., пені в розмірі 46 238,97 грн., сума за ставкою 3% від простроченої заборгованості по тілу 738,62 грн., сума за ставкою 3% від простроченої заборгованості по процентам 1843,99 грн.

Позивач просив суд в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором в розмірі 2 237 989,32 грн., звернути стягнення на предмет іпотеки квартиру АДРЕСА_2, шляхом визнання права власності на квартиру за ПАТ «Дельтабанк». Судові витрати просив покласти на відповідача.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06 жовтня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» подало апеляційну скаргу посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що висновки суду про відмову у задоволенні позову з підстав застосування до виниклих правовідносин Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (далі - ОСОБА_3 про мораторій) є неправильними. Просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позову. При цьому посилається на те, що судом не були враховані правові висновки Верховного Суду України, зроблені в аналогічних справах.

Просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення виходячи з такого.

Судом першої інстанції встановлено, що 07 серпня 2008 року між АТ «Сведбанк» та відповідачем по справі ОСОБА_2 укладено кредитний договір. За даним договором банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 116 000 доларів США з розрахунку 12 % річних за весь час фактичного користування кредитом на строк до 07 серпня 2038 року.

Того ж дня між сторонами в якості забезпечення зобовязань за кредитним договором, був укладений договір іпотеки, за яким відповідач передав позивачу в іпотеку квартиру АДРЕСА_1.

25 травня 2012 року між АТ « Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого ПАТ «Дельта Банк» набув права вимоги по вказаному кредитному та іпотечному договорам.

Відповідач взяті на себе зобов'язання по погашенню кредиту та сплаті відсотків за договором кредиту не виконував. Станом на 08 липня 2015 року виникла заборгованість за кредитом в розмірі 2 237 989,32 грн., що складається з заборгованості по тілу кредиту 1 998 500,59 грн., заборгованість за відсотками 190 667,15 грн., пені в розмірі 46 238,97 грн., 3% від простроченої заборгованості по тілу, що становить 738,62 грн., 3% від простроченої заборгованості по процентам, що становить 1843,99 грн.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що не може бути звернуто стягнення на предмет іпотеки, оскільки на виниклі правовідносини розповсюджується дія Закону про мораторій .

Проте із такими висновками суду не можна погодитись виходячи із такого.

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Частинами першою та третьою статті 33 Закону України "Про іпотеку" передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основними зобов'язаннями шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

7 червня 2014 року набув чинності ОСОБА_3 про мораторій, згідно з пунктом 1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Поняття "мораторій" у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України).

Таким чином, установлений цим Законом мораторій не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусове стягнення на майно (відчуження без згоди власника).

Крім того протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

ОСОБА_3 про мораторій не зупиняє дії решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то він не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що не дає змоги органам і посадовим особам, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, вживати заходи, спрямовані на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію цього Закону на період його чинності.

Отже, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що з набуттям чинності Закону про мораторій неможливо звернути стягнення на предмет іпотеки. Чинність цього Закону на час вирішення спору сама по собі не може бути підставою для відмови в захисті порушеного права.

Така правова позиція міститься у постановах Верховного Суду України від 27 травня 2015 року (№ 6-58цс15), 9 вересня 2015 року (№ 6-483цс15), які відповідно до ст.360-7 ЦПК України є обовязковими для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

При цьому судова колегія не може погодитись із позицією представника відповідача з приводу того, що оскільки позивач просить рішенням суду визнати за ним право власності на предмет іпотеки, то у випадку задоволення його позову буде відсутня стадія примусового виконання, а отже на цій стадії не може бути відстрочене виконання рішення на період дії мораторію. Визнання права власності на предмет іпотеки на підставі судового рішення все одно вимагає реєстрації такого права в державному реєстрі прав на нерухоме майно, а отже при зазначенні в рішенні про відстрочення його виконання на час дії Закону про мораторій, це буде підставою для відмови у реєстрації права власності, і в свою чергу, унеможливить виселення відповідача із квартири.

З врахуванням викладеного, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Судова колегія встановила, що відповідно до витягу з Додатку до Договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами (Перелік прав вимоги за кредитами) між ПАТ «Сведбанк» та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» від 25 травня 2012 року (а.с.8) простроченої заборгованості за кредитним договором №2619/0808/71-068 на 25 травня 2012 року не було

27 липня 2015 року позивач направив на адресу відповідача лист-вимогу про сплату останнім протягом тридцяти днів простроченої заборгованості у розмірі 10 570 доларів США. (а.с.7)

Позивач взагалі не надав суду розрахунку заборгованості, який би включав в себе дані про період виникнення заборгованості. Однак, в своїх запереченнях за позов відповідач не спростовував ті обставини, що заборгованість по сплаті кредиту існує у розмірі 10 570 доларів США, але заперечував проти того, що у позивача виникло право на стягнення не тільки простроченої, а і строкової заборгованості за кредитом. Виходячи із наведеного, судова колегія вважає доведеними вимоги позивача щодо порушення відповідачем умов кредитного договору, внаслідок чого у нього виникла прострочена заборгованість у розмірі 10570 доларів США.

Відповідно до п. 3.9 кредитного договору при порушенні умов, передбачених п.5.1.8. цього договору, та/або у випадках, в яких законодавством України передбачено право дострокової вимоги виконання зобовязань, забезпечених іпотекою, тобто якщо позичальник порушує строки платежів, встановлені п.3.1. цього договору, банк має право вимагати дострокового повергнення кредиту та сплати процентів, а позичальник зобовязаний виконати зазначені зобовязання в порядку, передбаченому цим пунктом цього договору.

Враховуючи наявну заборгованість за кредитом, яку відповідач не повертає, у позивача виникло право вимагати від відповідача дострокового повернення кредиту.

Згідно зі ст. 33 Закону України "Про іпотеку" у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання надає право іпотекодержателю задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до ч.ч. 1 та 3 ст. 36 Закону України "Про іпотеку" сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону.

Вказаним положенням скористалися сторони при укладені договору іпотеки, оскільки відповідно до п. 12 договору іпотеки від 07 серпня 2008 року визначено, що за вибором іпотекодержателя застосовується один із наведених нижче способів звернення стягнення на предмет іпотеки та задоволення вимог іпотекодержателя: за рішенням суду; згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя, яким вважається застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, викладене в пп.12.3.1. та 12.3.2 цього пункту Договору.

Відповідно до п.12.3.1 та 12.3.2 іпотечного договору задоволення вимог здійснюється шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку». Відповідно до статті 37 Закону України «Про іпотеку» у випадку задоволення вимог іпотекодержателя шляхом використання процедури, передбаченої в цьому підпункті п.12.3. Договору, договір про задоволення вимог іпотекодержателя, укладений шляхом здійснення цього застереження, є підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки При цьому вважається, що предмет іпотеки набувається у власність іпотекодержателя за вартістю, що буде визначена після прийняття іпотекодержателем рішення про обрання передбаченого цим пунктом Договору способу звернення стягнення на предмет іпотеки, на підставі висновку незалежного експерта - субєкта оціночної діяльності, правоздатність якого підтверджена сертифікатом субєкта оціночної діяльності. При цьому сторони домовляються, що кандидатура субєкта оціночної діяльності визначається іпотекодержателем. Якщо фактичний розмір заборгованості іпотекодавця за основним зобовязанням менший за вартість, що вказана у висновку незалежного експерта субєкта оціночної діяльності, іпотекодержатель перераховує різницю на поточний рахунок іпотекодавця протягом 60 робочих днів з моменту набуття у власність предмета іпотеки.

Відповідно, ст. 37 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності.

Враховуючи наведені умови договору, а також норми закону України «Про іпотеку» ПАТ «Дельта Банк» має право ставити перед судом питання про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Разом із тим, в своєму позові банк не вказав вартість предмета іпотеки, як це передбачено іпотечним договором та законом України «Про іпотеку». До позовної заяви також не доданий висновок незалежного експерта - субєкта оціночної діяльності, правоздатність якого підтверджена сертифікатом субєкта оціночної діяльності.

В судове засідання представник ПАТ «Дельта Банк» не зявився , хоча про дату, час та місце судового засідання був належним чином повідомлений, що позбавило судову колегію можливості зясувати питання оцінки вартості предмета іпотеки у судовому засіданні.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків,встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

ОСОБА_3 позивач не подав суду оцінку вартості предмета іпотеки, судова колегія вважає, що позов не може бути задоволений.

Відповідно до ч.1,3 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є:

1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими;

3) невідповідність висновків суду обставинам справи;

4)порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, а також розгляд і вирішення справи неповноважним судом; участь в ухваленні рішення судді, якому було заявлено відвід на підставі обставин, що викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою; ухвалення чи підписання постанови не тим суддею, який розглядав справу.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Судова колегія вважає, що оскільки суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову з підстав застосування до виниклих правовідносин Закону України про мораторій, тобто при неправильному застосуванні норм матеріального права, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Разом із тим, встановивши обставини справи на підставі наданих сторонами доказів, судова колегія вважає, що в задоволенні позову необхідно відмовити з підстав його недоведеності.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» задовольнити частково.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06 жовтня 2015 року скасувати і ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді