АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 552/4183/15-ц Номер провадження 22-ц/786/3822/15Головуючий у 1-й інстанції Васильєва Л. М. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2015 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

Головуючого судді: Дорош А.І.

Суддів: Буленка О.О., Омельченко Л.М.

при секретарі: Ачкасовій О.Н.

з участю

позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Київського районного суду м. Полтави від 27 жовтня 2015 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору оренди житлового приміщення недійсним, зобов»язання повернути суму завдатку ,-

В С Т А Н О В И Л А :

У липні 2015 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 про визнання договору оренди житлового приміщення недійсним. Свої вимоги обґрунтував тим, що 10 березня 2015 року між ним та ОСОБА_3 укладено договір оренди житлового приміщення - квартири АДРЕСА_1, 3 в м. Полтава. Предметом договору оренда є квартира АДРЕСА_2, строк оренди - один рік. При обговоренні істотних умов договору орендодавцем зазначено, що вона надасть на підтвердження правомірності передання квартири у найм правовстановлюючий документ, що саме вона є власником квартири та відповідно має право на здачу квартири в оренду. Він отримав витяг з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, з якого вбачається, що передана відповідачем в оренду квартира не є її власністю, а отже відповідач не мала права передавати, здавати її в оренду, вважає, що договір оренди є недійсним з підстав ст. ст. 203, 215 ЦК України. Оскільки він при укладенні договору оренди сплатив відповідачу завдаток у розмірі 1700 грн., то вважає, що у разі визнання цього договору недійсним, слід зобов»язати відповідача передати йому вказану суму, просить стягнути з відповідача на свою користь сплачений судовий збір.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 27 жовтня 2015 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Не погодившись з судовим рішенням, його в апеляційному порядку оскаржив позивач ОСОБА_2, який, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі та стягнути з ОСОБА_3 на його користь 511,56 грн. судового збору.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно п. 2 ч.1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Згідно п. 3,4 ч.1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, що 10 березня 2015 року між позивачем та відповідачем укладено договір оренди жилого приміщення, відповідно до якого відповідач передав в оренду позивачеві квартиру АДРЕСА_2 на строк з 31 березня 2015 року до 31 березня 2016 року (а.с. 6).

У пункті 1.2. вказаного договору зазначено, що вказана квартира належить ОСОБА_4, отже на час укладання договору позивачеві було достовірно відомо, що предмет оренди, квартира АДРЕСА_3, орендодавцю не належить, однак він уклав вказаний договір оренди та проживав в орендованій квартирі відповідно до цього договору до 29 червня 2015 року.

Отже, на час укладення спірного договору позивач був достовірно обізнаний про власника орендованого житла, перевірив повноваження орендодавця на укладення договору та уклав договір.

Відмовляючи у задоволенні позову, місцевий суд виходив з того, що позивач не довів тієї обставини, що спірний договір оренди житла не відповідає вимогам ст. 761 ЦК України. Позивач достовірно знав, шо відповідач не є власником квартири, яка передається в оренду. Позивач не надав суду доказів того, що при укладенні договору оренди житлового приміщення він не знав, що відповідач не була уповноважена на укладення такого договору.

Проте, з таким висновком місцевого суду погодитися не можна, виходячи з наступного.

Як встановила колегія суддів і це вбачається із змісту позовної заяви, предметом даного спору є визнання недійсним договору оренди житлового приміщення з підстав того, що відповідач, яка не є власником майна, не мала права передавати його у найм та зобов»язання відповідача повернути позивачу суму 1 700 грн., передану в якості завдатку.

Спірні правовідносини в частині оренди житла регулюються спеціальною нормою матеріального права, а саме ч.1 ст. 810 ЦК України, яка передбачає, що за договором найму (оренди) житла одна сторона власник житла (наймодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату.

За загальним правилом згідно ч.1,2 ст. 761 ЦК України право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права. Наймодавцем може бути також особа, уповноважена на укладення договору найму.

При ухваленні судового рішення місцевий суд не взяв до уваги вказані норми матеріального права, які регулюють правовідносини сторін в частині оренди житла.

Як вбачається із матеріалів справи, власником житлового приміщення квартири є ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право на спадщину, що підтверджується відомостями з реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с. 7).

У спірному договорі орендодавцем значиться ОСОБА_3. У п. 1.2. договору вказано, що «орендоване приміщення належить на праві власності згідно з договором дарування ОСОБА_4 (буде присутня)».

Крім цього, у п. 1.6 цього договору вказано, що «при підписанні договору було сплачено суму у розмірі 1 700 грн. завдаток, остаточний розрахунок 21 березня 2015 року».

Спірний договір підписано орендодавцем ОСОБА_3 із зазначенням даних її паспорта та місця реєстрації та орендатором ОСОБА_2

Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверенням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Позивач на свій розсуд обрав спосіб захисту порушеного права.

Із матеріалів справи не вбачається, що на час укладення спірного договору ОСОБА_5 мала майнові права на квартиру чи була уповноважена власником квартири на укладення договору найму.

У даному випадку згідно вимог матеріального права орендодавцем у договорі оренди житла може його власник або особа, уповноважена власником квартири на укладення договору найму.

Отже, у даному випадку укладення договору оренди квартири орендодавцем ОСОБА_5, яка не її власником та не була уповноважена власником квартири на укладення цього договору, є підставою для визнання спірного договору недійсним.

Згідно п. 5 Постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року відповідно до статей 215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Згідно п. 7 вказаної Постанови за змістом статті 216 ЦК та виходячи із загальних засад цивільного законодавства суд може застосувати з власної ініціативи реституцію як наслідок недійсності оспорюваного правочину. Інші наслідки недійсності оспорюваного правочину (відшкодування збитків, моральної шкоди тощо) суд застосовує відповідно до статті 11 ЦПК.

У даному випадку позивач пред»явив вимогу про зобов»язання відповідача повернути позивачу суму 1 700 грн., передану в якості завдатку, як відшкодування збитків.

Щодо вирішення вимоги про зобов»язання відповідача повернути позивачу суму 1 700 грн., передану в якості завдатку, то в цій частині колегія суддів приходить до висновку про те, що вказана сума була передана позивачем відповідачу в якості авансу, а не завдатку, тому підлягає задоволенню у вказаному розмірі.

Також з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 243,60 грн., сплачений при подачі позову, та сплачений судовий збір 267,96 грн. при подачі апеляційної скарги, а всього 511,56 грн.

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що у рішенні місцевого суду має місце невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення по суті позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п. 2, 309 ч.1 п. 3,4, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 27 жовтня 2015 року - скасувати та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору оренди житлового приміщення недійсним, зобов»язання повернути суму завдатку - задовольнити.

Визнати договір про оренду житлового приміщення квартири АДРЕСА_4, укладений між ОСОБА_3 Олександрівноюта ОСОБА_2, недійсним.

Зобов»язати ОСОБА_3 повернути ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 1 700 грн., сплачені за договором оренди житлового приміщення.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 243,60 грн., сплачений при подачі позову, та сплачений судовий збір 267,96 грн. при подачі апеляційної скарги, а всього 511,56 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

С У Д Д І :