Справа № 310/8317/15-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

24 грудня 2015 року м.Бердянськ

Бердянський міськрайонний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді Прінь І.П.,

при секретарі Бевз О.А.,

за участі: позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа Бердянський МВ УДМС України в Запорізькій області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим будинком,

за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання права власності на 1/2 частку домоволодіння,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання його колишньої дружини ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим будинком №10 по вул. Гайдара в с. Берестове Бердянського району Запорізької області. В обґрунтування позову зазначає, що він є власником будинку №10 по вул. Гайдара в с. Берестове Бердянського району. З 11.04.1998 року він перебував з відповідачкою в зареєстрованому шлюбі. За рішенням суду від 18.03.2011 року шлюб був розірваний. Після розірвання шлюбу ОСОБА_3 виїхала з будинку. На прохання відповідачки, вона 21.02.2012 року була зареєстрована в будинку, але в ньому не проживала, речей її в будинку не має. В телефонній розмові ОСОБА_3 обіцяла знятися з реєстрації, але не знялася. Реєстрація відповідачки в будинку позбавляє його можливості оформити житлову субсидію. Посилаючись на ст.319, ст.405 ЦК України просить визнати відповідачку такою, що втратила право користування будинком.

Відповідачка ОСОБА_3 проти позову заперечує. У листопаді 2015 року подала зустрічний позов. В обґрунтування позову вказує на те, що перебувала у шлюбі з позивачем з 11.04.1998 року. 24.07.2002 року вони за спільні кошти придбали житловий будинок №10 по вул. Гайдара в с. Берестове Бердянського району Запорізької області і стали в ньому проживати. Договір купівлі- продажу будинку було оформлено на чоловіка. У 2011 році за рішенням суду їх шлюб був розірваний. Вона пішла від чоловіка. Діти залишилися проживати з чоловіком у їхньому будинку, оскільки вона не мала і не має іншого житла і не могла забезпечити дітям достойних умов проживання. Проте вона завжди підтримувала звязок з дітьми, спілкувалася з ними, надавала матеріальну допомогу. Зараз вона працює в кафе в м. Підгородне Дніпропетровської області, в якому, зі згоди власника, і проживає. В будинку вона дійсно була зареєстрована тільки 21.02.2012 року, вже після розірвання шлюбу. Оскільки будинок був придбаний за спільні кошти подружжя, то він є їх спільною сумісною власністю. Їй у цьому будинку належить ? частка. Як співвласник цього будинку вона не втрачає право користування житловим будинком. Посилаючись на ст.ст. 60,61,68,69,70 СК України, ст. 317,319 ЦК України просить визнати за нею право власності на ? частку домоволодіння №10 по вул. Гайдара в с. Берестове Бердянського району Запорізької області, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Відповідачка у судове засідання не зявилася. Подала заяву про розгляд справи без її участі. Просить задовольнити її зустрічну заяву, відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1

Позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 у судовому засіданні позовні вимоги про визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право користування будинком підтримали з підстав, викладених у позові. Просять їх задовольнити. Проти зустрічного позову заперечують. Позивач просить відмовити в задоволенні зустрічного позову, оскільки відповідачка пропустила трирічний строк позовної давності для предявлення цього позову, про що він подав заяву. В заяві вказує на те, що за рішенням суду від 18.03.2011 року був розірваний шлюб між ним та відповідачкою. ОСОБА_3 знала про те, що договір купівлі-продажу будинку був оформлений на його імя, право власності на весь будинок також зареєстровано на його імя, але до цього часу ніяких вимог до нього не предявляла. Вважає, що строк позовної давності сплив 19.03.2014 року. В обґрунтування заперечень проти зустрічного позову позивач також посилається на те, що після розірвання шлюбу між ним та відповідачем була досягнута домовленість про те, що вона забирає собі усі предмети домашнього вжитку і худобу, а йому залишає будинок. Так, у червні місяці 2010 року відповідачка продала корову за 5000 грн., 2 свині за 2500 грн., гроші забрала собі. Також вона забрала і вивезла: ліжко деревяне з матрацом вартістю 2000 грн., диван приблизною вартістю 2500 грн., комод- 1000 грн., пральну машину 800 грн., палас 4х4 кремового кольору вартістю 1000 грн., килим шерстяний 2х3 червоного кольору 1200 грн., килим шерстяний 2х3 кремового кольору 1200 грн., музичний центр 2000 грн., штори 2 шт 800 грн., штори 2 шт. 400 грн., тостер 600 грн., чайний сервіз на 6 персон - 850 грн., кавовий сервіз 700 грн., набір каструль 4 шт. 900 грн., тарілки 30 шт. 1000 грн., ложки 20 шт. 200 грн., виделки 20 шт. 200 грн., консервація 30 банок 1000 грн., каблучку золоту 583 проба -1000 грн., каблучку золоту 582 проба -800 грн., на загальну суму 27850 грн. Оскільки відповідачка забрала собі майна на суму 27850 грн. і з ним залишилися проживати двоє неповнолітніх дітей, на утримання яких він увесь цей час не стягував з відповідачки аліменти, то вважає що, якби вона не пропустила строк позовної давності, то мала б право тільки на ? частку цього будинку. ОСОБА_3, претендуючи на ? частку будинку порушує права їхніх неповнолітніх дітей на пристойні умови для проживання. Крім того зазначає, що у 2012 році він провів у будинок газ і воду, облаштував душову кабінку і вбиральню. У 2014 році за власні кошти зробив ремонт у будинку, поставив металопластикові вікна, встановив паркан. У 2013 році побудував сарай, перебудував веранду і терасу. Просить відмовити у задоволенні позову.

Вислухавши пояснення позивача та його представника, показання свідків, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

Як вбачається з рішення Пологівського районного суду Запорізької області від 18.03.2011 року, яке набрало законної сили 29.03.2011 року, ОСОБА_1 і ОСОБА_4 (після розірвання шлюбу ОСОБА_3) перебували у зареєстрованому шлюбі з 11.04.1998 року (а.с.14). Від шлюбу мають двох неповнолітніх дітей: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 і ЖоглоДаяну, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.7,8). Після розірвання шлюбу діти залишилися проживати з батьком.

24.07.2002 року подружжя за спільні кошти придбало житловий №10 по вул. Гайдара в с. Берестове Бердянського району Запорізької області. Договір купівлі-продажу був оформлений і зареєстрований на імя позивача ОСОБА_1 Факт придбання будинку за спільні кошти подружжя був визнаний відповідачем за зустрічним позовом ОСОБА_1, а тому цей факт у відповідності до ст.61 ЦПК України доказуванню не підлягає.

Сімейні стосунки між позивачем та відповідачем фактично були припинені у червні 2010 року. Вже після розірвання шлюбу, в саме 21.02.2012 року відповідачка зареєструвала своє місце проживання у спірному будинку, що підтверджується довідкою сектору адресно-довідкової роботи Бердянсього МВ (а.с.20) та не заперечується сторонами у справі.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Судами встановлено, що спірне майно придбано подружжям до 2004 року, тобто при вирішенні позову про поділ майна подружжя необхідно застосовувати положення КпШС України, який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин.

Відповідно до ст. 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Згідно зі ст. 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Позивач, заперечуючи проти зустрічного позову посилається на те, що відповідачка пропустила трирічний строк позовної давності, передбачений ст. 72 СК України. Про застосування позовної давності позивач подав заяву.

Так ст. 72 СК України встановлено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

У пункті 15 постанови пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам розяснено, що початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч. 2 ст. 72 СК).

Таким чином, твердження позивача про те, що строк звернення до суду з зустрічним позовом про поділ майна подружжя відповідачка пропустила, оскільки він закінчився 19.03.2014 року, суд не приймає до уваги. З зустрічного позову ОСОБА_3 вбачається, що вона звернулася до суду з зустрічним позовом після того, як позивач подав позов про визнання її такою, що втратила право користування житловим будинком, тобто тільки після того, як вона дізналася про порушення свого права власності. А відтак позовна давність відповідачем не пропущена.

У своїх запереченнях позивач вказує на те, що вони з відповідачкою домовилися про те, що вона забирає собі усі предмети домашнього вжитку і худобу, а йому залишає будинок. У червні місяці 2010 року відповідачка продала корову за 5000 грн., 2 свині за 2500 грн., гроші забрала собі. Також вона забрала і вивезла: ліжко деревяне з матрацом вартістю 2000 грн., диван приблизною вартістю 2500 грн., комод- 1000 грн., пральну машину 800 грн., палас 4х4 кремового кольору вартістю 1000 грн., килим шерстяний 2х3 червоного кольору 1200 грн., килим шерстяний 2х3 кремового кольору 1200 грн., музичний центр 2000 грн., штори 2 шт 800 грн., штори 2 шт. 400 грн., тостер 600 грн., чайний сервіз на 6 персон - 850 грн., кавовий сервіз 700 грн., набір каструль 4 шт. 900 грн., тарілки 30 шт. 1000 грн., ложки 20 шт. 200 грн., виделки 20 шт. 200 грн., консервація 30 банок 1000 грн., каблучку золоту 583 проба -1000 грн., каблучку золоту 582 проба -800 грн. За його підрахунком вона забрала майна на загальну суму 27850 грн.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_6 суду показала, що проживала по сусідству з сімєю ОСОБА_1. У 2010 році бачила, як відповідачка виїжджала з будинку, грузила в машину тумбу, диван, ліжко, пральну машину, якісь сумки і консервацію. Також вони продали корову і двоє свиней. Дітей забирати відповідачці нікуди було, тому вони залишилися з батьком. Проте з дітьми вона спілкувалася. Наприкінці 2011 року ОСОБА_3 приїхала до будинку і жила в ньому до березня 2012 року, потім знов поїхала. Після її відїзду позивач звів сарай, веранду, вбиральню, ванну, паркан.

Свідок ОСОБА_7, сусідка, суду показала, що спілкувалася з подружжям ОСОБА_1, бувала у них вдома. В одній кімнаті у них стояли два ліжка, диван, телевізор, тумба, в другій прихожа, два ліжка, стіл, акваріум, телевізор, приставка, в кухні- стіл, тумби, холодильник, газова пічка. У 2010 році ОСОБА_3 виїхала з будинку. Перед відїздом вони продавали корову і свиней. Відповідачка забрала собі палас, штори, тумбочку, пічку газову, пральну машину, консервацію, овочі. Вона казала, що домовилися з ОСОБА_1, що йому з дітьми залишається будинок. Після її відїзду у будинку залишилися ліжко, диван, холодильник. З дітьми відповідачка спілкувалася, у 2012 році приїжджала, деякий час жила в будинку, потім знов поїхала. Позивач самостійно провів у будинок газ і воду, влаштував вбиральню, поставив пластикові вікна і паркан.

Свідок ОСОБА_8 суду показала, що часто приїжджала влітку до своїх батьків в с. Берестове. Сімю ОСОБА_1 знала, оскільки жили по сусідству. Бачила, як ОСОБА_3 у 2010 році виїжджала з будинку, грузила в машину меблі, ліжко, пральну машинку, телевізор, якісь клунки і ящики. На початку 2012 року відповідачка приїжджала, прописалася в будинку і знов поїхала.

За приписами ст. 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений.

Таким чином, судом встановлено, що договору про поділ ( виділ) нерухомого майна між подружжям ні у 2010 році, ні після розірвання шлюбу у 2011 році нотаріально не посвідчувався.

Належних доказів, які б свідчили про здійснення поділу майна подружжя, крім показань свідків, суду не надано. Усі допитані у судовому засіданні свідки показали суду, що бачили здалеку тільки те, як відповідачка грузила в машину речі, проте що саме і в якій кількості точно назвати не змогли. Особисто при поділі майна вони не були присутні.

Відповідно до вимог ст. 10 і ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Таким чином, доводи позивача про те, що ще у червні 2010 року вони з дружиною реально поділили між собою майно, яке було нажито у шлюбі, у тому числі і будинок, у судовому засіданні свого підтвердження не знайшли.

Оскільки спірний будинок був придбаний подружжям у 2002 році за спільні кошти подружжя, що не заперечується позивачем, то цей будинок суд визнає спільною сумісною власністю позивача і відповідача.

Як зазначав суд вище, до правовідносин щодо поділу майна подружжя, яке було придбано до 2004 року застосовуються положення КпШС України, який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин. Таку ж позицію висловив і Верховний Суд України у своїй постанові №6-1662цс15 від 04.11.2015 року.

Відповідно до ст. 28 КпШС України, в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Позивач зазнає, що після розірвання шлюбу він за власні кошти провів у будинок газ та воду, збудував сарай, веранду, влаштував вбиральню і ванну кімнату, встановив паркан, тим самим збільшивши вартість домоволодіння. Однак доказів того на скільки збільшилась вартість домоволодіння у порівнянні з 2011 роком ( час розірвання шлюбу) відповідачем не надано.

Судом розяснювалося позивачу його право на збільшення розміру позовних вимог, зміну підстави або предмету позову, подачу заяви про призначення експертизи. Однак позивач цим правом не скористався.

Також позивачем не наведено жодних доказів, які б свідчили про необхідність відступу від рівності часток подружжя в інтересах неповнолітніх дітей, що заслуговують на увагу, оскільки саме по собі проживання неповнолітніх дітей з одним із батьків не є підставою для збільшення розміру частки майна одного з подружжя.

З огляду на встановлені у судовому засіданні обставини, суд приходить до висновку, що будинок, як обєктом права спільної сумісної власності подружжя, має бути поділений між позивачем та відповідачем порівну, по ? частці кожному.

А відтак зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 про визнання за нею права власності на ? частку спірного будинку ґрунтуються на Законі, а тому підлягають задоволенню.

ОСОБА_3, як співвласнику будинку №10 по вул. Гайдара в с. Берестове Бердянського району, відповідно до ст. 317 ЦК України належить право володіння, користування та розпорядження майном.

Відтак власник житла не може бути визнаний таким, що втратив право користування цим житлом в силу ст. 405 ЦК України.

А тому у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим будинком необхідно відмовити.

Керуючись ст.ст. 10,11,15,16, 60,61, 208-215 ЦПК України, ст. 22,28 КпШС України, ст.ст. 69,72 СК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим будинком № 10 по вул.. Гайдара в с. Берестове Бердянського району Запорізької області відмовити.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити. Визнати за ОСОБА_3 право власності на ? частку будинку № 10 по вул. Гайдара в с. Берестове Бердянського району Запорізької області.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 компенсацію витрат судового збору у розмірі 487,20 грн.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Запорізької області через Бердянський міськрайонний суд протягом 10 днів з дня його проголошення, а особою яка не була присутня під час проголошення рішення суду протягом 10 днів з дня його отримання.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

СуддяОСОБА_9