Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 314/1207/14 Головуючий у 1 інстанції: Кофанов А.В.
№ провадження 22-ц/778/820/15 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

„08 жовтня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Савченко О.В.

суддів: Кочеткової І.В., Маловічко С.В.

при секретарі: Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 24 листопада 2014 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4, третя особа: Хортицький відділ державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції, про стягнення грошової суми та відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2014 року ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_5 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2та ОСОБА_2, третя особа: Хортицький ВДВС Запорізького МУЮ, про стягнення суми інфляційних втрат, 3% річних та моральної шкоди за несвоєчасне виконання вироку Вільнянського районного суду Запорізької області від 25.05.2009 року в частині задоволення її цивільного позову про стягнення матеріальної та відшкодування моральної шкоди.

У позові, зазначала, що за вироком Вільнянського районного суду Запорізької області від 25.05.2009 року зі ОСОБА_2 та ОСОБА_2 на її користь стягнуто в солідарному порядку 8470 гр. матеріальної та 30 000 грн. відшкодування моральної шкоди.

01.12.2010 року вона звернулась до Хортицького ВДВС Запорізького МУЮ з заявою про прийняття виконавчих документів та примусове стягнення сум боргу.

20.12.2010 року державним виконавцем Хортицького ВДВС Запорізького МУЮ були відкриті виконавчі провадження № 23452914 та № 23452811, які згідно постанови від 20.05.2013 року були обєднані в одне зведене виконавче провадження на загальну суму боргу у розмірі 38 470 грн. 00 коп.

Відповідачам у термін до 26.12.2010 року було запропоновано добровільно виконати грошове зобовязання, однак стягнута сума повернута не була , судове рішення до теперішнього часу не виконано, виконавче провадження не закрито.

У липні 2014 року ОСОБА_3 збільшила позовні вимоги і зазначила, що внаслідок часткового виконання з січня 2014 року ОСОБА_2 судового рішення, станом на 18.06.2014 року залишок боргу складав 24853 грн. 83 коп.

Крім того, тривале невиконанням відповідачами вироку в частині цивільного позову спричинило їй моральну шкоду, оскільки це принижує її честь та гідність, призводить до погіршення стану здоровя, спричиняє моральні переживання та фізичні страждання.

Посилаючись на вказані обставини, на підставі ст. 625 ЦК України остаточно просила суд стягнути з відповідачів у солідарному порядку суму втрат від інфляції у розмірі 10 649 грн. 55 коп. та проценти за користування коштами (3% річних) у розмірі 5 780 грн. 85 коп. у звязку з невиконання грошового зобовязання, а також стягнути солідарно моральну шкоду в сумі 50 000 грн., судові витрати.

Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 24 листопада 2014 року позов задоволено частково.

Стягнуто зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 грошові суми за невиконання грошового зобовязання, а саме: 4 180 грн., як компенсацію втрат від інфляції, та 2 230 грн., як 3% річних, а всього 6 338 грн.

Стягнуто зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 2 000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

В задоволені іншої частини позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати і ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог до нього відмовити у повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, зокрема, на неповне зясування фактичних обставин справи, не застосування закону, який підлягав застосуванню, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким повністю задовольнити її позовні вимоги.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду доповідача, пояснення учасника процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 підлягають задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам ухвалене по справі рішення в повній мірі не відповідає.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона(боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію( передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, вироком Вільнянського районного суду Запорізької області від 25.05.2009 року ОСОБА_4 було визнано винним у вчинені злочину, передбаченого ч.3 ст. 286 КК України, та призначено кримінальне покаранні.

За розглянутим у кримінальній справі та задоволеним цивільним позовом зі ОСОБА_4 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_2 ( з 01.03.2011 року ОСОБА_3)О.Ю. було стягнуто в солідарному порядку 8470 гр. матеріальної та 30 000 грн. відшкодування моральної шкоди.

20.12.2010 року державним виконавцем Хортицького ВДВС Запорізького МУЮ були відкриті виконавчі провадження № 23452914 та № 23452811 про стягнення зі ОСОБА_2 названих сум, які згідно постанови від 20.05.2013 року були обєднані в одне зведене виконавче провадження на загальну суму боргу у розмірі 38 470 грн. 00 коп.

Виконавчі листи щодо стягнення зі ОСОБА_4 були направлені за місцем відбуття ним покарання. Постановою Машивського районного суду Полтавської області від 13.11.2012 року він був звільнений від позбавлення волі умовно-достроково.

Після звільнення його від відбуття покарання у виді позбавлення волі, з виконавчими листами про стягнення з нього сум відшкодування матеріальної та моральної шкоди ОСОБА_3 звернулася 01.07.2013 року, однак постановами Хортицького ВДВС від 04.07.2013 року у прийнятті виконавчих документів до провадження було відмовлено за пропуском строку предявлення документа до виконання.

З 01.05.2011 року до липня 2013 року проводилися утримання коштів з пенсії ОСОБА_2, які надходили на розрахунковий рахунок Хортицького ВДВС ЗМУЮ у звязку з відсутністю письмового повідомлення ОСОБА_3 щодо зазначення реквізитів для перерахування грошових коштів Хортицьким ВДВС, отже не отримувались не з вини стягувача, були перераховані на її рахунок тільки на підставі розпорядження від 02.04.2014 року у сумі 7616 грн. 17 коп.(а.с.59).

У період з 15.01.2014 року по 14.06. 2014 року щомісячно кошти у сумі 1000 грн. сплачувалися ОСОБА_2 поштовими переказами, станом на 18.06.2014 року, тобто на момент уточнення позову, залишок боргу складав 24853 грн. 83 коп.

Як встановлено у суді апеляційної інстанції, виконавче провадження з примусового виконання виданих 20.07.2010 року Вільнянським районним судом Запорізької області виконавчих листів про стягнення з ОСОБА_2 матеріальної та моральної шкоди закінчено постановами від 03.09.2015 року(т.2,а.с.8-10).

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_3 щодо стягнення інфляційних втрат та 3% річних за несвоєчасне виконання вироку Вільнянського районного суду Запорізької області від 25.05.2009 року в частині цивільного позову, за яким на її користь було стягнуто 8470 гр. матеріальної та 30 000 грн. моральної шкоди, суд правильно виходив з того, що вказане зобовязання за вироком зводиться до сплати грошей, отже є грошовим , а тому на правовідносини, що виникли між позивачкою та відповідачами з приводу його виконання, поширюються правила ч.2 ст. 625 ЦК України.

Згідно із ч.2 ст. 625 ЦК України в разі порушення грошового зобовязання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобовязання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобовязання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Вказана правова позиція визначена у постанові Верховного Суду України від 01.10.2014 року по справі № 113 цс14 і в силу ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися всіма судами України.

Разом з тим, не можна погодитися з висновком суду про те, що виконання зобовязання мало виконуватися з моменту звернення його до примусового виконання, тобто з 27.12.2010 року, а також про те, що відповідач ОСОБА_4 не має нести відповідальність за прострочення виконання грошового зобовязання у звязку з пропуском позивачкою строку звернення до виконавчої служби з приводу примусового виконання ним вироку в частині цивільного позову.

Відповідно до ст. 403 КПК України (1960 року) , яка була чинною на час постановлення вироку Вільнянського районного суду Запорізької області від 25.05.2009 року, вирок, ухвала і постанова суду, що набрали законної сили, є обовязковими для всіх державних і громадських підприємств, установ і організацій, посадових осіб і громадян і підлягають виконанню на всій території України.

Зобовязання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу, зокрема, із рішення суду, отже за змістом названих норм, обовязок виконання вироку в частині грошового зобовязання за задоволеним цивільним позовом не повязується з примусовим його виконанням.

Не можна погодитися і визначеною судом сумою інфляційних втрат та 3% річних у звязку з простроченням виконання відповідачами вироку від 25.05.2009 року в частині цивільного позову.

Відповідно до ст. 533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях.

Інфляція це знецінення грошей і безготівкових коштів, що супроводжується зростанням цін на товари і послуги( п.2 Методологічних положень щодо організації статистичних спостережень за змінами цін(тарифів) на споживчі товари (послуги) і розрахунку індексу споживчих цін, що затверджені наказом Державного комітету статистики України від 14 листопада 2006 року № 519). Показником, який характеризує рівень інфляції, є індекс споживчих цін, який характеризує зміни у часі загального рівня цін на товари та послуги, що купує населення для невиробничого споживання. Він є показником зміни вартості фіксованого набору споживчих товарів та послуг у поточний період порівняно з базовим.

Відповідно до ст. 625 ЦК України встановлений індекс інфляції враховується при обчисленні суми боргу в разі наявності між сторонами грошових зобовязань у грошовій одиниці України.

Для визначення індексу інфляції за будь-який період необхідно помісячні індекси, що складають певний період, перемножити між собою. З метою полегшення розрахунку застосовуються також річні індекси, які визначаються шляхом множення місячних індексів. Індекси інфляції розраховуються на підставі інформації, опублікованої центральним органом виконавчої влади з питань статистики в газеті „Урядовий курєр, зазначена інформація є загальновідомою.

Згідно наданих позивачкою розрахунків, індекс інфляції за період з червня 2009 року по грудень 2013 року становив 119, 642%, тому сума інфляційних витрат за цей період складає 7556, 41 грн.( 38470грн.х 119,642%= 46026, 41грн. -38470,00грн.)(а.с.79-81).

За період з 15.01.2014 року по 24.02.2014 року витрати від інфляції, яка становила 100,80%( 100,2%х100,6%), з врахуванням виплати 1000 грн. відповідачем( 38470 грн.-1000 грн.=37470 грн.), становили 300, 21 грн.( 37470 грн.х100,80%:100%= 37770 грн. 37470 грн.).

За період з 25.02.2014 року по 19.03.2014 року витрати від інфляції становили 802, 34 грн.(37470 грн. 1000 грн.=36470 грн. х 102,2%(індекс інфляції у березні 2014 року) :100% = 37272 грн.-36470 грн.).

За період з 20.03.2014 року по 11.04. 2014 року витрати від інфляції, яка у квітні 2014 року становила 103,30%, з врахуванням виплати 1000 грн. відповідачем, склали 1137 грн. 51 коп.(36470 грн. 1000 грн.= 34470 грн.х103,30%:100%= 35670 грн.- 34470 грн.).

За період з 12.04.2014 року по 29.04.2014 року сума невиконаного зобовязання, з урахуванням переказу Хортицького ВДВС від 02.04.2014 року у сумі 7616 грн., знизилася до 26854 грн.

За період з 30.04.2014 року по 24.05.2014 року, з урахуванням виплати 1000 грн., інфляційні втрати склали 853 грн. 18 коп.( 26854 грн. -1000 грн .= 25854 грн. х 101,00%(індекс інфляції у травні 2014 року):100%= 26707 грн.-25854 грн.).

За період з 25.05.2014 року по 13.06.2014 року відповідачем ОСОБА_2 було сплачено 1000 грн. боргу, однак вимоги про стягнення інфляційних втрат з червня 2014 року позивачкою в уточненому у липні 2015 року позові не заявлялись.

Таким чином, за наданим ОСОБА_3 розрахунком, за період з 01.06.2009 року по 31.05.2014 року інфляційні втрати склали всього 10648 грн. 65 коп.(а.с.82).

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Правильність наданого позивачкою розрахунку підтверджується інформацією щодо розміру індексів інфляції у спірний період та даними виконавчої служби щодо причин невиконання вироку, а також доказами про часткове виконання зобовязання ОСОБА_2 шляхом щомісячної сплати 1000 грн., починаючи з січня 2014 року.

Правильність наданого розрахунку відповідачами не спростована.

Щодо висновку суду про те, що строк прострочення грошового зобовязання слід рахувати з початку примусового виконання, тобто з 27.12.2010 року, і він складав 3 роки 7 місяців 6 днів, а також про те, що індекс інфляції у цей період становив 20%, то він суперечить матеріалам справи і є помилковим.

На відміну від інфляційних збитків, розрахунок 3% річних здійснюється за кожен день прострочення: сума боргу х 3% річних/ 365 днів(кількість днів у році)х кількість днів прострочення.

Згідно наданого позивачем розрахунку, правильність якого відповідачами не спростована, сума 3% річних у звязку з невиконанням судового рішення за період з 25.05.2009 року по 18.06.2014 року, що становить 1850 днів, склала 5780 грн. 85 коп.(а.с.82).

Таким чином, за названий період загальна сума інфляційних збитків та 3% річних становить 16429 грн. 40 коп.( 10648 грн.65 коп. + 5780 грн. 85 коп.), є доведеною і підлягає стягненню з відповідачів у солідарному порядку.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що стягнута вироком суду сума відшкодування матеріальної та моральної шкоди, спричиненої злочином, - це відповідальність, а не боргове зобовязання, а тому ст. 625 ЦК України до спірних правовідносин не застосовується, є безпідставними.

Разом з тим, не можна погодитися з рішенням суду в частині стягнення на користь ОСОБА_3 моральної шкоди у сумі 2000 грн. у звязку з невиконанням відповідачами грошового зобовязання, що виникло на підставі вироку.

Згідно зі ст. 611 ЦК України у розі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобовязання внаслідок односторонньої відмови від зобовязання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобовязання, сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Правові наслідки порушення зобовязання настають тільки у випадках, коли це передбачено законом або договором.

Оскільки відшкодування моральної шкоди у разі невиконання визначеного вироком суду грошового зобовязання вказаним судовим рішенням не передбачалось, як і нормою ст. 625 ЦК України, вимоги ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди суперечать ст. 611 ЦК України, у звязку з чим не підлягають задоволенню.

Відповідно до вимог ч.3 ст. 88 ЦПК України судові витрати, повязані з оплатою судового збору у сумі 164 грн.29 коп., підлягають стягненню з відповідачів у дольовому порядку, по 82 грн. 15 коп. з кожного, у дохід держави.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 314, 317 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 24 листопада 2014 року по даній справі скасувати та ухвалити нове наступного змісту:

„Позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити частково.

Стягнути на користь ОСОБА_3 зі ОСОБА_4 та ОСОБА_2 солідарно за прострочення виконання вироку Вільнянського районного суду Запорізької області від 25.05.2009 року в частині цивільного позову за період з 25.09. 2009 року по 18.06. 2014 року інфляційні втрати у сумі 10648 грн. 65 коп., 3% річних у сумі 5780 грн. 85 коп., а всього 16429 грн. 40 коп.

У задоволенні вимог ОСОБА_3 про стягнення моральної шкоди- відмовити.

Стягнути зі ОСОБА_4 та ОСОБА_2 судовий збір у сумі 82 грн. 15 коп. з кожного в дохід держави.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: