Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
ЄУН 320/4621/15цГоловуючий у 1-й інстанції Колодіна Л.В.
№22-ц/778/6468/15Суддя-доповідач ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого судді Гончар М.С.

суддів Стрелець Л.Г., Каракуші К.В.

при секретарі Бурак А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 19 жовтня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ПП «Ком-Автосервіс» про визнання недійсними нотаріального доручення, договору комісії та договору купівлі-продажу автомобіля

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернулась до суду із вищезазначеним позовом, в якому просила визнати недійсними:

-нотаріальне доручення серії ВАТ № 507556 від 16.12.2012 року, видане ОСОБА_3 ОСОБА_6 з правом керування та розпорядження автомобілем НОМЕР_1 та посвідчене приватним нотаріусом ОСОБА_7;

-визнати недійсним договір комісії продажу товару № 049030 від 26 вересня 2013 року, відповідно до якого ОСОБА_3 надав ПП «Ком-Автосервіс» доручення на продаж автомобіля НОМЕР_1;

- договір купівлі - продажу 049030 від 26 вересня 2013 року автомобіля НОМЕР_2, укладений між ПП «Ком-Автосервіс» та ОСОБА_5;

- повернути сторони по договору купівлі-продажу 049030 від 26 вересня 2013 року автомобіля НОМЕР_2 продавця ПП «Ком-Автосервіс» та ОСОБА_5 у первісне до угоди положення.

В обґрунтування свого позову позивач зазначала, що 27 квітня 2007 року між нею та ОСОБА_3 було зареєстровано шлюб. У період шлюбу у сторін народилися діти: донька ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1 та син ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2. У період шлюбу, подружжям на сумісні кошти було придбано у 2008 році автомобіль НОМЕР_3 та на теперішній час його вартість становить 80 000,00 грн. У період шлюбу, 16.12.2012 року ОСОБА_3 надав нотаріальне доручення ОСОБА_4 ВАТ № 507556, з правом керування та розпорядження належним їхній родині автомобілем НОМЕР_4, мотивуючи таке своє рішення тим, що ОСОБА_4 буде користуватися належним їм автомобілем та буде сплачувати кошти за оренду автомобіля. 17.09.2013 року ОСОБА_3 зняв з обліку в МРЕВ ДАІ вказаний автомобіль для продажу, та без її (позивачки) згоди, через ОСОБА_4, який діяв по нотаріальному дорученню здав його на комісію у ПП «Ком-Автосервіс», для продажу, відповідно до договору комісії на продаж товару №049030, від 26 вересня 2013 року. Відповідно до вказаного договору автомобіль НОМЕР_3 на комісію здав ОСОБА_3, але зазначений договір підписаний ОСОБА_4, відповідно до доручення. У подальшому 17.09.2013 року ПП «Ком-Автосервіс» продав належний родині позивачки автомобіль ОСОБА_5, а кошти виручені від продажу автомобіля були передані ОСОБА_4 Вказані відомості знаходяться в ПП «Ком-Автосервіс», яке укладало договір купівлі продажу, виступало стороною по вказаному договору у якості продавця та видавав довідку рахунок на зазначений автомобіль, для подальшого оформлення автомобіля. ОСОБА_5 виступав по договору купівлі-продажу зазначеного автомобіля покупцем. Позивачка зазначає, що такі дії ОСОБА_3 суперечать діючому сімейному, цивільному законодавству та порушують її права співвласника.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 19 жовтня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ПП «Ком-Автосервіс» про визнання недійсними нотаріального доручення, договору комісії та договору купівлі-продажу автомобіля відмовлено в повному обсязі.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, позивач ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі просила рішення суду першої інстанції скасувати, постановити нове, яким позов її задовольнити у повному обсязі.

У судове засідання 22 грудня 2015 року належним чином повідомлені про час та місце розгляду цієї справи апеляційним судом (а.с.93-98) позивач ОСОБА_2, відповідач ОСОБА_3 та представник відповідача ПП «Ком-Автосервіс» не зявились, про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістили, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавали.

При вищевикладених обставинах, колегія суддів визнала неповажною причини неявки у дане судове засідання всіх нез'явившихся осіб та ухвалила розглядати дану справу у даному судовому засіданні за відсутністю останніх за присутністю представника позивача ОСОБА_2 за договором адвоката (а.с.99-100) ОСОБА_10, відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_5, представника відповідача ОСОБА_5 за довіреністю (а.с. 41) ОСОБА_11

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_2 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, апеляційний суд має право її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову позивача у цій справі, керувався ст. ст. 203, 215, 1000, 1003,1011 ЦК України, ст. ст. 60,63, 65 СК України, ст. ст. 15,57, 59, 61, 107, 208, 212-215 ЦПК України та виходив із безпідставності вимог позивача у цій справі.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними, оскільки основані на доказах, поданих сторонами, які судом у відповідності до вимог ст. 212 ЦПК України, до встановлених правовідносин вірно застосовані норми матеріального права, відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Як вбачається з вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно зі ст. 60 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно до ст. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Отже, за змістом зазначених норм матеріального права належність подружжю майна, придбаного за час шлюбу за спільні кошти подружжя, на праві спільної сумісної власності законодавством презюмується, якщо інше не встановлено судом при розгляді справи.

За нормами частини четвертої статті 203 ЦК України правочин має вчинятись у формі встановленій законом.

Отже, згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана у письмовій формі.

Законодавством не встановлено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, а тому при розгляді спорів про розподіл цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів з відчуження такого без письмової згоди одного з подружжя, за умови наявності іншої згоди, суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сімї майна.

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що 27 квітня 2007 року між позивачкою та відповідачем ОСОБА_3 було зареєстровано шлюб (а.с.11).

Від цього шлюбу є діти: донька - ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, та син - ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду від 11.11.2013 року шлюб між позивачкою ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_3 був розірваний (а.с.10).

ОСОБА_3 в особі ОСОБА_4, який діяв на підставі доручення ВТА№ 507556 від 16.12.2012 року доручив вчинити правочин з продажу автомобіля НОМЕР_5 (шасі, кузов №W0L0ZCF, номер двигуна НОМЕР_6, 2003 року випуску, зеленого кольору, обєм двигуна 1796) ПП «Ком-Автосервіс», відповідно до договору комісії на продаж товару № 049030 від 26 вересня 2013 року (а.с.7).

Згідно із договором купівлі-продажу транспортного засобу №049030 від 26 вересня 2013 року та довідкою-рахунком серії ВІА №049030 від 26.09.2013 року ПП «Ком-Автосервіс» продав автомобіль марки «Опель-Вектра» (шасі, кузов №W0L0ZCF, номер двигуна НОМЕР_6, 2003 року випуску, зеленого кольору, обєм двигуна 1796) ОСОБА_5 (а.с.8-9).

Згідно із свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу власником автомобіля НОМЕР_7 (шасі, кузов №Y6D0ZCF, №W0L0ZCF, 2003 року випуску, зеленого кольору, обєм двигуна 1796) є ОСОБА_5

Відповідно до ст. 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя. Договором доручення може бути встановлено виключне право повіреного на вчинення від імені та за рахунок довірителя всіх або частини юридичних дій, передбачених договором. У договорі можуть бути встановлені строк дії такого доручення та (або) територія, у межах якої є чинним виключне право повіреного.

Згідно із ст. 1003 ЦК України у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними.

За договором комісії одна сторона (комісіонер) зобов'язується за дорученням другої сторони (комітента) за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента (ст.1011 ЦК України).

В силу вимог ч.1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів.

Відповідно до ст. ст. 238, 244 ЦК України довіреність не є правовим оформленням переходу права власності на автомобіль.

Ст. 249 ЦК України передбачено, що особа, яка видала довіреність, може в будь-який час її скасувати. Припинення повноважень представника відбувається внаслідок одностороннього волевиявлення особи, яку він представляв.

Виходячи із положень ст.ст. 655, 1003 ЦК України договір доручення та договір купівлі-продажу за своєю правовою природою не є тотожними.

За змістом ст.ст. 328, 334 та 655 ЦК України власником майна за договором купівлі-продажу стає покупець за цим договором, який прийняв майно і сплатив за нього обумовлену договором грошову суму.

Крім того, законодавчими актами України може бути встановлено спеціальний порядок набуття права власності громадянами на окремі види майна.

Пунктами 7, 8 Правил державної реєстрації та обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів та мотоколясок (далі Правила), затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1388 від 7 вересня 1998 року, передбачено, що власники транспортних засобів юридичні та фізичні особи або їх представники (далі власники) зобовязані зареєструвати їх протягом 10 діб після придбання або митного оформлення, чи тимчасового ввезення на територію України, або виникнення обставин, що є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Реєстрація транспортних засобів здійснюється на підставі заяви власника, поданої особисто, і документів, що посвідчують його особу, правомірність придбання транспортного засобу, оцінку його вартості; правомірність придбання транспортних засобів, складових частин, які мають ідентифікаційні номери, підтверджується документами, скріпленими підписом відповідної посадової особи і печаткою, виданими суб'єктами підприємницької діяльності, які реалізують транспортні засоби та видають довідки-рахунки, митними органами, судами, нотаріусами, органами соціального захисту населення, підприємствами виробниками транспортних засобів та підрозділами ДАІ, а також угодами, укладеними на товарних біржах.

Для реєстрації транспортних засобів, що перебували в експлуатації і зареєстровані в підрозділах ДАІ, крім названих документів, додається свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) з відміткою підрозділу ДАІ про зняття транспортного засобу з обліку. Перед відчуженням, передачею такий транспортний засіб повинен бути знятий з обліку в підрозділі ДАІ. Відчуження, передача власником придбаних транспортних засобів, не зареєстрованих у підрозділах ДАІ, не проводиться.

Ст. 360-7 ЦПК України передбачає, що висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Згідно із правовою позицією Верховного Суду України у справі № 6-7цс15 законодавством не встановлено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, а тому при розгляді спорів про розподіл цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів з відчуження такого без письмової згоди одного з подружжя, за умови наявності іншої згоди, суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сімї майна.

Аналізуючи вищевикладене, а також те, що у матеріалах справи та при розгляді позову, відсутні належні та допустимі докази які б свідчили, що між відповідачами ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ПП «Ком-Автосевіс» мав місце договір купівлі-продажу та ОСОБА_4 та ПП «Ком-Автосервіс» стали власниками спірного автомобіля, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність у позивачки права на відповідну компенсацію вартості її частки у відчуженому її чоловіком спільному майні, оскільки чоловік діяв в інтересах подружжя на підставі доручення, оскільки видача 16.12.2012 року доручення третім особам не позбавила подружжя ОСОБА_2 на право власності на спільне майно, а спірний автомобіль вибув із спільної власності подружжя.

Проте, позовна заява ОСОБА_2 у цій справі не містить позовних вимог про компенсацію вартості її частки у відчуженому її чоловіком спільному майні (автомобілі), отриманих від продажу останнього.

Суд першої інстанції розглянув дану справу з додержанням вимог ст. 11 ч. 1 ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав належну оцінку.

Крім того, суд першої інстанції правильно взяв до уваги покази відповідача ОСОБА_4, який зазначав, що позивачка ОСОБА_2 надала йому ключі від автомобіля (їй було відомо про намір чоловіка видати ОСОБА_4 доручення) та той факт, що розірвавши шлюб з відповідачем 11.11.2013 року, позивачка до травня 2015 року не заявляла ніяких вимог відносно автомобіля «Опель-Вектра», тобто усна згода позивачки на користування спірним автомобілем та його відчуження третьої особою за дорученням позбавляє її права на визнання договору недійсним, а лише свідчить про її право на компенсування вартості частки майна.

Крім того, суду першої інстанції позивачем та її представником не було надано доказів у цій справі скасування доручення, виданої відповідачу ОСОБА_4 на право керування та розпорядження спірним автомобілем.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції, а лише відображають позицію позивача, висловлену у позові у цій справі та яку позивач та представник останнього вважають такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

Згідно із ст. 3 ЦПК України ОСОБА_2 мала права звернутись до суду із вищезазначеним позовом до суду, якщо вважала, що відповідачами у цій справі не визнаються, порушуються або оспорюються будь-які її права на вищезазначений автомобіль.

Відповідно до ст. 20 ЦК України саме позивачеві належить право обирати спосіб захисту свого права.

Позивач не вважала за доцільне змінювати свої позовні вимоги у цій справі.

Суд першої інстанції розглядав дану справу саме в межах заявлених позивачем позовних вимог у цій справі.

Проте, в силу вимог ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, у спосіб, визначений законами України.

Обраний позивачем у цій справі спосіб захисту права не узгоджується із чинним законодавством та правовою позицією Верховного Суду України у справі № 6-7цс15, яка є обовязковою для застосування загальними судами в силу вимог ст. 360-7 ЦПК України.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами (ст. 303 ч. 2 ЦПК України).

Докази, передбачені ст. 303 ч. 2 ЦПК України, у цій справі відсутні.

В силу вимог ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно із ст. 58 ч. 1 ЦПК України належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст. 59 ч. 2 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (допустимість доказів).

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 60 ч. 4 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 10 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення позивача ОСОБА_2 від доказування, передбачені ст. 61 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Позивач ОСОБА_2 та представник останньої не надали суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування свого позову у цій справі.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань (ст. 308 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 309 ч. 3 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, лише якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення, передбачені ст. 309 ч. 3 ЦПК України, у цій справі відсутні.

В силу вимог ст. 303 ч. 1 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді в першій інстанції.

При вищевикладених обставинах, доводи ОСОБА_2, як особи, яка подала апеляційну скаргу, не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухвалено з додержанням вимог ст. ст. 213-214 ЦПК України.

Суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами по справі, дав їм належну правову оцінку, а також дослідив надані сторонами докази і відповідно їх оцінив. Суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального права та не допустив порушень процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи. Суд першої інстанції прийняв рішення, яким спір знайшов своє належне вирішення.

Судом першої інстанції питання про розподіл понесених судових витрат сторонами у цій справі оскаржуємим рішенням суду не вирішувалось.

За таких обставин, судова колегія не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції або ж його зміни.

Крім того, у разі відмови позивачу ОСОБА_2 у задоволенні її апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у повному обсязі у цій справі, остання не має права на компенсацію за рахунок відповідачів у цій справі судових витрат у вигляді судового збору (а.с.82), понесених нею при подачі цієї скарги до апеляційного суду.

Керуючись ст.ст. 303, 307-308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 19 жовтня 2015 року у цій справі залишити без змін.

Судове рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_1ОСОБА_12ОСОБА_13