АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/7556/2015 Головуючий у суді першої інстанції - Савицький О.А.
Доповідач у суді апеляційної інстанції - Оніщук М.І.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 вересня 2015 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді Оніщука М.І.,

суддів Крижанівської Г.В., Шебуєвої В.А.,

при секретарі Троц В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 13 листопада 2013 року по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Південний» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_1, Товариства з обмеженою відповідальністю «Міжрегіональний інвестиційний союз», Товариства з обмеженою відповідальністю «Українсько-казахська нафтотранспортна компанія «Транс-Юг» про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2013 року ПАТ АБ «Південний» звернулося до суду з позовом, в якому просило стягнути солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_4., ОСОБА_1., ТОВ «Міжрегіональний інвестиційний союз», ТОВ «Українсько-казахська нафтотранспортна компанія «Транс-Юг» заборгованість за кредитним договором від 23.01.2008 № 21-ПК/08 у розмірі 392 764,31 євро, що згідно з офіційним курсом НБУ станом на 04.06.2013 еквівалентно 4 083 686,04 грн. та 298 831,24 доларів США, що згідно із офіційним курсом НБУ станом на 04.06.2013 еквівалентно 2 388 558,14 грн.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 23.01.2008 між банком та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № 21-ПК/08, відповідно до умов якого остання отримала кредит в сумі 702 000 доларів США та зобов'язалася повернути його не пізніше 21.01.2011 та сплатити 12,5 % річних.

У подальшому до вказаного кредитного договору було укладено додаткові угоди від 05.03.2008, 09.04.2008, 01.09.2008, 05.01.2009, 31.07.2009, 21.01.2011, 20.01.2012, 20.02.2012 та 05.03.2012.

З метою забезпечення виконання кредитних зобов'язань ОСОБА_3 між банком та ОСОБА_4 було укладено договір поруки від 21.01.2011 № GP2011-0010.

Крім того, 23.01.2008 банком було укладено договори поруки з ТОВ «Міжрегіональний інвестиційний союз», 05.03.2008 з ТОВ «Українсько-казахська нафтотранспортна компанія «Транс-Юг» та 21.01.2011 з ОСОБА_1

У зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_3 умов кредитного договору виникла заборгованість у вищезазначеному розмірі, яку позивач просив стягнути солідарно з відповідачів.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 13.11.2013 позов задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_4., ОСОБА_1., ТОВ «Міжрегіональний інвестиційний союз», ТОВ «Українсько-казахська нафтотранспортна компанія «Транс-Юг» на користь ПАТ АБ «Південний» заборгованість за кредитним договором від 23.01.2008 № 21-ПК/08 у сумі 392 764,31 євро, з яких: 297 269,39 євро - заборгованість за кредитом, 28 027,40 євро - заборгованість за простроченими процентами, 53 661,88 євро - штраф за прострочення сплати процентів за користування кредитними коштами та 13 805,64 євро - пеня за прострочення повернення заборгованості за кредитом, що еквівалентно за курсом НБУ станом на 04.06.2013 - 4 083 686,04 грн., та 298 831,24 доларів США, з яких: 263 289,32 доларів США - заборгованість за кредитом, 9 419,91 доларів США - заборгованість за простроченими процентами, 13 773,01 доларів США - штраф за прострочення сплати процентів за користування кредитними коштами та 12 349 доларів США - пеня за прострочення повернення заборгованості за кредитом, що еквівалентно за курсом НБУ станом на 04.06.2013 - 2 388 558 грн.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 13.02.2014 частково задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_3 Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 13.11.2013 скасовано в частині задоволення позову про стягнення заборгованості з урахуванням суми штрафу та ухвалено нове рішення, яким ПАТ АБ «Південний» відмовлено в задоволенні позову у цій частині. З урахуванням цього загальний розмір заборгованості, який підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача, зменшено до суми 339 102,43 євро, що еквівалентно за курсом НБУ станом на 04.06.2013 - 3 525 747,60 грн. та 285 058,23 доларів США, що еквівалентно за курсом НБУ станом на 04.06.2013 - 2 278 470,40 грн. У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 25.11.2014 відхилено апеляційну скаргу представника ОСОБА_1. - ОСОБА_2., а рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 13.11.2013, з урахуванням змін внесених рішенням Апеляційного суду м. Києва від 13.02.2014, залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08.04.2015 касаційну скаргу ОСОБА_2. в інтересах ОСОБА_1 задоволено частково, ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 25.11.2014 скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1., посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_1. відмовити. Зокрема вказує на те, що у суду першої інстанції були відсутні підстави для стягнення з ОСОБА_1, як з поручителя, суми заборгованості у зв'язку з припиненням поруки.

Особи, які беруть участь у справі в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили, заяв про відкладення розгляду справи не подавали. Колегія суддів, визнала за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з'явились, оскільки їх неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Насамперед, слід зауважити, що рішення суду оскаржено лише відповідачем ОСОБА_1. і лише в частині стягнення з нього, як з поручителя, кредитної заборгованості. В іншій частині рішення суду сторонами не оскаржено.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Згідно вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення суду, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

На переконання колегії суддів рішення суду в оскаржуваній частині не відповідає вказаним вимогам процесуального закону.

Так, задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі порушили взяті на себе зобов'язання, визначені кредитним договором та договорами поруки, щодо вчасного повернення кредитних коштів, що призвело до виникнення заборгованості перед позивачем, яка, в силу вимог закону та умов договору, підлягає стягненню з відповідачів в солідарному порядку.

З висновком суду про стягнення з відповідача ОСОБА_1, як поручителя, заборгованості за кредитним договором, погодитись не можливо, з огляду на наступне.

Судами встановлено, що 23.01.2008 між ВАТ АБ Південний» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № 21-ПК/08, відповідно до якого остання отримала кредит у сумі 702 000 доларів США з терміном повернення до 21.01.2011 та сплатою 12,5% річних.

05.03.2008 між банком та ОСОБА_3 укладено додаткову угоду, згідно з якою банк зобов'язався надати позичальнику кредит в сумі 1 236 000 доларів США, а позичальник зобов'язався повернути його до 21.01.2011 та сплатити 12,5% річних.

09.04.2008 між банком та ОСОБА_3 укладено додаткову угоду, відповідно до якої банк зобов'язався надати позичальнику кредит в сумі 1 236 000 доларів США та 305 000 євро, а позичальник зобов'язався повернути його не пізніше 21.01.2011 та сплатити 12,5% річних.

01.09.2008 між банком та ОСОБА_3 укладено додаткову угоду до кредитного договору, згідно з якою сторони домовилися, що позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом в розмірі 14% річних.

05.01.2009 між банком та ОСОБА_3 укладено додаткову угоду, згідно з якою банк зобов'язався надати позичальнику кредит у сумі 321 000 доларів США та 305 000 євро, а позичальник зобов'язався повернути його не пізніше 21.01.2011 та сплатити 14% річних.

20.02.2012 між банком та ОСОБА_3 укладено додаткову угоду, згідно з якою позичальник зобов'язався повернути кредит не пізніше 19.02.2013.

На забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_3 за вказаним кредитним договором, 21.01.2011 між банком та ОСОБА_4. було укладено договір поруки № GP2011-00009.

Крім того, 21.01.2011 договір поруки № GP2011-00010 було укладено і з поручителем ОСОБА_1, а також 23.01.2008 з поручителем ТОВ «Міжрегіональний інвестиційний союз», 05.03.2008 з поручителем ТОВ «Українсько-казахська нафтотранспортна компанія «Транс-Юг».

Частиною 1 ст. 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно із ч. 1 ст. 553, ч. 1 ст. 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

За змістом указаних норм матеріального права поручитель, хоча і пов'язаний з боржником певними зобов'язальними відносинами, однак є самостійним суб'єктом у відносинах із кредитором. Поручитель, зокрема, має право висувати заперечення проти кредитора і в тому разі, коли боржник від них відмовився або визнав свій борг (ч. 2 ст. 555 ЦК України).

У відповідності до ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпечення нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Правову позицію щодо припинення договору поруки у зв'язку із зміною обсягу зобов'язання висловив Верховний Суд України в постанові у справі № 6-20цс11 від 21.05.2012, згідно з якою збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає у разі підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки тощо.

Відповідно до положення ч. 1 ст. 559 ЦК припинення поруки у разі зміни основного зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності, презюмується. У цьому випадку звернення до суду з позовом про визнання договору поруки припиненим не є необхідним, проте такі вимоги підлягають розгляду судом за наявності відповідного спору.

Крім того, подібна позиція висловлена в постановах ВСУ від 21.05.2012 у справі № 6-18цс11 та від 18.06.2012 у справі № 6-73цс12.

Тобто, змінами основного зобов'язання, в результаті яких збільшується відповідальність поручителя, вважаються такі умови і обставини, що тягнуть або можуть потягти негативні наслідки для поручителя, поява для нього інших нових ризиків, відмінних від тих, з якими він попередньо погодився при укладенні договору поруки, погіршення його майнового становища. Особливістю припинення поруки з підстав зміни зобов'язання без згоди поручителя є те, що поручитель у разі зміни зобов'язання без його згоди не лише не відповідає за повернення боржником збільшеної суми боргу, а й з моменту такого збільшення його обов'язок за договором поруки повністю припиняється - перестає існувати.

До припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов'язання без згоди поручителя, які призвели або можуть призвести до збільшення обсягу відповідальності останнього. Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає в разі: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування грошовими коштами; установлення (збільшення) розміру неустойки; встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо.

Таким чином, у зобов'язаннях, в яких беруть участь поручителі, збільшення кредитної процентної ставки навіть за згодою банку та боржника, але без згоди поручителя або відповідної умови в договорі поруки, не дає підстав покладення на останнього відповідальності за невиконання або неналежне виконання позичальником своїх зобов'язань перед банком.

У пункті 22 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» вказано, що якщо в договорі поруки такі умови сторонами не узгоджені, а з обставин справи не вбачається інформованості поручителя і його згоди на збільшення розміру його відповідальності, то відповідно до положень ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється у разі зміни основного зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Також, слід звернути увагу на те, що іншим важливим моментом припинення поруки на підставі ч. 1 ст. 559 ЦК України, що потребує з'ясування, є форма вираження згоди поручителя на зміну зобов'язання, забезпеченого порукою.

Оскільки порука є видом забезпечення виконання зобов'язання, то, як зазначалося вище, істотними умовами договору поруки є обов'язкове посилання на основне зобов'язання, його зміст, розмір, визначення обсягу відповідальності поручителя, зміна зобов'язання, забезпеченого порукою, тягне і зміни у договорі поруки та за своєю правовою природою фактично є і зміною умов договору поруки. Згідно з ч. 1 ст. 651 ЦК України зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. А відповідно до ст. 654 ЦК України зміна договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Враховуючи зазначене вище, а також вимоги ст. 547 ЦК України щодо вчинення правочину про забезпечення виконання зобов'язання у письмовій формі, згода поручителя має надаватись виключно в письмовій формі.

Відповідно до правового висновку ВСУ (постанова від 05.06.2013 у справі № 6-43цс13) згода поручителя на збільшення обсягу його відповідальності повинна бути очевидною й наданою у спосіб, передбачений договором поруки.

У зв'язку із цим, враховуючи вимоги до письмової форми правочину, встановлені ст. 207 ЦК України, допустимо, щоб згода поручителя була висловлена у будь-якій письмовій формі (листі, заяві, телеграмі тощо), головне, щоб вона була явно вираженою і відповідала дійсній волі поручителя.

З матеріалів справи вбачається, що між банком і позичальником було укладено додаткові угоди до кредитного договору, за умовами яких збільшено розмір суми кредиту та відсоткової ставки, а також змінено строк виконання основного зобов'язання.

На підставі цих договорів зміни до договору поруки, який укладений із поручителем ОСОБА_1, не вносилися.

Матеріали справи не містять належного погодження збільшення процентної ставки з ОСОБА_1, що безумовно є збільшенням обсягу відповідальності поручителя і, як наслідок, дає підстави для висновку про припинення поруки ОСОБА_1.

Отже, суд першої інстанції ухвалюючи оскаржуване рішення про стягнення з апелянта, як поручителя, суми боргу за кредитним договором, не дав належної правової оцінки вказаним обставинам, які мають суттєве значення при вирішенні питання про стягнення кредитної заборгованості. Адже саме збільшення обсягу відповідальності поручителя у разі зміни зобов'язання за кредитним договором без його згоди - є важливим аргументом у даній справі, не врахування якого не можна було залишити поза увагою, оскільки дана обставина має важливе значення.

Зокрема таку правову позицію висловив також Європейський суд з прав людини, прийнявши остаточне рішення у справі «Мала проти України» (заява № 4436/07, додаток № 8), в якому вказав, що до його функцій не входять питання допустимості доказів, яке є насамперед компетенцією національних судів, однак якщо останні ігнорують специфічний, доречний та важливий аргумент, який робиться заявником і який має ключове значення для результату розгляду справи, це може в цілому порушити принцип справедливості судового розгляду (ст. 6 параграф 1 Конвенції про захист прав і основних свобод людини).

Таким чином, суд першої інстанції неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, позивачем не доведено обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, а відтак рішення суду в оскаржуваній частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову ПАТ АБ «Південний» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, у відповідності до вимог ст. 309 ЦПК України. В іншій частині рішення суду слід залишити без змін.

Водночас, слід звернути увагу на те, що оскільки рішенням Апеляційного суду м. Києва від 13.02.2014 зменшено розмір заборгованості, який підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача, то зазначене рішення суду апеляційної інстанції в частині стягнення заборгованості з поручителя ОСОБА_1 також підлягає скасуванню, у відповідності з вимогами ч. 2 ст. 318 ЦПК України.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 218, 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 318, 319 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 13 листопада 2013 року та рішення Апеляційного суду м. Києва від 13 лютого 2014 року в частині стягнення заборгованості з ОСОБА_1 - скасувати.

В цій частині ухвалити нове рішення.

В задоволенні позовної вимоги Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Південний» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовити.

В іншій частині рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 13 листопада 2013 року, з урахуванням змін, внесених рішенням Апеляційного суду м. Києва від 13 лютого 2014 року - залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та протягом двадцяти днів може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді