У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоЛуспеника Д.Д.,
суддів:Гулька Б.І.,Хопти С.Ф.,
Черненко В.А.,Штелик С.П.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» на рішення апеляційного суду Полтавської області від 27 травня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2014 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернулось до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 25 квітня 2008 року між банком та ОСОБА_6 було укладено кредитний договір № PLRРАN13195054, за умовами якого відповідач отримав кредит в сумі 58 336 грн 93 коп. з кінцевим терміном повернення до 24 квітня 2015 року.

Відповідно до умов договору відповідач зобов'язувався щомісячно здійснювати погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісією та іншими витратами.

Посилаючись на те, що внаслідок порушення відповідачем її кредитних зобов'язань станом на 14 жовтня 2014 року утворилась заборгованість на загальну суму 280 333 грн 47 коп., яка складається з кредиту в сумі - 40 444 грн 20 коп., відсотків - 42 677 грн 82 коп., комісії - 14 181 грн 97 коп., пені - 169 442 грн 17 коп. і штрафів: 250 грн фіксована частина і процентна складова в сумі 13 337 грн 31 коп., позивач просив суд стягнути з відповідача указану суму кредитної заборгованості.

Рішенням Кременчуцького районного суду Полтавської області від 18 березня 2015 року позов задоволено частково.

Стягнуто зі ОСОБА_6 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №PLRPAN13195054 від 25 квітня 2008 року станом на 14 жовтня 2014 року в сумі 151 335 грн 50 коп., а саме кредит - 40 444 грн 20 коп., відсотки - 42 677 грн 82 коп., комісія - 14 181 грн 97 коп., пеня - 40 444 грн 20 коп., штраф (фіксована частина) 250 грн, штраф (процентна складова) 13 337 грн 31 коп. та судові витрати в сумі 1 513 грн 36 коп.

Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 27 травня 2015 року скасовано рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 18 березня 2015 року.

Ухвалено нове рішення, яким у позові відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «Приватбанк», посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати оскаржене судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.

Судами встановлено, що 25 квітня 2008 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_6 укладено кредитно-заставний договір №PLRPAN13195054, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредитні кошти в сумі 58 336 грн 93 коп. для придбання автомобіля, оплати перших страхових платежів, оплати за реєстрацію, оплати винагороди за надання фінансового інструменту, під 8,52 % річних з датою погашення до 24 квітня 2015 року.

Розділом 7 вказаного договору передбачено забезпечення виконання зобов'язань за договором шляхом застави придбаного автомобіля банку.

Предметом застави є автомобіль DAEWOO MATIZ, 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, що належить позичальнику на підставі свідоцтва про реєстрації транспортного засобу.

Умовами договору, а саме розділом 12 сторони передбачили подію дефолту, якою вважається затримання сплати позичальником частини наданого кредиту та/або процентів щонайменше на один календарний місяць, перевищення заборгованості більш як на 10% суми наданого кредиту, несплата позичальником більше однієї виплати та інше.

Також договором встановлено, що після настання події дефолту предмет застави може бути використаний для задоволення з його вартості всіх забезпечених вимог у їх максимальному розмірі.

З матеріалів справи вбачається, що у вересні 2009 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернулось до суду з позовом про стягнення зі ОСОБА_6 заборгованості по кредиту в розмірі 75 829 грн15 коп. та звернення стягнення на предмет застави.

В подальшому банк подав заяву про залишення без розгляду вимог в частині стягнення заборгованості і ухвалою Кременчуцького районного суду від 09 грудня 2009 року позовні вимоги в указаній частині залишені без розгляду.

З матеріалів справи також вбачається, що рішенням Кременчуцького районного суду від 09 грудня 2009 року в задоволенні вимог ПАТ КБ «Приватбанк» про звернення стягнення на майно було відмовлено. Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 11 лютого 2010 року зазначене рішення скасовано та ухвалено нове рішення про звернення стягнення на автомобіль DAEWOO MATIZ (предмет застави) в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором в розмірі 75 829 грн 15 коп. та передано вказаний автомобіль в заклад ПАТ КБ «Приватбанк» шляхом вилучення у ОСОБА_6

В липні 2013 року зазначений автомобіль було продано банком за 38 500 грн, з яких 19 250 грн були спрямовані на погашення заборгованості за витрати на утримання і збереження предмету застави, а інші 19 250 грн були спрямовані на погашення заборгованості по тілу кредиту.

Судами установлено та не спростовано сторонами, що після реалізації автомобіля отриманих від такої реалізації коштів виявилось недостатньо для погашення всієї заборгованості, яка станом на 14 жовтня 2014 року становить 280 333 грн 47 коп.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив із того, що станом на момент розгляду справи заборгованість ОСОБА_6 за кредитно-заставним договором № PLRPAN13195054 від 25 квітня 2008 року належним чином не погашена, у зв'язку із чим з відповідача на користь банку підлягає стягненню сума кредитної заборгованості в розмірі 151 335 грн 50 коп.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у позові, суд апеляційної інстанції виходив з того, що у вересні 2009 року ПАТ КБ «Приватбанк» зверталось до суду із позовом про стягнення кредитної заборгованості та звернення стягнення на предмет застави та з указаного часу знав про порушення своїх прав з боку боржника, а звертаючись до суду із даним позовом у грудні 2014 року банк пропустив установлений кредитно-заставним договором п'ятирічний строк позовної давності для звернення до суду, у зв'язку із чим позов задоволенню не підлягає.

Проте, повністю з таким висновком суду апеляційної інстанції погодитись не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Підставою для відмови у позові є сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново (ч.ч. 1, 3 ст. 264 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України), однак може бути збільшена за домовленістю сторін, про що між сторонами у письмовій формі укладається договір (ч. 1 ст. 259 ЦК України).

У п. 14.11 кредитно-заставного договору № PLRPAN13195054 від 25 квітня 2008 року сторони встановили п'ятирічний строк позовної давності для звернення до суду із вимогами про стягнення кредитної заборгованості.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов'язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою.

Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

У зобов'язаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання.

Згідно з положеннями ст. 16 ЦК України особа, яка вважає своє майнове право порушеними може звернутися до суду за захистом відповідного права, самостійно визначивши при цьому способи їх захисту, які визначені частиною 2 указаної статті.

У вересні 2009 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернулось до суду з позовом про стягнення зі ОСОБА_6 заборгованості по кредиту в розмірі 75 829 грн15 коп. та звернення стягнення на предмет застави. В подальшому банк подав заяву про залишення без розгляду вимог в частині стягнення заборгованості і ухвалою Кременчуцького районного суду від 09 грудня 2009 року позовні вимоги в указаній частині були залишені судом без розгляду.

На підставі рішення апеляційного суду Полтавської області від 11 лютого 2010 року предмет застави - автомобіль DAEWOO MATIZ, державний номерний знак НОМЕР_1, було реалізовано у липні 2013 року, що встановлено судами та не спростовано сторонами.

З огляду на зазначене, з вересня 2009 року банком вчинялися дії для погашення кредитної заборгованості за спірним договором, зокрема шляхом звернення стягнення на предмет застави та реалізації спірного майна, яким було забезпечено виконання боргових зобов'язань, однак після такої реалізації у липні 2013 року суми вартості указаного автомобіля не вистачило для погашення всієї суми кредитної заборгованості, у зв'язку з чим зобов'язання не було виконано належним чином.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу, зокрема договорів та інших правочинів.

За змістом ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного (господарського) законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов'язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Належним є виконання зобов'язання, яке прийняте кредитором і в результаті якого припиняються права та обов'язки сторін зобов'язання.

Зважаючи на те, що звернення стягнення на предмет застави не є єдиним способом захисту прав кредитора, після того як указаний спосіб захисту (продаж спірного автомобіля у липні 2013 року) не призвів до належного виконання зобов'язання за кредитним договором - у банку виникло право звернутися до суду із позовом про стягнення кредитної заборгованості у загальному порядку.

Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції у порушення ст.ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України на зазначене уваги не звернув, не в повній мірі визначився з характером спірних правовідносин, зокрема не врахував, що звернення стягнення на предмет застави, у результаті чого сума кредитної заборгованості повністю погашена не була, не позбавляє банку права на стягнення спірної кредитної заборгованості в загальному порядку з метою належного виконання кредитного зобов'язання. Крім того, у зв'язку із зазначеним суд апеляційної інстанції не вірно визначив момент початку перебігу строку позовної давності для звернення із позовом у даній справі.

Отже, неповно з'ясувавши дійсні обставини справи, не давши належної оцінки доказам, суд апеляційної інстанції допустили порушення норм матеріального й процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи та відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування оскарженого судового рішення із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Полтавської області від 27 травня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийД.Д. Луспеник
Судді:Б.І. Гулько
С.Ф. Хопта
В.А. Черненко
С.П. Штелик