Справа № 454/2532/14 Головуючий у 1 інстанції: Адамович М.Я.
Провадження № 22-ц/783/3902/15 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючої - судді Копняк С.М.,

суддів- Кабаля І.І., Монастирецького Д.І.,

секретар - Юзефович Ю.І.,

з участю апелянта - ОСОБА_3,

представника позивача - Кузь В.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_3 на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 29 грудня 2015 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про стягнення боргу за кредитним договором, -

в с т а н о в и л а:

Оскаржуваним рішенням позовні вимоги ПАТ «Універсал Банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про стягнення боргу за кредитним договором задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 в користь ПАТ "Універсал Банк" 60825 (шістдесят тисяч вісімсот двадцять п'ять) доларів 11 центів США, що еквівалентно в національній валюті України за офіційним курсом НБУ станом на дату розрахунку 715011 (сімсот п'ятнадцять тисяч одинадцять) грн. 33коп. боргу за кредитним договором №11-1/896к-07 від 03.12.2007 року, з яких: 55644 (п'ятдесят п'ять тисяч шістсот сорок чотири) долара 46 центів США, що еквівалентно 654111 (шістсот п'ятдесят чотири тисячі сто одинадцять) грн. 76коп. - прострочена заборгованість по сумі кредиту; 5180 (п'ять тисяч сто вісімдесят) доларів 65 центів США, що еквівалентно 60899 (шістдесят тисяч вісімсот дев'яносто дев»ять) грн. 58 коп. - відсотки.

Вирішено питання судових витрат.

Рішення Сокальського районного суду Львівської області від 29 грудня 2015 року оскаржив відповідач ОСОБА_3

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що оскаржуване рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, без дослідження усіх доказів у справі, а відтак є таким, що підлягає скасуванню.

Зазначає, що дійсно, між ним та позивачем 03 грудня 2007 року було укладено кредитний договір, відповідно до якого, банк надав відповідачу у тимчасове платне користування 60 000 США під 12,5% річних, терміном на 60 місяців, з датою погашення кредиту 02 грудня 2012 року. Для забезпечення зобов»язання по даному кредитному договору, 03 грудня 2007 року між ним та банком було укладено договір застави рухомого майна - транспортного засобу, а саме належного відповідачу на праві спільної сумісної власності подружжя. Вартість предмету застави на момент укладення договору була визначена сторонами у розмірі 335 825 грн. 00 коп., а сума кредитних коштів в розмірі 60 000 доларів США, що еквівалентна на момент укладення кредитного договору 303 000 грн. Через те, що в апелянта погіршилось матеріальне становище, позивач звернувся до нотаріуса, яка в свою чергу 24 липня 2009 року вчинила виконавчий напис №1135 про звернення стягнення на предмет застави, а саме автомобіль «Тойота Прадо», 2007 року випуску, р.н.з.НОМЕР_1. За цим виконавчим написом нотаріуса було відкрито виконавче провадження та постановою державного виконавця було накладено арешт на автомобіль, в подальшому автомобіль в апелянта було вилучено та передано такий представнику ВАТ «Універсал Банк» Топоровському Я.П. Банк не заперечував факт передачі їм автомобіля, що підтверджується відповіддю від 09 вересня 2014 року. Вважає, що позивач вже провів стягнення з відповідача за кредитним договором за рахунок звернення стягнення на заставлений автомобіль марки «Тойота Прадо», а оскаржуваним рішенням фактично проведено подвійне стягнення, намагаючись стягнути з апелянта 60 825 доларів США.

Мотивує апеляційну скаргу також і тим, що у період з 10 червня 2008 року по 10 листопада 2008 року позивач нараховував відсотки за підвищеною ставкою в розмірі 24% річних, хоча підстав для збільшення відсоткової ставки не було та немає.

Просить рішення суду першої інстанції змінити. Скасувати оскаржуване в частині задоволення позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

За приписами ч. 1 ст. 303 ЦПК України апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Пленум Верховного Суд України у п.11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року №11 роз»яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення не відповідає зазначеним вимогам.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до положень ст. ст. 11, 15 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Права та обов»язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

На підставі ст. ст. 10, 60, 61 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Обставини визнані сторонами, не підлягають доказуванню. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно положень ст. ст. 57, 64 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які що мають значення для вирішення справи. Письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Письмові докази, як правило, подаються в оригіналу.

За приписами ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк зобов"язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов"язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно із ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Судом встановлено, що відповідно до Кредитного договору № 11-1/986к-07 від 03 грудня 2007 року, укладеного між ВАТ "Універсал Банк" та ОСОБА_3 останньому надано кредит в сумі 60000 дол. США, терміном на 60 місяців до 02 грудня 2012 року із процентною ставкою 12,50%.

Згідно п. 4.1. кредитного договору, кредит надається позичальнику на умовах визначених даним договором після виконання ним умов передбачених розділом 2 даного договору.

Із заяви на видачу готівки №1144 від 03 грудня 2007 року встановлено, що ОСОБА_3 отримав від банку кредит в сумі 60000 дол. США, що було еквівалентно 303 000 грн. 00 коп.

В свою чергу, згідно із п.4.5. кредитного договору, сплата позичальником заборгованості по кредиту здійснюється відповідно до графіку погашення заборгованості по кредиту, який є невід»ємною частиною договору.

Також встановлено, що згідно п.9.1. договору, при порушенні строків погашення кредиту або сплати процентів за користування коштами позичальник додатково сплачує пеню за кожен день прострочення платежу в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від несплачених вчасно сум за кожен день прострочення платежу за весь час прострочення.

З дослідженого розрахунку заборгованості за кредитним договором від 03.12.2007 року вбачається, що станом на 16.05.2014 року за відповідачем ОСОБА_3 має місце заборгованість в сумі 60825,11 дол. США, що еквівалентно в національній валюті України за офіційним курсом НБУ станом на дату розрахунку 715 011,33грн., з яких: 55644,46 дол. США, що еквівалентно 654111,76грн. - прострочена заборгованість по сумі кредиту; 5180,65 дол. США, що еквівалентно 60899,58грн. - відсотки.

Відповідно до п.1.1. договору поруки від 03.12.2007 р., укладеного між ВАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_5, поручитель зобов'язується перед кредитором відповідати за невиконання ОСОБА_3 усіх його зобов'язань перед кредитором, що виникли з кредитного договору №11-1/896к-07 від 03.12.2007р., укладеного між кредитором та боржником в повному обсязі як існуючих в теперішній час, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому.

Відповідно до ч. 2 ст. 554 ЦК України, поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Разом з тим, згідно ч. 4 ст. 559 ЦК України, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Також встановлено, що відповідно до Кредитного договору № 11-1/896к-07 від 03 грудня 2007 року, строком його виконання є 02 грудня 2012 року, із позовом до поручителя позивач звернувся лише 04 вересня 2014 року, що стверджується відбитком штампа реєстрації на позовній заяві.

Таким чином, висновки суду першої інстанції, що у задоволенні позовних вимог про стягнення із відповідача ОСОБА_5 в користь позивача солідарно з відповідачем ОСОБА_3 суми боргу за кредитним договором слід відмовити у зв'язку із припиненням договору поруки, є вірними.

В свою чергу, задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за кредитним договором, суд першої інстанції виходив з того, що згідно п.7.1.2. кредитного договору, при зміні облікової ставки НБУ, інфляційного індексу чи кон»юктури ринку попиту на кредитні ресурси банк має право переглянути встановлену п.1.1. проценту ставку за користування кредитом, про, що повідомляє позичальника в письмовій формі за 10 календарних днів до дня встановлення нової ставки.

Із змісту даного пункту кредитного договору випливає, що таким передбачувалась можливість зміни процентної ставки за договором, що в свою чергу спростовує твердження відповідача про нарахування йому підвищеної процентної ставки з 10.06.2008 року по 10.11.2008 року в розмірі 24%.

Із пояснень відповідача ОСОБА_3 та досліджених матеріалів виконавчого провадження № 14311456, вбачається, що банк з метою задоволення своїх вимог по кредитному договору за допомогою виконавчого напису нотаріуса про звернення стягнення на належний відповідачу автомобіль бажав такий реалізувати. Проте рішенням Франківського районного суду м. Львова від 18 квітня 2014 року в справі з позовом ОСОБА_3 вказаний виконавчий напис визнано таким, що не підлягає виконанню. Також стягувачем подано заяву про повернення виконавчого документа, що слугувало підставою для винесення державним виконавцем постанови про повернення виконавчого документа. Відповідно в даний час банк, захищаючи свої права звернувся в суд із даним позовом про стягнення із відповідача заборгованості за кредитним договором.

Мотивував рішення ще й тим, що відповідач ОСОБА_3 не виконуючи умов кредитного договору щодо повернення банку кредиту та відсотків за його користуванням заборгував 60825,11дол. США, що еквівалентно згідно розрахунку позивача 715 011,33 грн., які підлягають стягненню в користь позивача.

Проте, колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що 03 грудня 2007 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_3 було укладено Кредитний договір №11-1/896к-07, відповідно до якого, банк надав відповідачу у тимчасове платне користування 60 000 США під 12,5% річних, терміном на 60 місяців, з датою погашення кредиту 02 грудня 2012 року.

Для забезпечення зобов»язання по цьому Кредитному договору, 03 липня 2007 року між відповідачем ОСОБА_3 та банком було укладено Договір застави рухомого майна - транспортного засобу, а саме належного відповідачу на праві спільної сумісної власності подружжя автомобіля марки «Тойота Прадо», 2007 року випуску, р.н.з. НОМЕР_1. Вартість предмету застави на момент укладення договору була визначена сторонами у розмірі 335 825 грн. 00 коп., а сума кредитних коштів в розмірі 60 000 доларів США, що еквівалентна на момент укладення кредитного договору 303 000 грн.

В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції, відповідач ОСОБА_3 не заперечив факту отримання ним кредитних коштів, однак пояснив суду, що приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Нор Н.М. 24 липня 2009 року вчинила виконавчий напис № 1135 про звернення стягнення на предмет застави, а саме на автомобіль «Тойота Прадо», 2007 року випуску, р.н.з. НОМЕР_1. За цим виконавчим написом було відкрито виконавче провадження та накладено арешт на автомобіль відповідача ОСОБА_3 В подальшому, автомобіль було вилучено та 27 травня 2010 року передано представнику позивача - ВАТ «Універсал Банк». Незважаючи на те, що виконавчий напис нотаріуса було визнано таким, що не підлягає до виконання, в розпорядження та користування ОСОБА_3 вилучений автомобіль повернуто не було. Даний факт не заперечив в судовому засіданні і представник позивача. Окрім того, даний факт підтверджується копією Акту передачі автомобіля від 27 травня 2010 року (а.с.97).

Відповідно до ч. 2 ст.1 ЗУ «Про заставу» від 02 жовтня 1992 року (в редакції закону чинній на момент укладення договору застави), в силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов»язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами.

За приписами ст. 19 ЗУ «Про заставу», за рахунок заставленого майна, заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначається на момент фактичного задоволення, включаючи проценти, відшкодування збитків, завданих розстрочкою виконання (а у випадках, передбачених законом чи договором - неустойку), необхідні витрати на утримання заставленого майна, а також витрати на здійснення забезпеченої заставою вимоги, якщо інше не передбачено договором застави.

З пояснень сторін та з матеріалів справи вбачається, що розрахунок заборгованості відповідачів, наданий суду, здійснений без врахування вартості вилученого у позивача і переданого на зберігання банку предмета застави - автомобіля.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що відповідачем порушені умови кредитного договору, в установлений договором строк сума кредиту, процентів та штрафних санкцій сплачені не були. Разом із тим, суд зобов»язаний чітко, відповідно до вимог закону та умов договору визначити час виникнення заборгованості, час внесення чергових платежів, розмір погашення заборгованості за рахунок предметі застави, і з врахуванням цього, загальний розмір заборгованості. Однак, суд першої інстанції, вирішуючи даний спір, виходив із розрахунку заборгованості по кредитному договору станом на 16.05.2014 року, в той час як беззаперечно встановлено, що ще 27 травня 2010 року представнику банку було переданого на зберігання предмета застави - автомобіль мари «Тойота Прадо», 4,0, 2007 року випуску, р.н.НОМЕР_1 і в поданому розрахунку вартість такого не враховано. За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що у суду першої інстанції не було підстав для задоволення позовної вимоги про стягнення заборгованості з відповідача ОСОБА_3, оскільки, ухвалюючи своє рішення, суд не встановив всіх фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, а саме, не врахував, що відбудеться подвійне стягнення, внаслідок чого неправильно застосував норми матеріального права.

За приписами ст. 10 ЦПК України апеляційний суд вживав заходів для сприяння всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснив особам, які беруть участь у справі, їх права, обов'язки, попередив про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій, зокрема, право на подання належних та допустимих доказів - належного розрахунку заборгованості, чи доказів про зарахування вартості заставного автомобіля в рахунок погашення заборгованості за даним кредитним договором. Позивач не виявив бажання скористатися такими правами, пояснивши, що вважає вірним розрахунок, поданий суду першої інстанції.

Виходячи з аналізу наявних у справі доказів щодо їх достовірності, допустимості кожного окремо, а також достатності і взаємного зв'язку доказів у їх сукупності,колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості. Висновки суду першої інстанції, викладені у рішенні, не в повній мірі відповідають обставинам справи, що полягає у неправильній оцінці встановлених судом фактичних обставин і помилковому визначенні юридичних наслідків цих обставин, що відповідно до вимог ст. 309 ЦПК України є безумовною підставою для скасування судового рішення. Тому оскаржуване рішення в частині стягнення з відповідача в користь позивача заборгованості за кредитним договором та судових витрат, які не підлягають стягненню з відповідача відповідно до ст.88 ЦПК України, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в цій частині у задоволенні позову. В решті рішення слід залишити без змін.

На підставі ст. 88 ЦПК України підлягають стягненню з Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» в користь ОСОБА_3 1827 грн. 00 коп. (одна тисяча вісімсот двадцять сім грн. 00.) судового збору за подачу апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 88, 209 ч. 3, п. 2 ч.1 ст. 307, п. 4 ч.1 ст. 309, ст. 313, ч. 2 ст. 314, ст. ст.316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити.

Рішення Сокальського районного суду Львівської області від 29 грудня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про стягнення боргу за кредитним договором - відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» в користь ОСОБА_3 1827 грн. 00 коп. (одна тисяча вісімсот двадцять сім грн. 00 коп.) судового збору за подачу апеляційної скарги.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом 20-ти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з дня набрання рішенням апеляційного суду законної сили.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Кабаль І.І.

Монастирецький Д.І.