Справа № 127/4540/15-ц Провадження № 22-ц/772/3251/2015Головуючий в суді першої інстанції ОСОБА_1
Категорія 5Доповідач Іванюк М. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2015 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Вінницької області у складі : головуючого судді ІванюкаМ.В, суддів РибчинськогоВ.П. та ОСОБА_2, з участю секретаря МельниковоїА.І, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань апеляційного суду Вінницької області апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Райффайзен банк ОСОБА_3» на рішення Вінницького міського суду від 20 серпня 2015р. у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, Публічного акціонерного товариства «Райффайзен банк ОСОБА_3» (треті особи приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_7, служба у справах дітей Вінницької міської ради) про визнання майна спільною сумісною власністю та визнання договорів іпотеки недійсними,-

В С Т А Н О В И Л А :

В березні 2015р. ОСОБА_4, 15.05.1996р. народження, звернувся в суд з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6, Публічного акціонерного товариства «Райффайзен банк ОСОБА_3» (треті особи приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_7, служба у справах дітей Вінницької міської ради) про визнання майна спільною сумісною власністю та визнання договорів іпотеки недійсними. Зазначив, що на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 28.12.2000р. виконавчим комітетом Вінницької міської ради №1881, йому по праву власності належала 1/3 частина квартири №10 в будинку №44 по ОСОБА_8 у м.Вінниці. Інші 2/3 частини цієї квартири належали по праву власності його матері ОСОБА_5. Згідно з договором купівлі-продажу від 14.06.2006р. матір позивача ОСОБА_6. ОСОБА_5. продала дану квартиру з дозволу Вінницької міської ради на її реалізацію за умови забезпечення права власності неповнолітнього ОСОБА_4. Відповідно до договору купівлі-продажу від 12.05.2006р. ОСОБА_5. купила квартиру АДРЕСА_1.

Згідно з іпотечним договором від 07 серпня 2007р, укладеним в якості забезпечення кредитного договору №014/035-43/50279 від 07.08.2007р, мати позивача ОСОБА_5, діючи як майновий поручитель позичальника ОСОБА_6, передала в іпотеку відповідачу ВАТ «Райффайзен банк ОСОБА_3», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен банк ОСОБА_3», квартиру АДРЕСА_1. Згідно з іпотечним договором від 14 лютого 2008р, укладеним в якості забезпечення кредитного договору №014/035-43/60046 від 14.02.2008р, його мати ОСОБА_5, діючи як майновий поручитель позичальника ОСОБА_6, знову передала в іпотеку відповідачу ВАТ «Райффайзен банк ОСОБА_3», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен банк ОСОБА_3», цю ж квартиру АДРЕСА_1.

Позивач зазначив, що вважає себе співвласником квартири №141 по вул.Свердлова у місті Вінниці, оскільки ОСОБА_5. продала дану квартиру з дозволу Вінницької міської ради на її реалізацію за умови забезпечення права власності неповнолітнього ОСОБА_4. Одак у подальшому дана умова дотримана не була. На момент укладення зазначених договорів іпотеки він був неповнолітнім і постійно проживав у вказаній квартирі АДРЕСА_1. Передачею квартири в іпотеку порушено його права. При цьому всупереч вимогам ч.2 ст.177 СК України дані правочини вчинено без дозволу органу опіки та піклування. У звязку з наведеним просив визнати дану квартиру його спільною з матірю власністю і визнати договори іпотеки недійсними.

Рішенням Вінницького міського суду від 20 серпня 2015р. позов було задоволено.

Публічне акціонерне товариство «Райффайзен банк ОСОБА_3» у своїй апеляційній скарзі просить дане рішення скасувати в частині визнання недійсними договорів іпотеки і ухвалити нове, яким у задоволенні цих вимог відмовити. Вважає, що задовольняючи вказані вимоги, суд не встановив обставини, що мають значення для справи, порушив норми процесуального права і невірно застосував норми матеріального права.

Як вбачається зі змісту апеляційної скарги, ПАТ «Райффайзен банк ОСОБА_3» не оскаржує рішення в частині визнання квартири спільною власністю позивача ОСОБА_4. і відповідачки ОСОБА_5.

Представник ПАТ «Райффайзен банк ОСОБА_3» ОСОБА_9. підтримала апеляційну скаргу з наведених у ній підстав.

В суді апеляційної інстанції адвокат ОСОБА_3, який представляє ОСОБА_4, просить апеляційну скаргу відхилити як безпідставну.

Відповідачі ОСОБА_5. і ОСОБА_6. також вважають, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Вислухавши зазначених осіб, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах заявлених вимог, заперечень і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона задоволенню не підлягає з таких підстав :

Задовольняючи позов, суд виходив з того, що згідно ч.4 ст.368 ЦК України, а також ст.175 СК України майно, набуте батьками і дітьми за рахунок їхньої спільної праці чи спільних коштів, належить їм на праві спільної сумісної власності У звязку з цим суд вважав, що при купівлі зазначеної квартири у ОСОБА_4. виникло право спільної сумісної власності щодо неї як у колишнього неповнолітнього власника квартири №10 в будинку №44 по ОСОБА_8 у м.Вінниці, з відчуженням якої і придбанням іншої квартири лише на імя матері відбулося порушення його прав (у цій частині рішення банком не оскаржується).

Також суд вважав встановленим факт постійного проживання позивача у квартирі №141 по вул.Свердлова у місті Вінниці на момент укладення зазначених договорів іпотеки, що підтверджується показаннями свідків ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12. Згідно архівної довідки №041 від 19.02.2015р. ОСОБА_4. в 2006/2007 навчальному році навчався в спеціалізованій середній загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів №12 м.Вінниці і його домашня адреса зазначена як АДРЕСА_2. У звязку з цим колегія суддів не бере до уваги посилання апеляційної скарги на те, що відповідачка ОСОБА_5. з метою отримання її чоловіком кредитних коштів гарантувала банку непроживання у квартирі інших осіб, а також на надану нею довідку №290 від 31.07.2007р, видану ЖЕК №3, згідно з якою у цій квартирі була зареєстрована лише одна особа її власниця. Адже дана довідка не відображала фактичного складу проживаючих там осіб. Згідно ст.2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України або підставою для їх обмеження. При цьому висновок суду про те, що відсутність попередньої згоди органу опіки та піклування на здійснення будь-якого правочину стосовно нерухомого майна, право власності або користування яким мають діти, є підставою для визнання такого правочину недійсним. Відсутність реєстрації дитини не є підставою для відмови в позові. На це звернув увагу Верховний Суд України, висловлюючи правову позицію у своїй постанові від 01 липня 2015р (справа №6-396цс15). Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу, що має місце у даному випадку.

Зазначене узгоджується зі ст.3 Конвенції «Про права дитини», схваленої резолюцією 44-ї сесії Генеральної Асамблеї ООН 44/25 від 20 листопада 1989р, ратифікованої Постановою Верховної ради України від 27 лютого 1991р. №789-XII, ч.3 ст.17 Закону України «Про охорону дитинства», ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» у редакції, чинній на час вчинення оспорюваних правочинів, ч.4 ст.29 ЦК України, ст.ст.175,177 СК України.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

За таких обставин підстав для скасування чи зміни оскаржуваного рішення немає.

На підставі наведеного і керуючись ст.ст.209, 218, 303, 304, 305ч.2, 307ч.1 п.1, 308, 313, 314, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів, --

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Райффайзен банк ОСОБА_3» відхилити.

Рішення Вінницького міського суду від 20 серпня 2015р. у даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення.

Ухвала може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий :

Судді :