Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Сегеда С. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.12.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гайворонського С.П.,

ОСОБА_2,

за участю секретаря Феленко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25 червня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу,

встановила:

05 березня 2015 року позивач ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4, та збільшивши позовні вимоги письмовою заявою від 19.03.2015 року, просила суд розірвати шлюб між нею та відповідачем, стягнути з відповідача на її користь аліменти у розмірі 20 000 грн. щомісяця на утримання дітей та поділити спільне майно подружжя.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 27.04.2015 року позовні вимоги ОСОБА_3 були розєднані в окремі провадження та залишені на розгляді позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4, в частині розірвання шлюбу.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що з 12 серпня 2004 року перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. Від спільного шлюбу мають двох неповнолітніх дітей ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1. Однак спільне життя між ними не склалося, через те, що відповідач жодним чином не виконував своїх батьківських обов'язків щодо виховання та утримання дітей, не цікавився їх долею та їх утриманням, не брав педагогічної, матеріальної, грошової або будь-якої іншої участі у вихованні дітей.

Чоловік вчиняв дії фізичного та психологічного насильства в сімї, у звязку з чим позивачка зверталася до правоохоронних органів. Основна причина розпаду сім'ї - суттєва різниця характерів, відсутність між позивачкою та відповідачем взаємоповаги, взаєморозуміння, довір'я, присутність у відносинах фізичного та психологічного насильства зі сторони відповідача, психологічний тиск на дітей, неможливість виховувати дітей у спокійній, доброзичливій атмосфері.

Посилаючись на те, що подальше збереження шлюбу є неможливим, оскільки вони з чоловіком мають різні погляди на життя, втратили почуття любові і поваги один до одного та на даний час сторони проживають окремо, спільного господарства не ведуть, просила її вимоги задовольнити.

Відповідач та представник відповідача ОСОБА_7 у судовому засідання проти задоволення позову не заперечували. ОСОБА_4 на розірвання шлюбу згоден, однак заперечував стосовно підстав, якими позивачка обґрунтовувала свої позовні вимоги.

Позивач зазначив, що проживати з позивачкою почав у липні 2004 року, а після народження дітей наполягав на реєстрації шлюбу. Причинами розірвання шлюбу зазначив непорозуміння та суттєву різницю характерів, постійні претензії позивачки до нього у звязку з чим між ними вчиняються сварки, що спричинило зникнення почуттів любові один до одного та у звязку з чим він пішов із сімї 30.11.2014 року.

Також він заперечував факт знаходження у відносинах з іншою жінкою та пояснив, що мешкає зараз окремо разом зі своєю матірю. Наполягав, що фізичного насилля до дітей не застосував, на підтвердження чого представник відповідача надала суду відповідь з Овідіопольського РВ ГУМВС України в Одеській області.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 25 червня 2015 року позов ОСОБА_3 було задоволено у повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 ставить питання про зміну зазначеного судового рішення із доповненням його мотивувальної частини посиланням на період перебування у шлюбно-сімейних відносинах та дійсні мотиви розірвання шлюбу, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Щодо розірвання шлюбу, рішення суду в апеляційному порядку не оскаржується.

Так, як вбачається з матеріалів справи, ухвалюючи судове рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив із відсутності згоди позивачки на примирення та згоду відповідача на розірвання шлюбу. У звязку з цим, оцінивши шлюбні взаємовідносини сторін, суд дійшов висновку про те, що між сторонами склалися відносини, при яких збереження сімї неможливо, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б їх інтересам та інтересам їх дитини, як це передбачено ст. 112 СК України, а тому шлюб між сторонами носить формальний характер і підлягає розірванню.

З таким висновком суду погодилися сторони, а також погоджується колегія суддів.

Разом з тим. звертаючись до суду з апеляційною скаргою, позивачка ОСОБА_3 наполягала на необхідності доповнення мотивувальної частини оскаржуваного рішення суду періодом перебування сторін у шлюбно-сімейних відносинах, зазначивши, що сторони сумісно перебували у шлюбно-сімейних відносинах з січня 2002 року, чого судом не було враховано.

Крім того, заявник апеляційної скарги вважає, що в судовому рішення мають бути зазначені дійсні мотиви розірвання шлюбу, якими є ухилення відповідача від надання коштів на утримання дітей і дружини, застосування відповідачем фізичного і психологічного насилля у сімї, неадекватна і агресивна поведінка відповідача у шлюбно-сімейних відносинах, моральне знущання над батьками позивачки та старшою донькою, погрози побиттям та застосування зброї.

Заперечуючи проти апеляційної скарги, відповідач ОСОБА_4 наполягав на тому, що спільні шлюбно-сімейні відносини з позивачкою розпочались у липні 2004 року, не дивлячись на те, що діти народилися в серпні 2004 року, оскільки до цього часу сторони проживали окремо, спільне господарство не вели і в шлюбно-сімейних стосунках не перебували.

Що стосується мотивів розірвання шлюбу, то відповідач зазначив, що дійсно між сторонами складись неприязні стосунки, які призвели до втрати почуття одне до одного і припинення шлюбних відносин, що і стало причиною розірвання шлюбу.

Що стосується застосування фізичного і психологічного насилля в сімї, то відповідач категорично заперечував проти цих фактів.

Стосовно того, що 02 травня 2015 року між відповідачем ОСОБА_4 і його донькою ОСОБА_6, 14.07.2004 року виник конфлікт, то цей факт був одиничним і як вказав відповідач, спровокувала його позивачка ОСОБА_3

Так, відповідач зазначив, що коли він 02 травня 2015 року прибув до помешкання дружини та дітей, щоб віддати кошти на їх утримання, то з підстав несправності модема для ноутбука, дружина - позивач ОСОБА_3 разом з донькою ОСОБА_6 напали на нього і почали бити. Після цього він зателефонував до міліції, якій заявив про конфлікт, після чого дружина і донька припинили свої неправомірні дії у відношенні нього.

Ніякого насилля він до доньки, як і до дружини не застосовував, яким чином у доньки ОСОБА_6 виникло забиття лівого запястного суглобу, він не розуміє.

Відповідач також зазначив, що метою позивачки ОСОБА_3 є зміна періоду перебування сторін у шлюбно-сімейних відносинах і таким чином збільшити перелік майна, яке вона бажає розподілити між сторонами.

Також її метою є приниження його перед очами дітей і знайомих, що має бути відображено в судовому рішенні.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечень проти неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Так, матеріали справи містять лише докази існування одиничної конфліктної ситуації, яка виникла між відповідачем, позивачкою та їх донькою ОСОБА_6 02.05.2015 року.

Однак, з цього приводу колегія суддів зазначає, що вищезазначений одиничний факт конфліктної ситуації, не може свідчити про здійснення відповідачем насилля в сімї по відношенню до неповнолітніх дітей, а лише свідчить про відсутність взаєморозуміння між сторонами, а також між відповідачем ОСОБА_4 та його донькою ОСОБА_6.

Саме відсутність взаєморозуміння між сторонами, втрата поваги одне до одного фактично і призвело до припинення шлюбно-сімейних відносин між ними і як наслідок - до розірвання шлюбу.

Будь-яких інших фактів існування конфліктних ситуацій в сімї сторін, як і застосування відповідачем фізичного і психологічного насилля у сімї, матеріали справи не містять.

Факт здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні №0001601 від 07 липня 2015 року за ч. 1 ст. 125 КК України, за заявою позивачки ОСОБА_3 щодо спричинення відповідачем ОСОБА_4 тілесних ушкоджень доньці ОСОБА_6, зазначених обставин також не спростовує, оскільки винні дії ОСОБА_4 на даний час не доведені.

Крім того, колегія суддів також зазначає, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази неадекватної і агресивної поведінки відповідача у шлюбно-сімейних відносинах, морального знущання над батьками позивача та старшою донькою, погроз побиттям та застосування зброї.

Згідно ч.ч. 1,2,3 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Відповідно до ч.1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З цих підстав колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надала суду жодних достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог та доводів апеляційної скарги.

Матеріали справи також не містять доказів того, що відповідач не надає матеріальної допомоги на утримання дітей. Факт звернення позивачки ОСОБА_3 до відповідача з позовом про стягнення аліментів, зазначених обставин не спростовує і не є доказом відмови відповідача від утримання своїх неповнолітніх дітей

У відповідності до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у звязку з чим апеляційну скаргу слід відхилити, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді апеляційного суду Одеської області: С.М. Сегеда

ОСОБА_8

ОСОБА_2