АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/3093/15Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 27 ОСОБА_1
Доповідач в апеляційній інстанції
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2015 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоОСОБА_2
суддівОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретаріОСОБА_5

адвоката ОСОБА_6

позивача ОСОБА_7

представника відповідача ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Черкаси апеляційну скаргу представника ОСОБА_9, ОСОБА_8 на заочне рішення Придніпровського районного суду Черкаської області від 13 березня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_9 про стягнення боргу,

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_7 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_9 про стягнення боргу, мотивуючи свої вимоги тим, що 01.10.2011 року між ним та відповідачем ОСОБА_9 було укладено договір позики, відповідно до якого відповідач одержав 24800 грн. Відповідно до цього договору ОСОБА_9 взяв на себе обовязок повернути кошти протягом 2012 року рівними частками в строк до 20 числа поточного місяця. Однак відповідач взяті на себе зобовязання не виконав, повернув лише частину боргу у сумі 7396 грн. Залишок заборгованості складає 17404 грн. Відповідно сума штрафних санкцій становить 29760 грн.

Просив суд стягнути з ОСОБА_9 на свою користь загальну суму боргу в розмірі 47164 грн.

Заочним рішенням Придніпровського районного суду Черкаської області від 13 березня 2014 року позов ОСОБА_7 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_9 на корить ОСОБА_7 борг в сумі 17404 грн., штраф в сумі 29760 грн. та 471,64 грн. судового збору.

Не погоджуючись з вказаним рішенням представник ОСОБА_9, ОСОБА_8, подав апеляційну скаргу, вважаючи, що заочне рішення Придніпровського районного суду Черкаської області від 13 березня 2014 року прийняте з порушення норм матеріального та процесуального права і просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення виходячи з наступного.

Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, що викладені в п. 2 Постанови від 18.12.2009 року №14 "Про судове рішення у цивільній справі", рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК України, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Рішення суду першої інстанції не повністю відповідає зазначеним вимогам, оскільки не повністю ґрунтується на повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в сукупності.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_7 до ОСОБА_9 про стягнення боргу, суд першої інстанції прийшов до висновку, що одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом, а тому відповідач повинен нести цивільно-правову відповідальність за взяте на себе та невиконане зобовязання.

Проте повністю погодитись з таким висновком суду першої інстанції не є можливим.

Частиною першою статті 1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

01.10.2011 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_9 було укладено договір позики, згідно з яким ОСОБА_7 надав, а ОСОБА_9 одержав 24800 грн. позики. Відповідно до пункту 2.1 договору позики ОСОБА_9 взяв на себе зобовязання повернути позичені грошові кошти в строк до 31.12.2012 року в наступному порядку: станом на 01.01.2012 року фіксується заборгованість по договору і розбивається на 12 рівних частин, кожна з яких сплачується до 20 числа поточного місяця. Згідно з п.3.1. договору за прострочення розрахунку відповідач зобовязувався сплатити штраф в розмірі 10% від суми позики.

Залишок боргу складає 17404 грн., оскільки 7396 грн. відповідачем було сплачено в 2012 році.

Так як ОСОБА_9 припинив виплачувати заборгованість за договором позики, останній платіж зробив 26.03.2013 року, то ОСОБА_7 28.12.2013 року звернувся до суду за захистом своїх порушених прав та просив стягнути неповернуту частину позики в сумі 17404 гривни та 29760 гривень штрафу, що передбачено п. 3.1 договору позики.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пункт 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України визначив однією з підстав виникнення зобов'язання є договори або інші правочини. Такий договір позики укладений між сторонами по справі 01 жовтня 2011 року. Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Згідно зі ст. ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

За змістом ст. ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом.

Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Згідно із частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

На порушення взятих на себе зобовязань за договором позики відповідач не повернув усієї суми отриманих у борг коштів, внаслідок чого виникла заборгованість перед ОСОБА_7 в сумі 17404 гривни. Таку суму заборгованості за договором позики визначив позивач, так як періодичні платежі відповідача на загальну суму 7396 гривень позивач зарахував на погашення тіла кредиту, а не штрафних санкцій, так як згідно пункту 2.1 договору позики та графіку погашення позики платежі були визначені помісячно на протязі 2012 року в рівних сумах по 2067 гривень щомісячно.

Враховуючи, що відповідач не оспорив договір позики, даний договір є чинним, позовні вимоги про стягнення тіла позики в сумі 17404 гривни заявлені в межах трирічного строку позовної давності, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку про стягнення тіла позики.

Доводи апелянта про те, що судом першої інстанції не виявлено справжню правову природу укладеного договору позики є безпідставними, так як в договорі позики що має письмову форму зрозуміло визначено предмет позики грошові кошти в сумі 24800 гривень, сторони, які раніше не мали між собою ніяких фінансових питань та боргових зобовязань, встановлено порядок погашення позики та визначено штрафні санкції за неналежне виконання зобовязання.

Не оспорюючи даний договір позики ОСОБА_9 його виконував до 26.03.2013 року та вісьмома траншами сплатив частину позики в сумі 7396 гривень. До поточного часу ОСОБА_9 не звернувся до суду з позовом про визнання даного договору позики недійсним по зазначеним ним підставам. Так як даний договір позики від 01 жовтня 2011 року є чинним, то він повинен відповідним чином виконуватись.

Безпідставними є доводи апелянта про безгрошовість договору позики, так як два перших платежі були ним внесені в січня та квітні 2011 року, або ж до укладення договору позики. Дане твердження є помилковим, так як гроші за договором позики ОСОБА_9 отримав 01 жовтня 2011 року, що він підтвердив своїм підписом, а запис про сплату коштів в сумі 1700 гривень за січень 2012 року та 990 гривень за лютий 2012 року ОСОБА_7 помилково позначив 2011 роком, так як прийняття коштів від ОСОБА_9 та внесення запису в договір позики про прийняття такого платежу відбувалось в різний період часу.

Відповідно до частини 2 статті 549 ЦК України штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобовязання. Пунктом 3.1 договору позики визначено, що за прострочення розрахунків за договором позики позичальник сплачує штраф в розмірі 10% від суми позики, а не від суми невиконаного або неналежно виконаного зобовязання. Дане положення договору позики відповідачем не оспорювалось і договір в цій частині є чинним. Таким чином розмір неустойки за один рік, що охвачується строком позовної давності, становить ( 10% від суми позики 2480 гривень х на 12 місяців) 29760 гривень.

В апеляційній сказі ОСОБА_9 просить застосувати строк позовної давності до штрафних санкцій, так як справа в суді слухалась в його відсутність, він не був належним чином повідомлений про день та час слухання справи, а тому не мав можливості зробити заяву про застосування строків позовної давності в суді першої інстанції.

Відповідно до ч.ч. 3, 4 статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

За умовами договору погашення позики повинно здійснюватись позичальником помісячно до 20 числа поточного місяця, але позичальник зобовязаний повернути позивачеві позичені грошові кошти в строк до 31.12.2012 року. До суду позивач звернувся 28.12.2013 року, відправивши матеріали позовної заяви поштовим відправленням, тому датою звернення до суду є дата, коли матеріали позовної заяви були здані на пошту.

Аналізуючи умови договору позики сторін та зміст правових норм, слід дійти висновку про те, що у випадку неналежного виконання позичальником зобовязань за договором позики, позовна давність за вимогами позикодавця про повернення грошових коштів, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватись з моменту настання строку погашення відповідного платежа.

Останній платіж за договором позики відповідач повинен був зробити в грудні 2012 року, до 31 грудня 2012 року. Таким чином річний строк позовної давності про стягнення штрафу охоплює лише грудень 2012 року.

Колегія суддів задовольняє подану в суд апеляційної інстанції заяву ОСОБА_9 про застосування строку позовної давності до стягнення штрафних санкцій та застосовує річний строк позовної давності до вимоги про стягнення штрафу, так як в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази того, що ОСОБА_9 був належним чином повідомлений про розгляд справи в суді першої інстанції, що обєктивно перешкоджало йому скористатись своїм правом на подачу такої заяви до суду першої інстанції. Такий висновок буде відповідати висновку Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ (ухвала ВССУ від 08.07.2015 року справа № 46699492).

Враховуючи, що судом першої інстанції було ухвалено рішення по неповно зясованим обставинам справи, що потягло за собою невірне застосування норм матеріального та процесуального права, то рішення суду першої інстанції підлягає до зміни із зменшенням розміру стягнення штрафних санкцій до 2480 гривень.

Інші доводи апеляційної скарги також перевірені судом апеляційної інстанції та визнані такими що являються підставою для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів судової палати,

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_9, ОСОБА_8 на заочне рішення Придніпровського районного суду Черкаської області від 13 березня 2014 року задовольнити частково, а заочне рішення Придніпровського районного суду Черкаської області від 13 березня 2014 року змінити, скасувавши його в частині стягнення штрафу від суми позики в розмірі 29760 гривень.

Стягнути з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_7 суму штрафу в розмірі 2480 (дві тисячі чотириста вісімдесят) гривень.

Заочне рішення Придніпровського районного суду Черкаської області від 13 березня 2014 року в частині стягнення з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_7 основного боргу за договором позики в сумі 17404 гривень та судового збору в сумі 471,64 гривень залишити без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає чинності негайно після його проголошення, але може бути оскаржена до суду касаційної інстанції на протязі двадцяти днів, починаючи з дня його проголошення.

Головуючий :

Судді :