АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Гаращенка Д.Р.

суддів Ратнікової В.М., Желепи О.В.

при секретарях Кутц А.В., Івановій А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргоюпредставника ОСОБА_1 за довіреністю - ОСОБА_2 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 20 квітня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4, третя особа: головне управління житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації, про визнання недійсним свідоцтва про право власності, визнання спільною сумісною власністю, визнання права власності, -

ВСТАНОВИЛА:

Справа № 753/10590/14 25044
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/8350/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Парамонов М.Л.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Гаращенко Д.Р.
10 червня 2014 року ОСОБА_1. звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3. та ОСОБА_4., третя особа: Департамент будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) - Головне управління житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації, у якому, зі змінами, просила, визнати свідоцтво про право власності серії НОМЕР_1 від 28.09.2011 року, видане Головним управлінням житлового забезпечення КМДА ОСОБА_3. про право власності на 75/100 частини будинку АДРЕСА_1 недійсним, визнати за ОСОБА_1. право власності на 1273/10000 частину житлового будинку АДРЕСА_1.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4. з 29.02.1992 року. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 17.11.2006 року шлюб між ними було розірвано. 27.06.2003 року ОСОБА_4. набув у особисту приватну власність 316/1000 частину домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від ОСОБА_3. (батька), що становило в натурі 54,4 кв. м будинку. За час спільного проживання, подружжя прибудувало до вищевказаного будинку 36,0 кв. м (до прибудови загальна площа будинку складала 105,4 кв. м, а після прибудови - 141,4 кв. м), які, на її думку, є її спільною сумісною власністю з ОСОБА_4

28.09.2011 відповідачі оформили свідоцтва на право власності на усе домоволодіння - 25/100 частин будинку на ОСОБА_4. та 75/100 частин на ОСОБА_3., чим було порушено право спільної сумісної власності позивача на частину житлового будинку у цьому домоволодінні, тобто зазначені свідоцтва є незаконними. Оскільки свідоцтво на ім'я ОСОБА_4 визнано недійсним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 10.09.2013 року (справа №2602/3561/12), позивач звернулася до суду з даним позовом.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 20 квітня 2015 року у задоволенні позову було відмовлено.

15 травня 2015 року представник ОСОБА_1. за довіреністю - ОСОБА_2. подав апеляційну скаргу на вказане рішення, у якій, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, просив його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову. В обґрунтування заявлених вимог апелянт посилався на те, що суд першої інстанції помилково вказав, що позивачем не заявлялися вимоги про визнання спірного нерухомого майна спільною сумісною власністю, оскільки воно набуте позивачем та відповідачем у шлюбі, а тому згідно ст.60 СК України являється майном спільної сумісної власності. Крім того, суд, відмовляючи в позові, не законно послався на те, що позивачем не заявлялися вимоги про виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності, оскільки це право позивача вирішувати, що слід робити з майном у майбутньому, а не заявлена вимога про виділ частки в натурі, не перешкоджає визнанню права власності на частку майна спільної сумісної власності. Також, апелянт вважає, що свідоцтво про право власності серії НОМЕР_1 від 26.09.2011 року на 75/100 частину жилого будинок АДРЕСА_1, в тому числі і на оскаржувану частину, на ім'я ОСОБА_3. не відповідає дійсності, оскільки при оформленні вважалося, що співвласників в будинку двоє, в той час як їх троє - відповідачі та позивач, а тому воно порушує права відповідача та підлягає визнанню недійсним.

У судовому засіданні ОСОБА_1. та її представник підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити.

ОСОБА_3. та ОСОБА_4. проти апеляційної скарги заперечували, просили її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Інші учасники процесу у судове засідання не з'явилися, були належним чином повідомлені про день, час та місце апеляційного розгляду, причини неявки суду не повідомили.

Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України колегія суддів вважає за можливе провести судове засідання за їх відсутністю.

Вислухавши доповідь судді Гаращенка Д.Р., пояснення осіб та представника позивача, які з'явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що ОСОБА_1. і ОСОБА_4. перебували в зареєстрованому шлюбі з 29.02.1992 року. Від даного шлюбу у них народився син ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 17.11.2006 року шлюб між ними було розірвано.

Згідно свідоцтва про право на особисту власність на домоволодіння від 30.11.2000 року домоволодіння по АДРЕСА_1 належало ОСОБА_3.

27.06.2003 року ОСОБА_3. подарував своєму синові ОСОБА_4. 316/1000 частин зазначеного домоволодіння на підставі договору дарування, який зареєстровано в БТІ м. Києва 27.05.2004.

За умовами Договору дарування було визначено, що у користування обдарованого переходять: веранда площею 14,8 кв. м (1-1), коридор - 7,8 кв. м (1-3), кімната площею 22,3 кв. м (1-4), кімната площею 9,5 кв. м (1-5) - згідно технічного паспорта на жилий будинок (домоволодіння) від 11.02.2000 року (а.с.79-83).

В порівнянні техпаспортів від 11.02.2000 року та 26.12.2008 року на домоволодіння по АДРЕСА_1, вбачається, що до житлового будинку було здійснено добудову приміщень (зі зміною нумерації приміщень): кімнати площею 15,1 кв. м (1-5), кімнати площею 12,3 кв. м (1-6), санвузла площею 3,4 кв. м (1-7), котельні (топочна) площею 2,2 кв. м (1-8), із частковою перебудовою приміщення кухні площею 11,9 кв. м (1-9) та створенням дверних проходів до кімнат 1-3 (площею 22,3 кв. м) та 1-4 (площею 9,5 кв. м) (а.с.77-80).

Земельна ділянка площею 0,1000 га за адресою АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_3., згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2 від 28.11.2006 року (а.с.36-36).

Згідно сертифікату відповідності державним будівельним нормам, стандартам та правилам НОМЕР_3 від 04.01.2011 року - щодо житлової прибудови (лит. Al) до приватного житлового будинку (лит. А) загальною площею 36,0 кв. м, у тому числі житловою площею 27,4 кв. м, відповідно до технічного паспорта домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 від 26.12.2008 року, зазначена прибудова вважається прийнятою в експлуатацію 04.01.2011 року; забудовником об'єкта зазначено ОСОБА_3. (власника земельної ділянки) - (а.с. 15,38).

Суд першої інстанції з пояснень 3-ої особи (а.с.89-94) встановив, що ОСОБА_3. та ОСОБА_4. 08.08.2011 року звернулися до Головного управління житлового забезпечення КМДА із заявою щодо розподілу часток по фактичному користуванню, на підставі чого та згідно технічної документації на підставі наказу ГУЖЗ від 26.09.2011 року №1118-С/ЖБ було видано свідоцтво про право власності серії НОМЕР_1 від 26.09.2011 року на жилий будинок АДРЕСА_1 на ім' ОСОБА_3. на 75/100 частин будинку, в тому числі на оспорювань частину приміщення, та свідоцтво про право власності серії НОМЕР_4 від 26.09.2011 року на ім'я ОСОБА_4. на 25/100 частин будинку.

На підставі договору дарування частини будинку від 18.06.2012 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_3., 25/100 частин вказаного будинку, перейшла у власність до останнього (а.с.83).

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 10 вересня 2013 року, договір дарування від 18.06.2012 року та свідоцтво про право власності серії НОМЕР_4 від 26.09.2011 року на ім'я ОСОБА_4. на 25/100 частин будинку АДРЕСА_1, були визнані недійсними (а.с. 58-61).

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 28 листопада 2013 року, рішення Дарницького районного суду м. Києва від 10.09.2013 р. залишено в силі, в цій частині, (а.с.62-66).

Відмовляючи в задоволенні позову у повному обсязі суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було заявлено вимог про визнання спільною сумісною власністю житлової прибудови (лит. А1) до приватного житлового будинку (лит. А) загальною площею 36,0 кв. м, у тому числі житловою площею 27,4 кв. м, відповідно до технічного паспорта домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 від 26.12.2008 року та виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності, а також те, що заявлені позовні вимоги не доведені в судовому засіданні достатніми та допустимими доказами.

Також суд відмовив у задоволенні вимог позивача в частині визнання недійсним свідоцтва про право власності серії НОМЕР_1 від 28.09.2011 року, видане Головним управлінням житлового забезпечення КМДА ОСОБА_3. на 75/100 частини будинку АДРЕСА_1 у зв'язку з недоведеністю позивачем.

З таким висновком суду першої інстанції судова колегія погодитись не може з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Як вказано у рішенні Дарницького районного суду м. Києва від 10 вересня 2013 року, ОСОБА_1. з 2000 року за рахунок власних коштів, спільних коштів подружжя та грошових коштів її батьків здійснювала добудову приміщень до будинку НОМЕР_5 та їх облаштування, а тому ця обставина не підлягає доказуванню.

Згідно ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Положенням ст. 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно зі з ч. 2, 3 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування, а також обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 10 вересня 2013 р. було встановлено, що ОСОБА_1. надала суду докази того, що у період перебування у шлюбі з ОСОБА_4 за їх спільні кошти до спірного будинку були добудовані приміщення 1-5,1-6,1-7,1-8 згідно технічного паспорту 2008 р. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 28 листопада 2013 р. надані ОСОБА_1. докази до суду першої інстанції не переоцінювались відповідно до ст. 303 ЦПК України, а тому прийняти як належні.

Таким чином участь ОСОБА_1. в будівництві добудованих приміщень встановлена і не потребує доказуванню.

Та обставина, що новозбудовані приміщення були введені в експлуатацію після розірвання шлюбу, не може бути підставою для відмови у визнанні права власності подружжя на частку в порядку поділу спільного майна подружжя.

Згідно з ч. 1 ст. 60 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу, належіть дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належіть їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Як встановлено колегією суддів, оскаржувана житлова прибудова загальною площею 36,0 кв. м, у тому числі житловою площею 27,4 кв. м, відповідно до технічного паспорта домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 від 26.12.2008 року, введена в експлуатацію 04.01.2011 року.

На підставі наказу Головного управління житлового забезпечення виконавчого органу Київради від 26 вересня 2011 р. за № 1118-С/ЖБ відповідачам були видані свідоцтва про право власності на будинок АДРЕСА_1 відповідно до пропорційно їх часткам в будинку згідно з наявними в них на той час правовстановлюючими документамиз урахуванням прибудови, яка була побудована ОСОБА_1. та ОСОБА_4 під час шлюбу.

Тобто свідоцтво про право власності серії НОМЕР_1 від 26.09.2011 року , на ім'я ОСОБА_3. на 75/100 частин жилого будинок АДРЕСА_1, включає в себе і частку побудованої ОСОБА_1. та ОСОБА_4 під час шлюбу прибудови, що порушує права позивача.

Судова колегія встановила, що ОСОБА_1. має право на Ѕ частину спільного майна подружжя набутого під час шлюбу. Побудована нею та ОСОБА_4 прибудова складає 36 кв.м. Тобто позивачу належіть Ѕ частина від неї, що становить 18 кв.м.

Для визначення частки позивача в спільної власності апелянт надав вірний розрахунок з якого 18 кв.м.(частка позивача) : на 141,4 кв.м. загальної площі будинку = 0,1273, що становить 1273/10000 частин всього будинку АДРЕСА_1.

Враховуючи викладене судова колегія вважає, що апеляційні скарга позивача є обґрунтованою та підлягає задоволенню у повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 218, 303-305, ч. 1, п. 2 ст. 307, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 за довіреністю - ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 20 квітня 2015 року - скасувати та ухвалити нове рішення наступного змісту.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4, про визнання недійсним свідоцтва про право власності та визнання права власності-задовольнити.

Визнати недійсним свідоцтво про право власності серії НОМЕР_1 від 28.09.2011 року, видане Головним управлінням житлового забезпечення КМДА ОСОБА_3 про право власності на 75/100 частини будинку АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1273/10000 частини будинку АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір у розмірі 448,9 грн.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь держави судовий збір у розмірі 448,9 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом 20 днів з дня набрання нею законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Судді