Справа № 645/5554/15ц
Провадження № 2/645/1833/15
10 липня 2015 року м. Харків
Фрунзенський районний суд м. Харкова в складі:
головуючого судді Бабкової Т.В.,
при секретарі Білобровій А.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 міської ради, Фрунзенського РВ у м. Харкові Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області про визнання права користування житловим приміщенням, реєстрацію місця проживання особи, -
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання права користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: АДРЕСА_1, та реєстрацію місця проживання за цією адресою. На обґрунтування позовних вимог посилався на те, що спірне житлове приміщення є однокімнатна ізольована квартира, яка відповідно до ордеру №757 серії «е», виданого на підставі рішення виконкому Фрунзенської ради народних депутатів від 27.03.1992 р., надавалося ОСОБА_3 на склад сімї - один чоловік. В 1998р. позивач познайомився із ОСОБА_3, в них склалися добрі стосунки, вони утворили сімю, в звязку із чим ОСОБА_1 оселився в квартирі ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1. 19.02.2015р. ОСОБА_3 померла. Позивач зазначає, що іншого житла він не має, квартира АДРЕСА_2 є єдиним його житлом, право на приватизацію він жодного разу не використовував, реєстрації місця проживання в іншому місці не має.
В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав. Пояснив суду, що до знайомства з ОСОБА_3 після розлучення він мешкав за адресою: м Харків, АДРЕСА_3, за вказаною адресою він мав реєстрацію місця проживання, разом із ним в квартирі мешкала його мати, вітчим та брат. В 1998р. на правах чоловіка ОСОБА_3 він вселився до квартири АДРЕСА_4, спільно із ОСОБА_3, яка на той час також була розлучена, дітей не мала, разом вони стали вести спільне господарство та сімейний бюджет. Після смерті матері в звязку з його тривалим не проживанням за адресою реєстрації за ініціативою вітчима його було визнано таким, що втратив право користування житловим приміщенням та в подальшому скасовано реєстрацію проживання. За таких обставин, квартира АДРЕСА_2 стала єдиним його житлом, право на приватизацію він жодного разу не використовував, реєстрації місця проживання в іншому місці не має. 19.02.2015р. ОСОБА_3 раптово померла, напередодні смерті нетривалий час вона хворіла, допомогу та турботу їй надавав позивач, її похованням також займався він.
Представник відповідача ОСОБА_2 міської ради та Фрунзенського РВ у м.Харкові Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.
Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення, проти чого не заперечує позивач, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України.
Вислухавши пояснення позивача, свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши представлені докази, суд вважає, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню. При цьому суд виходить із наступного.
Судовим розглядом встановлено, що відповідно до ордеру №757 серії «е», виданого 27.03.1992р. на підставі рішення №12 виконкому Фрунзенської ради народних депутатів від 10.03.1992 р., однокімнатна ізольована квартира житловою площею 19,88 кв.м, була надана ОСОБА_3 на склад сімї - один чоловік ОСОБА_3 (а.с. 5).
Відповідно до довідки Комунального підприємства «Жилкомсервіс» від 16.06.2015р. в квартирі АДРЕСА_2 була зареєстрована ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, з 29.04.1992р. по день смерті, померла 19.02.2015р., знята з реєстраційного обліку 08.02.2015р., квартира не приватизована, інші особи в квартирі не зареєстровані (а.с. 22).
Як вбачається з пояснень позивача в 1998р. в дану квартиру він вселився для постійного проживання за згоди ОСОБА_3 на правах члена родини, інших зареєстрованих та проживаючих осіб у цій квартирі не було, сама ОСОБА_3 аналогічно з позивачем на той час була розлученою, дітей та сімї не мала. Разом із ОСОБА_3 вони облаштовували житло, дбали один про одного, вели спільне господарство та сімейний бюджет. За таких обставин, квартира АДРЕСА_2 починаючи з 1998р. стала для ОСОБА_1 єдиним його житлом, право на приватизацію він жодного разу не використовував, реєстрації місця проживання в іншому місці не має. Напередодні смерті ОСОБА_3 нетривалий час хворіла, допомогу та турботу їй надавав позивач, її похованням також займався він.
19.02.2015р. у віці 56 років ОСОБА_3 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-ВЛ №484867, виданим 20.02.2015р. відділом ДРАЦС по м.Харкову реєстраційної служби ХМУЮ (а.с. 6).
Пояснення свідків ОСОБА_4, яка є власницею АДРЕСА_5, та ОСОБА_5, яка зареєстрована та мешкає в АДРЕСА_6, свідчать про те, що позивач дійсно проживає постійно у спірній квартирі з 1998р. по цей час, вселився зі згоди ОСОБА_3, у якості її чоловіка.
Свідок ОСОБА_4 підтвердила суду, що знає ОСОБА_1 тривалі роки, як мешканця їхнього будинку, спочатку він жив у сусідньому підїзді, але в 1998р. оселився у ОСОБА_3 в квартирі АДРЕСА_2, відносини між позивачем та ОСОБА_3 були сімейні, після смерті ОСОБА_3 позивач продовжує до цього часу проживати у тій же квартирі. Свідок ОСОБА_5 вказані покази підтвердила.
Крім того, доводи позивача стосовно відсутності в нього постійного або тимчасового місця проживання, стосовно того, що право на приватизацію він жодного разу не використовував, реєстрації місця проживання в іншому місці не має, підтверджуються даними його паспорту та відповіддю управління комунального майна та приватизації ОСОБА_2 міської ради від 02.07.2015р. (а.с. 4, 23).
Як передбачено ст. 64 ЖК України, член сімї наймача, що проживає з ним сумісно, користується нарівні з наймачем всіма правами і несе усі обовязки, що випливають з договору найму житлового приміщення. У відповідності зі ст. 65 ЖК України наймач має право на вселення у житло, яке займає, дружину та інших осіб. Особи які вселилися в жиле приміщення в якості члена сімї наймача, набувають рівні з останніми членами сімї право користування житловим приміщенням.
Частиною 2 ст.2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» встановлено, що реєстрація місця проживання особи не може бути умовою реалізації прав і свобод передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.
За вимог ст.29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому(гуртожиток, готель тощо),у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.
Як пояснив позивач, він має намір зареєструватися за місцем свого фактичного, постійного проживання у ІНФОРМАЦІЯ_2, відповідно до вимог Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».
Виходячи з зазначеного, суд вважає обґрунтованими та законними вимоги позивача ОСОБА_1 про визнання за ним права користування житловим приміщенням житловою площею 19,88 кв.м, в квартирі АДРЕСА_2 та реєстрації за адресою місця проживання, тому що він вселився в зазначену квартиру у 1998р. зі згоди ОСОБА_3 у якості члена її сімї і постійно мешкає по цей час.
На підставі викладеного та керуючись ст. 64, 65 ЖК України, ст.29 ЦК України, ст.ст. 208, 209, 212, 213, 214, 215 ЦПК України, Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», суд,-
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 міської ради, Фрунзенського РВ у м.Харкові Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області про визнання права користування житловим приміщенням, реєстрацію місця проживання особи задовольнити.
Визнати за ОСОБА_1 право користування жилим приміщення однокімнатною ізольованою квартирою № 204 по вул.Корчагінців, №5 в м. Харкові, житловою площею 19,88 кв.м.
Зобовязати Фрунзенський РВ у м.Харкові Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області зареєструвати ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, за адресою проживання в ІНФОРМАЦІЯ_4.
Відповідачем, який не приймав участі у розгляді справи, протягом десяти днів з дня отримання копії заочного рішення може бути подана письмова заява про перегляд заочного рішення, відповідно до вимог ст. 229 ЦПК України.
Заочне рішення може бути оскаржене іншими особами, які брали участь у розгляді справи до апеляційного суду Харківської області протягом десяти днів з дня проголошення рішення шляхом подання апеляційної скарги. Іншими особами, які брали участь у справі, але не були присутніми у судовому засіданні під час проголошення судового рішення може бути подана апеляційна скарга протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо воно не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя