Справа № 755/7127/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" травня 2015 р. Дніпровський районний суд міста Києва в складі:

головуючої судді Антипової Л.О.

при секретарі Філімоновій Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Мобіліті" про визнання кредитного договору недійсним та застосування правових наслідків його недійсності, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Мобіліті" про визнання кредитного договору недійсним та застосування правових наслідків його недійсності, яка була уточнена в судовому засіданні 05.05.2015 року.

В обґрунтування позову позивач вказав на те, що 03.12.2012 року між Товариством зі обмеженою відповідальністю "ПОРШЕ Мобіліті та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №50005924, відповідно до умов якого Компанія надала Позичальнику кредит на суму 275 714,58 грн. з кінцевим терміном повернення кредиту не пізніше 15.12.2017 року, а останній взяв на себе зобов`язання повернути кредит та сплатити проценти за його користування у розмірі 9,9%.

Цільове призначення кредиту - на придбання автомобіля марки AUDI Q5. Вартість автомобіля згідно договору купівлі-продажу від 26.09.2012 зі ДП "АУДІ ЦЕНТР ВІПОС" складає 689 285, 23 грн. Згідно умов даного договору ОСОБА_1 здійснив переплату у розмірі 413 570, 65 грн., а решту від вартості автомобіля, а саме 275 714, 58 грн. сплатив ТОВ "ПОРШЕ Мобіліті" на рахунок № у банку ПАТ "Діамантбанк", МФО 320854, одержувачем платежу є ДП "АУДІ ЦЕНТР ВІПОС", як раз сума кредитного договору.

Підставами для визнання кредитного договору недійсним Позивач вбачає незаконні умови кредитного договору в частині погашення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом у доларах США, що є способом зловживання правом, коли всі ризики знецінення національної валюти України шляхом порушення вимог закону, відповідач перекладає, як суб'єкт підприємницької(господарської) діяльності виключно на позивача за кредитним договором та споживача кредитних послуг, що є грубим порушенням ч.3 ст.13 ЦК України.

У судовому засіданні представник позивача, підтримала заявлені позовні вимоги в повному обсязі, просили позов задовольнити, посилаючись на підстави, зазначені в позовній заяві.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що умови договору щодо використання еквіваленту при розрахунках щомісячних платежів не порушують норми чинного законодавства та врегульовані положеннями Цивільного кодексу України; валютні ризики при укладенні договорів рівномірно покладаються на сторони та коливання курсу іноземної валюти і не є підставою для розірвання договору, а тому не має жодних підстав для обов'язку вчинити дії, які є позовними вимогами позивача; положення Кредитного договору відповідають Закону України "Про захист прав споживачів", тому, просив в позові відмовити.

Вислухавши представника позивача, заперечення представника відповідача, вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Виходячи з вимог ч.1 ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Тобто, положення даної статті надають учасникам цивільного обороту право вільно, виходячи з власних інтересів, вирішувати, вступати їм у договірні відносини чи не вступати, а також вільно вибрати майбутнього контрагента у договірних відносинах.

Згідно ч.1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

В судовому засіданні встановлено, що 03.12.2012 року між Товариством зі обмеженою відповідальністю "ПОРШЕ Мобіліті(далі - Компанія) та ОСОБА_1(далі - Позичальник) був укладений кредитний договір №50005924 (далі- Договір), відповідно до умов якого Компанія надала Позичальнику кредит на суму 275 714,58 грн. (двісті сімдесят п`ять тисяч сімсот чотирнадцять грн. 58 коп.) з кінцевим терміном повернення кредиту не пізніше 15.12.2017 року, а останній взяв на себе зобов`язання повернути кредит та сплатити проценти за його користування у розмірі 9,9%.

Також, 06.12.2012 року між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю "ПОРШЕ Мобіліті" був укладений договір застави транспортного засобу №50005924.

Встановлено, що зазначені договори містять підписи сторін; наявна печатка Товариства з обмеженою відповідальністю "ПОРШЕ Мобіліті", що свідчить про те, що договори є укладеними.

Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Посилання позивача на те, що відповідач не мав права надавати фінансовий кредит, оскільки не має ліцензій, виданих Держфінпослуг та не зареєстрований як фінансова установа є необґрунтованими у зв'язку з наступним.

Згідно п.1 ч.1 ст.1 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", фінансова установа - юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, - інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.1 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" кредитною установою є юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку.

Згідно ч.2 ст.2 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", фінансові установи в Україні діють відповідно до цього Закону з урахуванням норм законів України, які встановлюють особливості їх діяльності.

Відповідно до п.6 ч.1 ст.4 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", фінансовими вважаються такі послуги: надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, - інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг.

Отже, відповідач правомірно, не порушуючи норми чинного законодавства України, надає фінансові послуги з кредитування фізичних та юридичних осіб в установленому законодавством порядку; що має статус фінансової установи, яка зареєстрована відповідно до Розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг.

Так, відповідно до ст.6 Розділу 1 Положення "Про Державний реєстр фінансових установ" юридична особа набуває статусу фінансової установи з дати внесення відповідного запису про неї до Реєстру. Датою внесення відповідного запису до Реєстру для набуття юридичною особою статусу фінансової установи є дата прийняття Нацкомфінпослуг рішення про внесення фінансової установи до Реєстру.

Згідно ст.7 Розділу 1 Положення документом, що підтверджує статус фінансової установи, є Свідоцтво.

Стаття 8 Розділу 1 вищезазначеного Положення містить положення Фінансова установа має право надавати фінансові послуги після внесення її до Реєстру та отримання Свідоцтва.

Відповідно до ст.4 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" одним із видів фінансових послуг визначено послугу із надання коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту, без розмежування такої послуги залежно від того чи є такі кошти власними чи залученими.

Встановлено, що відповідач надає фінансові кредити за рахунок коштів, отриманих від кредитних установ за відповідними кредитними договорами. Відповідно, такі кошти, згідно із Ліцензійними умовами, не є залученими і не зобов'язують відповідача отримувати ліцензію для здійснення діяльності із надання фінансових кредитів.

Посилання позивача на те, що окремі положення спірного кредитного договору та договору застави не відповідають вимогам ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів" є також необґрунтованими у зв'язку з наступним.

Встановлено, що між сторонами виникли правовідносини, які регулюються Законом України "Про захист прав споживачів".

Відповідно до ч.1 ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів" надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється.

Проте, відповідно до вищезазначених умов Договору, кредит надавалися позивачу саме в українських гривнях. При цьому, як в Договорі, так і у всіх додатках до нього, розмір платежів встановлюється не в іноземній валюті, а в гривні із зазначення еквіваленту у доларах США.

Посилання позивача на те, що положення Договору порушують принцип добросовісності та справедливості не ґрунтуються на законі, у зв'язку з наступним.

Принцип добросовісності передбачає добросовісну, належну поведінку при виникненні та виконанні зобов'язання - вчинення дій таким чином, щоб при цьому не завдавалася шкода третім особам, неможливість укладення зобов'язання на засадах обману, насильства, зловживання довірою тощо. Принцип добросовісності передбачає чесну, сумлінну поведінку суб'єктів зобов'язання, вчинення ними всіх залежних від них дій щодо належного виконання зобов'язання та непорушення прав інших осіб.

Принцип справедливості передбачає таку поведінка кожної із сторони зобов'язання по відношенню до своїх прав і обов'язків, яка б виключала необ'єктивні (неупереджені, несправедливі) дії сторін зобов'язання стосовно одна одної.

Встановлено, що при укладені Кредитного договору №50005924 від 03.12.2012 року з ОСОБА_1, Товариством з обмеженою відповідальністю "Порше Мобіліті" було дотримано принцип добросовісності, а Загальні умови кредитування відповідають принципам справедливості та нормам законодавства України, оскільки сторони в п. 1.3. Загальних умов кредитування погодили, що кошти у повернення Кредиту відображають справедливу вартість Кредиту на момент його видачі та забезпечують отримання відповідачем очікуваної станом на дату сплати таких коштів суми на основі діючого обмінного курсу валюти, як це погоджено сторонами у Кредитному договорі; в п.1.1. Загальних умов кредитування сторони погодили, що товариство зобов'язується надати Позичальнику кредит у сумі визначеній у Кредитному договорі в українських гривнях. В Кредитному договорі сторони встановлюють еквівалент суми кредиту у іноземній валюті, прийнятній для сторін; відповідно до п. 1.3.1. Загальних умов кредитування, ОСОБА_1 сплачує платежі у повернення кредиту відповідно до рахунків виставлених ТОВ "Порше Мобіліті" у гривні; при цьому розмір платежів розраховується шляхом застосування обмінного курсу за безготівковими операціями банку, назву якого зазначено у Кредитному договорі, до еквівалентів платежів у іноземній валюті, вказаних у Графіку погашення кредиту.

Отже, коригування суми процентів відповідно до Загальних умов кредитування здійснюється в інтересах як позивача, так і відповідача, а, отже, відповідає принципам справедливості та добросовісності.

Відповідно до п.1.3.2. Загальних умов кредитування відповідач має право вимагати, щоб платежі у погашення Кредиту були розраховані за обмінним курсом за безготівковими операціями іншого банку (Національного банку України або іншого українського комерційного банку), замість обмінного курсу вказаного вище. Позивач та відповідач погодили, що така вимога може бути поставлена на власний розсуд відповідачем і без обмежень за кількістю таких вимог протягом дії Кредитного договору, і для цього не вимагатиметься згода позивача. Відповідач повинен повідомити позивача про свій намір щодо зміни обмінного курсу банку за 7 (сім) робочих днів до дати відповідного платежу, який має бути сплачений позивачем.

Відповідно ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

В судовому засіданні встановлено, що волевиявлення ОСОБА_1 щодо укладення Кредитного договору було вільним, що визнано представником позивача в судовому засіданні та відповідно до вимог ч.1 ст.61 ЦПК України є обставиною, яка не підлягає доказуванню. ОСОБА_1 за власної ініціативи звернувся до ТОВ "Порше Мобіліті" з проханням щодо надання кредиту. Отже, Кредитний договір було укладено між сторонами без застосування насильства, обману чи зловживання довірою.

Відповідно до ст.524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Крім того, згідно з частинами 1, 2 ст.533 ЦК України, грошове зобов'язання має бути виконано у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Отже, положення чинного законодавства хоч і визначають національну валюту України - гривню, як єдиний законний платіжний засіб на території України, однак не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов 'язання в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов 'язання у випадку зміни НБУ курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти.

Тому, враховуючи умови Договору та положення закону, твердження позивача про те, що законодавством заборонено використовувати розрахунок розміру платежів шляхом застосування еквівалентів у іноземній валюті є безпідставними.

Крім того, відповідно до п.1.3.1. Загальних умов кредитування позивач сплачує платежі у повернення кредиту відповідно до виставлених відповідачем рахунків у гривні; при цьому розмір платежів розраховується шляхом застосування обмінного курсу за безготівковими операціями банку, назву якого зазначено у Кредитному договорі, до еквівалентів платежів у іноземній валюті, вказаних у Графіку погашення кредиту; при цьому для розрахунку використовується обмінний курс, чинний станом на робочий день.

Також, позивач, шляхом підписання даного Кредитного договору погодився з усіма умовами Кредитного договору, а отже і з валютними ризиками, які виникають через застосування до еквівалентів платежів у іноземній валюті чинного на момент виставлення рахунка обмінного курсу банку. Встановлено, що саме при підписанні Договору, позивач був попереджений про дані ризики.

Так, згідно п. 9.5. Загальних умов кредитування підписанням Загальних умов кредитування Позивальник підтверджує, що відповідач належним чином ознайомив його із інформацією, передбаченою ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів", а також, що Позичальник ознайомився з правилами надання фінансових послуг (кредитів), затверджених відповідачем. Відповідно до п. 9.6. Загальних умов кредитування Позичальник підтверджує, що йому надано вичерпну інформацію про умови надання послуги фінансового кредиту із зазначенням вартості цієї послуги для Позичальника, та умови надання додаткових фінансових послуг, пов'язаних з фінансовим кредитом, та їх вартість (за умови їх надання).

Крім того, пунктом 16 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду кримінальних та цивільних справ №5 від 30.03.2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішення спорів, що виникають з кредитних правовідносин" визначено, що саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для розірвання кредитного договору на підставі статті 652 ЦК України, оскільки зазначене стосується обох сторін договору й позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною 6 ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів" визначено, що споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору.

Відкликання згоди оформлюється письмовим повідомленням, яке споживач зобов'язаний подати особисто чи через уповноваженого представника або надіслати кредитодавцю до закінчення строку, зазначеного в абзаці першому цієї частини.

З відкликанням згоди на укладення договору про надання споживчого кредиту споживач повинен одночасно повернути кредитодавцю кошти або товари, одержані згідно з договором.

За таких обставин, суд вважає, що вимоги позивача про визнання недійсним кредитного договору з додатками та договору застави, підписаними між Товариством з обмеженою відповідальністю "ПОРШЕ Мобіліті" та ОСОБА_1, є безпідставними та необґрунтованими і задоволенню не підлягають.

Таким чином, зібрані у справі докази та їх наявна оцінка вказують на наявність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до вимог ч.2 ст. 88 ЦПК України, судові витрати віднести на рахунок держави.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 10, 11, 57-61, 88, 209, 212-215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В позові ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "ПОРШЕ Мобіліті" про визнання кредитного договору недійсним та застосування правових наслідків його недійсності - відмовити повністю.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення через Дніпровський районний суд м. Києва до Апеляційного суду м. Києва.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: